CELEX: 62013CJ0551
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2008/98/EY
15 artikla
Jätehuolto
Jätteiden tuottajan mahdollisuus huolehtia jätteiden käsittelystä itse
Direktiivin täytäntöön panemiseksi annettu kansallinen laki, joka ei vielä ole tullut voimaan
Täytäntöönpanoa koskevan määräajan päättyminen
Välitön oikeusvaikutus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/98/EY (
EUVL L 312, s. 3
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR) SpA (jäljempänä SETAR), joka on S’Oru e Marin alueella (Italia) toimivan hotellikokonaisuuden omistaja, ja Comune di Quartu S. Elena (Quartu S. Elenan kunta) ja joka koskee sitä, että tämä yritys on kieltäytynyt maksamasta kiinteiden yhdyskuntajätteiden loppukäsittelystä perittävää kunnallista maksua (tassa per lo smaltimento dei rifiuti solidi urbani, jäljempänä TARSU).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2008/98 johdanto-osan 25, 28 ja 41 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(25)
On asianmukaista jakaa kustannukset niin, että ne vastaavat todellisia kustannuksia, jotka jätteen syntyminen ja siitä huolehtiminen aiheuttavat ympäristölle.
– –
(28)
Tällä direktiivillä olisi autettava Euroopan unionia siirtymään lähemmäksi ’kierrätysyhteiskuntaa’, jossa pyritään välttämään jätteen syntymistä ja käyttämään jätettä materiaalina. Erityisesti kuudennessa ympäristöä koskevassa yhteisön toimintaohjelmassa vaaditaan toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on varmistaa ensisijaisten jätevirtojen lajittelu niiden syntymispaikalla, keräys ja kierrätys. Tämän tavoitteen mukaisesti ja jätteen hyödyntämismahdollisuuksien helpottamiseksi tai parantamiseksi jäte olisi kerättävä erikseen, mikäli se on teknisesti, ympäristön kannalta ja taloudellisesti toteutettavissa, ennen kuin siihen sovelletaan hyödyntämistoimia, joilla päästään ympäristön kannalta parhaaseen mahdolliseen kokonaistulokseen. Jäsenvaltioiden olisi edistettävä vaarallisten yhdisteiden erottelua jätevirroista, jos se on tarpeen ympäristön kannalta hyväksyttävän jätehuollon saavuttamiseksi.
– –
(41)
Jotta voidaan siirtyä Euroopan kierrätysyhteiskuntaan, jossa luonnonvarojen käytön tehokkuus on suuri, olisi asetettava tavoitteita jätteen valmistelulle uudelleenkäyttöön ja kierrätykselle. Jäsenvaltioilla on erilaisia lähestymistapoja kotitalousjätteiden sekä luonteeltaan ja koostumukseltaan samankaltaisten jätteiden keräykseen. Siksi on aiheellista ottaa tällaisissa tavoitteissa huomioon eri jäsenvaltioiden erilaiset keräysjärjestelmät. Muista lähteistä peräisin oleviin, kotitalousjätteen kaltaisiin jätevirtoihin kuuluu [jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY 1 artiklan a alakohdan mukaisen jäteluettelon laatimisesta tehdyn päätöksen 94/3/EY ja vaarallisista jätteistä annetun neuvoston direktiivin 91/689/ETY 1 artiklan 4 kohdan mukaisen vaarallisten jätteiden luettelon laatimisesta tehdyn neuvoston päätöksen 94/904/EY korvaamisesta 3.5.2000 annetulla komission] päätöksellä 2000/532/EY [(
EYVL L 226, s. 3
)] laaditun luettelon nimikeryhmässä 20 tarkoitettu jäte.”
Direktiivin 2008/98 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä säädetään toimenpiteistä, joilla suojellaan ympäristöä ja ihmisten terveyttä ehkäisemällä tai vähentämällä jätteen syntymisen ja jätehuollon aiheuttamia haittavaikutuksia sekä vähentämällä materiaalien käytöstä aiheutuvia kokonaisvaikutuksia ja parantamalla tällaisen käytön tehokkuutta.”
Tämän direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Seuraavaa jätehierarkiaa sovelletaan ensisijaisuusjärjestyksenä jätteen syntymisen ehkäisemistä ja jätehuoltoa koskevassa lainsäädännössä ja politiikassa:
a)
ehkäiseminen;
b)
valmistelu uudelleenkäyttöön;
c)
kierrätys;
d)
muu hyödyntäminen, esimerkiksi energiana; ja
e)
loppukäsittely.
2.   Soveltaessaan 1 kohdassa tarkoitettua jätehierarkiaa jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä sellaisten vaihtoehtojen edistämiseksi, joilla päästään ympäristön kannalta parhaaseen mahdolliseen kokonaistulokseen. Tämä voi edellyttää tiettyjen jätevirtojen osalta hierarkiasta poikkeamista, kun tämä on elinkaariajattelun mukaisesti perusteltua tällaisen jätteen syntymistä ja jätehuoltoa koskevien kokonaisvaikutusten osalta.
– –”
Direktiivin 13 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätehuolto tapahtuu vaarantamatta ihmisten terveyttä ja vahingoittamatta ympäristöä sekä erityisesti,
a)
ettei vaaranneta vesiä, ilmaa, maaperää, kasveja eikä eläimiä;
b)
ettei aiheuteta melu- eikä hajuhaittoja; ja
c)
ettei vahingoiteta maaseutua eikä erityistä merkitystä omaavia kohteita.”
Direktiivin 2008/98 14 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Aiheuttamisperiaatteen mukaisesti jätteen alkuperäisen tuottajan taikka nykyisen tai aiemman jätteen haltijan on vastattava jätehuollon kustannuksista.
2.   Jäsenvaltiot voivat päättää, että tuottajan, jonka tuottamasta tuotteesta jäte on peräisin, on vastattava osittain tai kokonaan jätehuollon kustannuksista ja että tällaisten tuotteiden jakelijat voivat osallistua näihin kustannuksiin.”
Direktiivin 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteen alkuperäinen tuottaja tai muu haltija huolehtii itse jätteen käsittelystä tai antaa jätteen käsittelyn kauppiaan tai jätteenkäsittelytoimia suorittavan laitoksen tai yrityksen taikka yksityisen tai julkisen jätteiden kerääjän tehtäväksi 4 ja 13 artiklan mukaisesti.
2.   Kun jäte siirretään alkuperäiseltä tuottajalta tai haltijalta jollekin 1 kohdassa tarkoitetuista luonnollisista tai oikeushenkilöistä esikäsiteltäväksi, vastuu hyödyntämis- tai loppukäsittelytoimen suorittamisesta ei yleensä lakkaa.
Säännöksellä ei rajoiteta [jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1013/2006 [(
EUVL L 190, s. 1
)] soveltamista, vaan sillä luodaan jäsenvaltioille mahdollisuus määritellä vastuun edellytykset ja päättää, missä tapauksissa alkuperäisellä tuottajalla säilyy vastuu koko käsittelyketjusta ja missä tapauksissa tuottajan ja haltijan vastuu voidaan jakaa tai siirtää käsittelyketjun toimijoiden välillä.
3.   Jäsenvaltiot voivat 8 artiklan mukaisesti päättää, että tuottajan, jonka tuottamasta tuotteesta jäte on peräisin, on huolehdittava osittain tai kokonaan jätehuollosta ja että tällaisen tuotteen jakelijat voivat osallistua vastuun jakamiseen.
– –”
Italian oikeus
Ympäristönormeista 3.4.2006 annetun asetuksen nro 152 (decreto legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale; GURI nro 88, Supplemento ordinario, 14.4.2006; jäljempänä asetus nro 152/2006) 188 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Erityisten jätteiden tuottaja tai haltija huolehtii velvoitteistaan seuraavaa ensisijaisuusjärjestystä noudattaen:
a)
se loppukäsittelee jätteet itse
b)
se luovuttaa jätteet voimassa olevissa säännöksissä tarkoitetuille luvansaaneille tahoille
c)
se antaa jätteet toimijoille, jotka vastaavat yhdyskuntajätteen julkisen keräämispalvelun hoitamisesta ja joiden kanssa tästä on tehty sopimus
d)
se käyttää yli 350 kilometrin pituisiin ja 25 tonnia ylittäviin vaarallisten jätteiden kuljetuksiin rautateitä
e)
se vie jätteet maasta 194 §:n mukaisia menettelysääntöjä noudattaen.”
Direktiivin 2008/98 saattamiseksi osaksi kansallista oikeusjärjestystä jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/98/EY täytäntöönpanosta 3.12.2010 annetun asetuksen nro 205 (decreto legislativo n. 205 – Disposizioni di attuazione delle direttiva 2008/98/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 19 novembre 2008 relativa ai rifiuti e che abroga alcune direttive; GURI nro 288, Supplemento ordinario, 10.12.2010; jäljempänä asetus nro 205/2010) 16 §:n 1 momentilla muutettiin asetuksen nro 152/2006 188 §:n 1 momenttia seuraavasti:
”1. Jätteiden alkuperäinen tuottaja tai muu jätteiden haltija huolehtii itse jätteiden käsittelystä tai antaa jätteet jätteenkäsittelytoimia suorittavalle välittäjälle, kauppiaalle, laitokselle tai yritykselle taikka yksityiselle tai julkiselle jätteiden kerääjälle 177 ja 179 §:n mukaisesti. Jollei muuta johdu tämän pykälän seuraavien momenttien soveltamisesta, vastuu koko käsittelyketjusta säilyy jätteiden alkuperäisellä tuottajalla tai muulla haltijalla siten, että silloin kun jätteiden alkuperäinen tuottaja tai haltija siirtää jätteet esikäsiteltäviksi jollekin tässä momentissa tarkoitetulle vastaanottajalle, vastuu säilyy pääsäännön mukaan joka tapauksessa.”
Lisäksi asetuksen nro 205/2010 16 §:n 1 momentilla lisättiin asetuksen nro 152/2006 188 §:n jälkeen 188 bis §, jonka otsikko on ”Jätteiden jäljitettävyyden valvonta”, ja 188 ter §, jonka otsikko on ”Jätteiden jäljitettävyyden valvontajärjestelmä (Sistri)”.
Asetuksen nro 152/2006 188 bis §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Jätteiden jäljitettävyys on taattava 177 §:n 4 momentin mukaisesti niiden syntypaikalta niiden lopulliseen sijoituspaikkaan.
2.   Tätä varten jätehuollossa on
a)
noudatettava 1.7.2009 annetun asetuksen nro 78, sellaisena kuin se on muutettuna ja lain tasoiseksi saatettuna 3.8.2009 annetulla lailla nro 102, 14 bis §:ssä ja ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin 17.12.2009 antamassa asetuksessa [(GURI nro 9, Supplemento ordinario, 13.1.2010, s. 1)] tarkoitetussa jätteiden jäljitettävyyden valvontajärjestelmässä (Sistri) asetettuja velvollisuuksia, tai
b)
pidettävä lastaus- ja purkukirjanpitoa ja käytettävä tunnistuslomaketta, joista säädetään 190 ja 193 §:ssä.”
– –”
Asetuksen nro 205/2010 16 §:n 2 momentissa säädetään, että ”tämän pykälän säännökset tulevat voimaan 17.12.2009 annetun [ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin] asetuksen 12 §:n 2 momentissa säädetyn määräajan päättymistä seuraavana päivänä”.
Tämän 17.12.2009 annetun ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin asetuksen 12 §:n 2 momentissa säädetään, että ”lakisääteisten velvoitteiden noudattamiseksi ja Sistrin asianmukaisen toiminnan takaamiseksi näissä pykälissä tarkoitettujen toimijoiden on kuitenkin noudatettava asetuksen [nro 152/2006] 190 ja 193 §:ssä säädettyjä säännöksiä kuukauden ajan Sistrin käyttöönotosta, kuten 1 ja 2 §:ssä säädetään”.
Tämän 17.12.2009 annetun ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin asetuksen 1 §:n 1 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Jätteiden jäljitettävyyden valvontajärjestelmä, jäljempänä myös Sistri, jota ympäristönvalvonnan poliisiyksikkö (Comando carabinieri per la Tutela dell’Ambiente) hoitaa, aloittaa toimintansa
a)
180. päivänä tämän asetuksen voimaantulosta sellaisten vaarallisten jätteiden alkuperäisten tuottajien osalta – [asetuksen nro 152/2006] 212 §:n 8 momentissa tarkoitetut toimijat mukaan lukien –, joilla on yli 50 työntekijää, mainitun [asetuksen nro 152/2006] 184 §:n 3 momentin c, d ja g kohdassa tarkoitettujen vaarattomien jätteiden alkuperäisinä tuottajina olevien sellaisten yritysten ja laitosten osalta, joilla on yli 50 työntekijää, kauppiaiden ja välittäjien osalta, sellaisten erityisten jätelajien keräämiseen ja kierrätykseen erikoistuneiden yhteenliittymien osalta, jotka järjestävät jäsentensä jätehuollon, sekä sellaisten [asetuksen nro 152/2006] 212 §:n 5 momentissa tarkoitettujen yritysten osalta, jotka keräävät ja kuljettavat erityisiä jätteitä, sellaisten yritysten ja laitosten osalta, jotka hyödyntävät ja loppukäsittelevät jätteitä, ja tämän asetuksen 5 §:n 10 momentissa tarkoitettujen henkilöiden osalta
b)
210. päivänä tämän asetuksen voimaantulosta sellaisten yritysten tai laitosten osalta, jotka ovat vaarallisten jätteiden alkuperäisiä tuottajia –[asetuksen nro 152/2006] 212 §:n 8 momentissa tarkoitetut yritykset ja laitokset mukaan lukien – ja joilla on enintään 50 työntekijää, ja mainitun [asetuksen nro 152/2006] 184 §:n 3 momentin c, d ja g kohdassa tarkoitettujen vaarattomien jätteiden sellaisten alkuperäisten tuottajien osalta, joilla on enintään 50 ja vähintään 11 työntekijää.
– –
4.   Yritykset ja laitokset, jotka ovat [asetuksen nro 152/2006] 184 §:n 3 momentin c, d ja g kohdassa tarkoitettujen vaarattomien jätteiden alkuperäisiä tuottajia ja joilla on korkeintaan 10 työntekijää, [asetuksen nro 152/2006] 212 §:n 8 momentissa tarkoitetut yritykset, jotka keräävät ja kuljettavat itse vaarattomat jätteensä, siviililain 2135 §:ssä tarkoitetut maatalousyrittäjät, jotka tuottavat vaarattomia jätteitä, ja yritykset ja laitokset, jotka ovat muista kuin [asetuksen nro 152/2006] 184 §:n 3 momentin c, d ja g kohdassa mainituista toiminnoista aiheutuvien vaarattomien jätteiden alkuperäisiä tuottajia, voivat halutessaan osallistua Sistri-järjestelmään edellä 1 momentin b kohdassa säädetystä päivästä alkaen.”
Kyseisessä 17.12.2009 annetussa ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin asetuksessa tarkoitetuksi Sistrin täytäntöönpanolle varatuksi määräajaksi vahvistettiin sittemmin 30.6.201213.8.2011 annetulla asetuksella nro 138 (GURI nro 188, 13.8.2011, s. 1), joka muutettuna saatettiin laiksi 14.9.2011 annetulla lailla nro 148 (GURI nro 216, 16.9.2011, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 29.12.2011 annetulla asetuksella nro 216 (GURI nro 302, 29.12.2011, s. 8), joka muutettuna saatettiin laiksi 24.2.2012 annetulla lailla nro 14 (GURI nro 48, Supplemento ordinario, 27.2.2012).
Kiireellisistä toimenpiteistä valtion talouskasvun edistämiseksi 22.6.2012 annetun asetuksen nro 83 (decreto-legge n. 83 – Misure urgenti per la crescita del Paese; GURI nro 147, Supplemento ordinario, 26.6.2012), joka muutettuna saatettiin laiksi 7.8.2012 annetulla lailla nro 134 (GURI nro 187, Supplemento ordinario, 11.8.2012), 52 §:n 1 ja 2 momentilla keskeytettiin Sistrin täytäntöönpanon määräaika 30.6.2013 asti ja määrättiin, että uusi määräaika vahvistetaan ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin asetuksella.
Sistrin asteittaisesta täytäntöönpanosta 20.3.2013 annetun ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin asetuksen (decreto – Termini di riavvio progressivo del Sistri; GURI nro 92, 19.4.2013, s. 16) 1 §:ssä säädettiin Sistrin täytäntöönpanon määräajaksi 1.10.2013 vaarallisten erityisjätteiden sellaisten alkuperäisten tuottajien osalta, joilla on enemmän kuin 10 työntekijää, ja vaarallisista erityisjätteistä huolehtivien laitosten ja yritysten osalta (1 momentti), sekä 3.3.2014 muiden laitosten tai yritysten osalta, joiden on rekisteröidyttävä Sistriin (2 momentti) niin, että viimeksi mainitut voivat kuitenkin liittyä vapaaehtoisesti Sistriin 1.10.2013 alkaen (3 momentti).
Lopuksi julkishallinnon rationalisointia koskevien tavoitteiden toteuttamista koskevista kiireellisistä säännöksistä 31.8.2013 annetun asetuksen nro 101 (decreto-legge n. 101 – Disposizioni urgenti per il perseguimento di obiettivi di razionalizzazione nelle pubbliche amministrazioni; GURI nro 204, 31.8.2013, s. 1), joka muutettuna saatettiin laiksi 30.10.2013 annetulla lailla nro 125 (GURI nro 255, 30.10.2013, s. 1), 11 §:n 3 bis momentissa säädetään seuraavaa:
”Päivämäärää 1.10.2013 seuraavien kymmenen kuukauden ajan sovelletaan edelleen asetuksen [nro 152/2006] 188, 189, 190 ja 193 §:n, sellaisina kuin ne olivat voimassa ennen asetuksella [nro 205/2010] tehtyjä muutoksia, säännöksiä ja velvoitteita ja niihin liittyviä seuraamuksia. – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
SETAR ilmoitti 30.11.2010 Quartu S. Elenan kunnalle jättävänsä 1.1.2011 alkaen TARSUn maksamatta kunnallisen jätteiden loppukäsittelyä koskevan palvelun hoitamisesta, koska se mainitusta päivästä alkaen käyttäisi asetuksen nro 152/2006 188 §:ssä ja direktiivin 2008/98 15 artiklassa tarkoitetulla tavalla alan palveluihin erikoistuneen yrityksen palveluja hotellikokonaisuutensa tuottamien jätteiden loppukäsittelyä varten.
Quartu S. Elenan kunta ilmoitti 7.12.2010 tekemällään päätöksellä SETARille, että tällä oli edelleen velvollisuus maksaa TARSU vuodelta 2011, sillä kunnan mukaan oli täysin merkityksetöntä, että yritys huolehtii itse jätteensä loppukäsittelystä.
SETAR nosti turvaamistarkoituksessa Tribunale amministrativo regionale per la Sardegnassa (Sardinian hallinto-oikeus) kumoamiskanteen Quartu S. Elenan kunnan päätöksestä, jolla TARSUn maksutaksat oli vahvistettu vuodelle 2011. Kyseinen tuomioistuin hyväksyi SETARin vaatimuksen.
Menettelyn ollessa vireillä Tribunale amministrativo regionale per la Sardegnassa SETAR sai pääasiassa kyseessä olevan 171216 euron suuruisen verotuspäätöksen, joka perustui vuoden 2011 TARSUn maksutaksoihin.
Quartu S. Elenan kunta vapautti SETARin 20.11.2012 osittain maksuvelvollisuudesta niiden ohjeiden mukaisesti, jotka oli otettu Tribunale amministrativo regionale per la Sardegnan tuomioon, ja alensi vaaditun summan uudella verotuspäätöksellä 74193 euroon.
Aineellisen kysymyksen osalta SETAR nosti Commissione tributaria provinciale di Cagliarissa kumoamiskanteen Quartu S. Elenan kunnan antamista verotuspäätöksistä. Kanteensa tueksi SETAR väitti, että nämä verotuspäätökset olivat erityisesti direktiivin 2008/98 15 artiklan ja unionin oikeudessa tunnustetun saastuttaja maksaa ‑periaatteen vastaisia ja että niiden perusteella SETAR pitäisi vapauttaa TARSUn maksamisesta, koska se oli ryhtynyt suoraan loppukäsittelemään jätteet, jotka se oli tuottanut.
Ennakkoratkaisun esittämisestä tehdystä päätöksestä käy ilmi, että Commissione tributaria provinciale di Cagliari katsoo, että direktiivin 2008/98 15 artiklan osalta on toteutettu toimenpide, jolla se on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä, vaikka tämä toimenpide ei ole vielä tullut voimaan. Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin yhtäältä sitä, voidaanko tätä 15 artiklaa pitää sisällöltään ehdottomana ja riittävän täsmällisenä, jotta sitä voidaan soveltaa suoraan pääasiaan. Toisaalta tuomioistuin pohtii sitä, pannaanko pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella säännöstöllä direktiivin 2008/98 15 artikla virheettömästi täytäntöön siltä osin kuin tässä artiklassa sallitaan myös yksityiselle se, että se huolehtii itse käytettävissään olevia asianmukaisia välineitä ja ammattitaitoa käyttäen jätteidensä loppukäsittelystä ja vapautuu näin ollen siihen liittyvistä kuluista lukuun ottamatta ”yhteiskunnallisesta huollosta” johtuvia kustannuksia, joista yksityisen on joka tapauksessa maksettava osa yleispalvelun olemassaolon nojalla.
Tässä tilanteessa Commissione tributaria provinciale di Cagliari päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko asetuksen nro 152/2006 188 §:llä ja 17.12.2009 annetulla ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministerin asetuksella käyttöön otettu säännöstö, jonka mukaan sen säännöstön voimaantuloa, jolla direktiivi [2008/98] saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä, lykätään siihen saakka, kunnes ministeri antaa asetuksen mainitun kansallisen täytäntöönpanosäännöstön teknisistä yksityiskohdista ja voimaantulon määräajoista, ristiriidassa unionin oikeuden kanssa?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Italian hallituksen mukaan ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta. Se nimittäin katsoo, että yhtäältä tämä kysymys koskee kansallisen oikeuden eikä unionin oikeuden säännösten tulkintaa. Toisaalta tällä kysymyksellä ei missään tapauksessa ole yhteyttä pääasiaan, sillä pääasia on ratkaistava merkityksellisen kansallisen lainsäädännön nojalla, ja mikäli oletetaan, että merkityksellinen unionin oikeuden säännöstö on välittömästi sovellettavissa, tämän säännöstön nojalla. Sitä vastoin sillä, onko nyt käsiteltävässä asiassa ratkaistava se, onko direktiivin 2008/98 täytäntöönpano myöhästynyt tai onko täytäntöönpano laiminlyöty, ei ole merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemisessa.
Komissio ei ole vedonnut ennakkoratkaisukysymyksen tutkimatta jättämiseen, mutta ehdottaa sen uudelleen muotoilua niin, että kysytään yhtäältä lähinnä sitä, sallitaanko direktiivissä 2008/98 ja erityisesti sen 15 artiklassa, että yksityinen huolehtii itse jätteidensä loppukäsittelystä ja vapautuu näin tähän liittyvästä kunnallisesta maksusta, ja toisaalta sitä, onko unionin oikeus esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla pannaan täytäntöön direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohta ja jonka voimaantulo lykätään sellaisen uuden kansallisen säädöksen antamiseen asti, jossa määritetään sen tekniset yksityiskohdat ja voimaantulopäivä.
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta lausumaan siitä, ovatko tietyt kansalliset säännökset unionin oikeuden mukaisia.
Tästä on huomautettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimen asiana ei ole SEUT 267 artiklaan perustuvassa menettelyssä lausua kansallisten oikeussääntöjen yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa eikä tulkita kansallisia lakeja tai asetuksia (ks. vastaavasti mm. tuomio Vueling Airlines, C-487/12,
EU:C:2014:2232
, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimella on kuitenkin toimivalta esittää kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joiden avulla viimeksi mainittu voi arvioida tällaista yhteensopivuutta ratkaistakseen käsiteltäväkseen saatetun asian (ks. mm. tuomio Lombardini ja Mantovani, C-285/99 ja C-286/99,
EU:C:2001:640
, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On lisättävä, että nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä käy ilmi, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii erityisesti sitä, että mikäli unionin oikeutta on tulkittava niin, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, annetaanko direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohdassa yksityisille oikeuksia, joihin ne voivat suoraan vedota jäsenvaltion tuomioistuimessa. Ei siis voida pätevästi väittää, että oikeusriidalla ei olisi mitään yhteyttä unionin oikeuteen.
Tämän perusteella on hylättävä Italian hallituksen esittämät väitteet ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisesta.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään
—
yhtäältä sitä, onko unionin oikeutta ja direktiiviä 2008/98 tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla saatetaan tämän direktiivin tietty säännös osaksi kansallista oikeusjärjestystä mutta jonka voimaantulo edellyttää sellaisen myöhemmän kansallisen toimen antamista, jossa määritetään sen tekniset yksityiskohdat ja voimaantulopäivä, vaikka kyseisen direktiivin täytäntöönpanolle asetettu määräaika on päättynyt
—
toisaalta sitä, onko direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 4 ja 13 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa ei anneta jätteiden tuottajalle tai haltijalle mahdollisuutta huolehtia itse niiden loppukäsittelystä voidakseen saada vapautuksen jätteiden loppukäsittelyyn liittyvästä kunnallisesta maksusta.
Tällä tavalla uudelleen muotoillun kysymyksen ensimmäiseen osaan vastaamiseksi on huomautettava, että jäsenvaltiolle on SEUT 288 artiklan kolmannessa kohdassa ja direktiivissä 2008/98 itsessään asetettu pakottava velvollisuus ryhtyä kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamiseksi. Tämä velvollisuus ryhtyä kaikkiin yleis- tai erityistoimenpiteisiin kuuluu kaikille jäsenvaltioiden viranomaisille, mukaan lukien tuomioistuimet niiden toimivallan rajoissa (ks. mm. tuomio Waddenvereniging ja Vogelbeschermingsvereniging, C-127/02,
EU:C:2004:482
, 65 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännöstä käy ilmi, että myös tapauksissa, joissa jäsenvaltioilla on direktiiviä täytäntöön pannessaan laaja harkintavalta keinojen valinnan suhteen, niillä on kuitenkin velvollisuus varmistaa direktiivin täysimääräinen vaikutus ja noudattaa direktiivissä säädettyjä määräaikoja, jotta sen täytäntöönpano on koko unionissa yhtenäistä (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Italia, 10/76,
EU:C:1976:125
, 12 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa direktiivin 2008/98 40 artiklan 1 kohdasta käy ilmi, että jäsenvaltioiden oli saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 12.12.2010.
Lisäksi on todettava, että kyseisessä direktiivissä ei säädetä sen 15 artiklan 1 kohdan kansallisessa oikeudessa tapahtuvan täytäntöönpanon varmistamista koskevien toimenpiteiden voimaantuloon liittyvästä poikkeussäännöksestä eikä yleisemmästä poikkeuksesta, jonka nojalla jäsenvaltiot voisivat pätevästi lykätä ennen 12.12.2010 säädettyjen täytäntöönpanotoimenpiteiden voimaantuloa tätä päivämäärää myöhemmäksi.
Näin ollen esitetyn kysymyksen ensimmäiseen kohtaan on vastattava, että unionin oikeutta ja direktiiviä 2008/98 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla saatetaan tämän direktiivin tietty säännös osaksi kansallista oikeusjärjestystä mutta jonka voimaantulo edellyttää myöhemmän kansallisen toimen antamista, mikäli tämä voimaantulo tapahtuu sen jälkeen, kun kyseisessä direktiivissä täytäntöönpanolle asetettu määräaika on päättynyt.
Toiseksi kysymyksestä siitä, asetetaanko direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille velvollisuus säätää mahdollisuudesta siihen, että jätteiden alkuperäinen tuottaja tai jätteiden haltija huolehtii itse niiden loppukäsittelystä voidakseen saada vapautuksen jätteiden loppukäsittelyyn liittyvästä kunnallisesta maksusta, on todettava, että tämän saman säännöksen sanamuodosta käy selvästi ilmi, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita säätämään tällaisesta mahdollisuudesta.
Direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on nimittäin toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteiden alkuperäinen tuottaja tai jätteiden haltija huolehtii itse jätteiden käsittelystä tai antaa jätteiden käsittelyn kauppiaan tai jätteidenkäsittelytoimia suorittavan laitoksen tai yrityksen taikka yksityisen tai julkisen jätteiden kerääjän tehtäväksi tämän direktiivin 4 ja 13 artiklan mukaisesti.
Tämän 15 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot siis voivat valita useista vaihtoehdoista, eikä viittausta direktiivin 2008/98 4 ja 13 artiklan säännöksiin voida, toisin kuin SETAR väittää, tulkita siten, että sillä rajoitettaisiin jäsenvaltioille näin tunnustettua harkintavaltaa niin, että ne velvoitettaisiin antamaan jätteiden alkuperäiselle tuottajalle tai jätteiden haltijalle oikeus huolehtia itse kyseisten jätteiden käsittelystä ja oikeus näin vapautua velvollisuudesta osallistua julkisten yksiköiden käyttöön ottaman jätehuoltojärjestelmän rahoittamiseen.
Erityisesti direktiivin 2008/98 4 artiklan 1 kohdasta, jossa säädetään jätehierarkiasta, sellaisena kuin sitä on sovellettava jätteiden syntymisen ehkäisemistä ja jätehuoltoa koskevassa lainsäädännössä ja politiikassa, ei voida päätellä, että etusijalle pitäisi asettaa järjestelmä, jossa sallitaan se, että jätteiden tuottajat itse loppukäsittelevät jätteet. Loppukäsittely on päinvastoin mainittu vasta viimeisenä tässä hierarkiassa.
Tulkinta, jonka mukaan direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohdassa annetaan jäsenvaltioille laaja harkintavalta ja jonka mukaan jäsenvaltioilla ei kyseisen kohdan nojalla ole velvollisuutta sallia sitä, että jätteiden alkuperäinen tuottaja tai jätteiden haltija huolehtii itse näiden jätteiden loppukäsittelystä, on sitä paitsi ainoa tulkinta, jolla voidaan pätevästi ottaa huomioon direktiivin 2008/98 johdanto-osan 41 artiklassa mainittu seikka, että jäsenvaltioilla on erilaisia lähestymistapoja jätteiden keräykseen, ja se, että niiden keräysjärjestelmät eroavat huomattavasti toisistaan.
Tätä tulkintaa tukee myös direktiivin 2008/98 14 artikla, joka koskee jätehuollon kustannusten jakamista. On nimittäin niin, että tässä artiklassa, joka on olennaisilta osiltaan samanlainen kuin jätteistä 5.4.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/12/EY (
EUVL L 114, s. 9
) 15 artikla ja joka on korvannut kyseisen artiklan, velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään siitä, että kaikki jätteiden tuottajat ja haltijat vastaavat jätehuollon kustannuksista (ks. vastaavasti tuomio Futura Immobiliare ym., C-254/08,
EU:C:2009:479
, 46 kohta). SETARin esittämällä tulkinnalla kuitenkin estettäisiin tämän säännöksen tehokas vaikutus, sillä sen seurauksena jätteiden tuottajien tai haltijoiden sallittaisiin olla osallistumatta jätehuoltojärjestelmän, jonka jäsenvaltiot ovat velvollisia ottamaan käyttöön, rahoittamiseen.
Tästä on huomautettava, että koska ei ole olemassa unionin oikeuden säännöstöä, jossa jäsenvaltioille asetettaisiin velvollisuus noudattaa tiettyä menetelmää jätehuollon kustannusten rahoittamisessa, kyseinen rahoittaminen voidaan asianomaisen jäsenvaltion valinnan mukaan varmistaa vapaasti verolla, maksulla tai millä tahansa muulla tavalla, ja että sellaista kansallista säännöstöä, jossa tällaisen järjestelmän hoidon rahoittamiseksi säädetään esimerkiksi maksusta, joka lasketaan syntyvän jätteen määrää koskevan arvion perusteella eikä tosiasiallisesti tuotetun ja kerättäväksi annetun jätemäärän perusteella, ei voida pitää direktiivin 2008/98 vastaisena (ks. vastaavasti direktiivin 2006/12 osalta tuomio Futura Immobiliare ym.,
EU:C:2009:479
, 52–54 kohta).
On kuitenkin todettava, että vaikka alalla toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on näin ollen laaja harkintavalta niiltä osin kuin on kyse pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maksun laskemista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen määrittämisestä, ei näin määritetty maksu saa mennä pitemmälle kuin on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio Futura Immobiliare ym.,
EU:C:2009:479
, 55 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on siis ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä selvittää sille esitettyjen tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen nojalla, aiheuttaako TARSU SETARin kaltaiselle jätteiden alkuperäiselle tuottajalle tai jätteiden haltijalle, joka itse huolehtii jätteiden loppukäsittelystä, kustannuksia, jotka ovat selvästi väärässä suhteessa tuotettujen ja/tai jätehuoltojärjestelmään tuotujen jätteiden määrään tai luonteeseen nähden.
Näin ollen esitetyn kysymyksen toiseen kohtaan on vastattava, että direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 4 ja 13 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa ei anneta jätteiden alkuperäiselle tuottajalle tai jätteiden haltijalle mahdollisuutta huolehtia itse niiden loppukäsittelystä voidakseen saada vapautuksen jätteiden loppukäsittelyyn liittyvästä kunnallisesta maksusta, mikäli tämä maksu on suhteellisuusperiaatteen vaatimusten mukainen.
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava seuraavalla tavalla:
—
yhtäältä unionin oikeutta ja direktiiviä 2008/98 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla saatetaan tämän direktiivin tietty säännös osaksi kansallista oikeusjärjestystä mutta jonka voimaantulo edellyttää myöhemmän kansallisen toimen antamista, mikäli tämä voimaantulo tapahtuu sen jälkeen, kun kyseisessä direktiivissä täytäntöönpanolle asetettu määräaika on päättynyt, ja
—
toisaalta direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 4 ja 13 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa ei anneta jätteiden tuottajalle tai haltijalle mahdollisuutta huolehtia itse jätteidensä loppukäsittelystä voidakseen saada vapautuksen jätteiden loppukäsittelyyn liittyvästä kunnallisesta maksusta, mikäli tämä maksu on suhteellisuusperiaatteen vaatimusten mukainen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Unionin oikeutta sekä jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2008/98/EY on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla saatetaan tämän direktiivin tietty säännös osaksi kansallista oikeusjärjestystä mutta jonka voimaantulo edellyttää myöhemmän kansallisen toimen antamista, mikäli tämä voimaantulo tapahtuu sen jälkeen, kun kyseisessä direktiivissä täytäntöönpanolle asetettu määräaika on päättynyt.

Direktiivin 2008/98 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 4 ja 13 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa ei anneta jätteiden tuottajalle tai haltijalle mahdollisuutta huolehtia itse jätteidensä loppukäsittelystä voidakseen saada vapautuksen jätteiden loppukäsittelyyn liittyvästä kunnallisesta maksusta, mikäli tämä maksu on suhteellisuusperiaatteen vaatimusten mukainen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.