CELEX: 62009FJ0050
Henkilöstö
Virkamiehet
Vahingonkorvauskanne
Sääntö, jonka mukaan vahingonkorvausvaatimuksen, valituksen ja kanteen on oltava keskenään yhdenmukaisia
Menettelyn kontradiktorisuus
Luottamukselliseksi (Rajoitettu/EU) luokitellun asiakirjan käyttäminen tuomioistuimessa
Toimielinten sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Vastuu virheestä
Syy-yhteys
Useita vahingon syitä
Kolmannen aiheuttama vahinko
Tuottamuksesta riippumaton vastuu
Avustamisvelvollisuus
Toimielimen velvollisuus varmistaa henkilökuntansa suojelu
Kolmannen henkilön surmaamat virkamies ja tämän puoliso
Eloonjäämismahdollisuuden menettäminen

Missir Mamachi di Lusignano vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 12.5.2009 faksitse saapuneella kannekirjelmällään (alkuperäinen
toimitettiin 18.5.2009) yhtäältä kumoamaan 3.2.2009 tehdyn päätöksen, jolla Euroopan komissio hylkäsi hänen vaatimuksensa
aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen, jotka aiheutuivat hänen poikansa ja miniänsä surmasta Rabatissa (Marokko) 18.9.2006,
korvaamisesta ja toisaalta määräämään komission maksamaan hänelle sekä hänen poikansa oikeudenomistajille erilaisia korvauksia
korvauksena surmatöistä aiheutuneesta aineellisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin niitä on sovellettava tässä oikeusriidassa
(jäljempänä henkilöstösäännöt), 1e artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Työtehtävissä toimiville virkamiehille on järjestettävä sellaiset asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät
työolot, jotka ovat vähintään samantasoiset kuin perustamissopimuksen mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyihin toimenpiteisiin
sovellettavat vähimmäisvaatimukset.”
Henkilöstösääntöjen 24 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Yhteisöt avustavat virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa,
solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen
aseman tai tehtävän vuoksi.
Ne korvaavat yhteisvastuullisesti tapauksissa aiheutuneet vahingot sillä edellytyksellä, että virkamies ei ole tahallisesti
tai törkeästä tuottamuksesta aiheuttanut vahinkoja eikä voi saada korvausta vahingonaiheuttajalta.”
Henkilöstösääntöjen 70 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos työntekijä kuolee, hänen jälkeenjääneelle puolisolleen tai huollettavana oleville lapsilleen maksetaan vainajan kokonaispalkka
kolmelta kuolemaa seuraavalta kuukaudelta.”
Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Henkilöstösääntökomitean lausunnon saamisen jälkeen tehdyllä yhteisöjen toimielinten yhteisellä sopimuksella vahvistetuissa
määräyksissä vahvistetuin edellytyksin virkamies on tehtäviensä aloittamispäivästä lähtien vakuutettu ammattitautien ja tapaturmien
varalta. Hänen on osallistuttava 0,1 prosentilla peruspalkastaan vapaa-ajan riskit kattavan vakuutuksen maksamiseen.
Riskit, joita vakuutus ei kata, on lueteltu kyseisissä määräyksissä.
2. Vakuutuksen sisältämät etuudet ovat seuraavat:
a)      kuolemantapauksen yhteydessä
jäljempänä luetelluille henkilöille maksetaan määrä, joka on viisi kertaa edesmenneen virkamiehen vuosittaisen peruspalkan
suuruinen, tapaturmaa edeltävien kahdentoista peruspalkan perusteella laskettuna:
–        edesmenneen virkamiehen puolisolle ja lapsille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti; puolisolle maksettavan
osuuden on kuitenkin oltava vähintään 25 prosenttia koko määrästä;
–        ellei edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, muille jälkeläisille virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön
mukaisesti;
–        ellei kahdessa edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, muille suoraan ylenevää polvea oleville sukulaisille
virkamieheen sovellettavan perimyslainsäädännön mukaisesti;
–        ellei kolmessa edellisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja henkilöitä ole, toimielimelle.
– –
Edellä säädetyt maksut voidaan kyseisissä määräyksissä vahvistetuin edellytyksin korvata elinkorolla.
Edellä luetellut suoritukset voidaan maksaa jäljempänä 3 luvussa säädettyjen suoritusten lisäksi. – –”
Henkilöstösääntöjen 73 artiklan täytäntöön panemiseksi käyttöön otettujen Euroopan unionin virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutuksesta
annettujen yhteisten määräysten (jäljempänä yhteiset määräykset) 7 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa määrätään,
että tapaturmaksi näissä määräyksissä tarkoitetussa merkityksessä katsotaan ”vakuutettuun kohdistuvan pahoinpitelyn tai hyökkäyksen
seuraukset, myös lakkojen tai mellakoiden yhteydessä, paitsi jos voidaan osoittaa, että vakuutettu on omasta halustaan osallistunut
väkivaltaisuuksiin, joiden uhriksi hän on joutunut, ellei hän ole toiminut itsepuolustukseksi”.
Henkilöstösääntöjen 76 artiklan nojalla virkamiehelle, entiselle virkamiehelle tai edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille
voidaan myöntää lahjoituksia, lainoja tai ennakoita, jos heidän tilanteensa on erityisen vaikea varsinkin vammaisuuden tai
vakavan tai pitkäaikaisen sairauden tai perhetilanteen vuoksi.
Henkilöstösääntöjen 80 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun virkamies – – kuolee jättämättä jälkeensä puolisoa, jolla olisi oikeus perhe-eläkkeeseen, virkamiehen huollettavana kuolemantapauksen
ajankohtana liitteessä VII olevassa 2 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä huollettavina olevilla lapsilla on oikeus lapseneläkkeeseen
liitteessä VIII olevassa 21 artiklassa vahvistettujen edellytysten mukaisesti.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 21 artiklassa säädetään, että lapseneläke on kahdeksan kymmenesosaa siitä perhe-eläkkeestä,
johon virkamiehen eloon jääneellä puolisolla olisi ollut oikeus, ja että tätä eläkettä korotetaan kultakin ensimmäistä huollettavana
olevaa lasta seuraavalta lapselta määrällä, joka vastaa huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää kaksinkertaisena.
Henkilöstösääntöjen liitteessä X määrätään kolmannessa maassa työskenteleviin virkamiehiin sovellettavista erityisistä poikkeusmääräyksistä.
Tämän liitteen 5 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Kun toimielin antaa virkamiehen käyttöön asunnon, joka vastaa hänen tehtäviensä vaativuutta ja hänen huollettavanaan olevan
perheen kokoa, virkamiehen on asuttava siinä.
2. Nimittävä viranomainen säätää ensimmäisen kohdan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä saatuaan henkilöstökomitean
lausunnon. Nimittävä viranomainen päättää myös oikeudesta kussakin asemapaikassa vallitsevien olojen mukaiseen kalustukseen
ja muuhun asuntoirtaimistoon.”
Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 25 artiklan mukaan virkamiestä, hänen puolisoaan, lapsiaan ja muita hänen huollettavinaan
olevia henkilöitä suojaa vakuutus, joka kattaa onnettomuudet, jotka voivat sattua unionin ulkopuolella niissä maissa, jotka
on merkitty nimittävän viranomaisen tätä varten vahvistamaan luetteloon. Puolesta määrästä tarvittavaa vakuutusmaksua vastaa
virkamies ja toisesta puolesta toimielin.
Komissio teki 26.4.2006 päätöksen koko henkilöstöään koskevasta yhdenmukaisesta työterveys- ja työturvallisuuspolitiikasta
(jäljempänä 26.4.2006 tehty päätös).
Kuten komission jäsenten kollegion hyväksyttäväksi 26.4.2006 pidetyssä kokouksessa toimitetun tekstin perusteluista ilmenee,
tämän päätöksen, joka tehtiin edellä mainittujen henkilöstösääntöjen 1e artiklan säännösten johdosta, tarkoituksena on varmistaa
koko henkilöstön työterveys ja -turvallisuus ja ylläpitää sitä kaikissa komission yksiköissä paitsi komission päätoimipaikassa
myös kaikissa unionissa ja sen ulkopuolella sijaitsevissa toimipaikoissa.
26.4.2006 tehtyä päätöstä sovelletaan sen 1 artiklan nojalla ”kaikissa toimielimen toimitiloissa”, jotka on määritelty tämän
päätöksen 2 artiklan a kohdan nojalla ”komission tiloiksi, joissa on työpisteitä, ja muiksi näissä tiloissa sijaitseviksi
tiloiksi, joihin henkilöstöllä on pääsy työtehtäviä suorittaessaan”. Se sisältää yleisluonteisia säännöksiä, jotka perustuvat
toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annettuun neuvoston
direktiiviin 89/391/ETY (EYVL L 183, s. 1).
Asian käsittelyn kuluessa selvittämistoimien määräämisen jälkeen (ks. tämän tuomion 46–48 kohta) virkamiestuomioistuin totesi,
että komissio oli ottanut vuonna 2006 käyttöön tiettyjä turvallisuustoimenpiteitä, joita sovellettiin kolmansissa maissa sijaitsevien
komission edustustojen henkilöstön käyttöön annettuihin asuntoihin. Nämä toimet sisältyvät ”Rajoitettu/EU”-luokiteltuun asiakirjaan,
jonka oikeudellista ulottuvuutta ja tuomioistuimessa käyttöä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä tutkitaan tarkemmin jäljempänä.

Tosiseikat
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, josta oli tullut komission virkamies 1.11.1993, meni vuonna 1995 naimisiin Ariane
Lagasse de Lochtin kanssa. Pari sai neljä lasta vuosina 1996–2002.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano ylennettiin palkkaluokkaan A 7 vuonna 1996 ja palkkaluokkaan A 6 vuonna 2002. Hän osallistui
vuosina 2001–2005 Euroopan unionin ja Turkin tasavallan välisiin liittymisneuvotteluihin laajentumisasioiden pääosaston Turkin
asioita käsittelevässä yksikössä.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano nimitettiin poliittiseksi ja diplomaattiseksi neuvonantajaksi Rabatissa sijaitsevaan
komission edustustoon 28.8.2006 alkaen. Ennen Rabatiin siirtymistään hän oli ilmoittanut, että hänen vaimonsa ja lapsensa
muuttaisivat hänen mukanaan. Hänet oli kutsuttu kolmansissa maissa sijaitseviin edustustoihin lähetettäville virkamiehille
tarkoitettuihin tiedotustilaisuuksiin, joissa käsiteltiin erityisesti eri asemapaikkojen turvallisuusongelmia, mutta hän ei
osallistunut niihin. Asianosaiset eivät ole esittäneet virkamiestuomioistuimelle tietoja, joiden perusteella se voisi päätellä,
mistä syystä Alessandro Missir Mamachi di Lusignano päätti olla osallistumatta mainittuihin tilaisuuksiin ja johtuiko poissaolo
esimerkiksi työesteestä.
Missir Mamachi di Lusignanon perhe asui hotellissa 28.–31.8.2006 ja syyskuun ensimmäisestä päivästä lähtien tilapäisesti komission
edustuston vuokraamassa kalustetussa asunnossa, joka sijaitsi Rabatin Hay Riadin kaupunginosan sektorissa 16, osoitteessa
Lailak, nro G 2. Asunnon omistajan ja komission välinen vuokrasopimus oli tehty 8.8.2006 alustavasti kolmeksi kuukaudeksi,
ja se tuli voimaan 15.8.2006 eli ennen Missir Mamachi di Lusignanon perheen saapumista Rabatiin.
Puoli yhden aikaan 17. ja 18.9.2006 välisenä yönä murtovaras tunkeutui taloon pohjakerroksen sivuikkunan metallitankojen välistä.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano heräsi äkillisesti murtovarkaan ääniin toisessa kerroksessa sijaitsevassa avioparin
makuuhuoneessa ja yllätti murtovarkaan penkomasta tavaroita. Varas hyökkäsi tällöin virkamiehen kimppuun, löi häntä useaan
otteeseen veitsellä ja jätti hänet makaamaan huoneen lattialle. Missir Mamachi di Lusignano vaimo, joka oli myös herännyt,
sai veitseniskun selkään ja kuoli nähtävästi hyvin nopeasti vammoihinsa. Varas sitoi perheenisän ja pani hänelle suukapulan,
minkä jälkeen hän kävi suihkussa. Sitten varas vaati vakavasti haavoittunutta virkamiestä kertomaan luottokorttinsa numeroyhdistelmän.
Virkamies kuoli lopulta vammoihinsa. Tappaja säästi lasten hengen. Hän poistui paikalta noin neljältä aamulla Missir Mamachi
di Lusignanon perheen autolla ja vei mukanaan muun muassa television.
Marokon poliisi pidätti 19.9.2006 henkilön nimeltä Karim Zimach. Alustavassa kuulustelussa tämä tunnusti surmanneensa Missir
Mamachi di Lusignanon avioparin 17. ja 18.9.2006 välisenä yönä. Karim Zimach todettiin syylliseksi tekoihin, ja hänet tuomittiin
kuolemaan Cour d’appel de Rabatin ensimmäisen oikeusasteen rikosasioita käsittelevän osaston 20.2.2007 antamalla tuomiolla,
joka vahvistettiin saman tuomioistuimen rikosasioita käsittelevän osaston muutoksenhakuasteessa 18.6.2007 annetulla tuomiolla.
On huomattava, että Marokossa ei ole pantu täytäntöön kuolemantuomioita vuoden 1993 jälkeen, jolloin kuolemaantuomittu teloitettiin
siellä viimeisen kerran.
Komissio esitti Marokon rikostuomioistuimessa yksityisoikeudellisen vaatimuksen. Cour d’appel de Rabatin ensimmäisen oikeusasteen
rikosasioita käsittelevä osasto hyväksyi edellä mainitulla tuomiollaan komission yksityisoikeudellisen vaatimuksen ja tuomitsi
Karim Zimachin maksamaan Euroopan unionille symbolisen dirhamin.
Vanhempien traagisen kuoleman jälkeen Missir Mamachi di Lusignanon avioparin neljä lasta määrättiin isovanhempiensa, joista
toinen on kantaja, holhoukseen juge de paix de Kraainemin (Belgia) 24.11.2006 antamalla määräyksellä.
Komissio maksoi 1.10.–31.12.2006 henkilöstösääntöjen 70 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun summan.
Se maksoi edesmenneen virkamiehen lapsille ja perillisille lisäksi 414 308,90 euron summan kuolemantapauksen yhteydessä maksettavana
kertakorvauksena henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukaisesti sekä 76 628,40 euron summan virkamiehen puolison kuoleman johdosta
henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 25 artiklan nojalla.
Komissio myönsi neljälle lapselle 1.1.2007 alkaen oikeuden henkilöstösääntöjen 80 artiklassa tarkoitettuun lapseneläkkeeseen
ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII tarkoitettuun koulutuslisään.
Komissio myönsi edesmenneelle virkamiehelle kuoleman jälkeen ylennyksen palkkaluokan A*11 uratasolle 1 takautuvasti 1.9.2005
alkaen. Ylennys otettiin huomioon lapseneläkkeen ja kuolemantapauksen yhteydessä maksettavan kertakorvauksen laskemisessa.
Lisäksi komissio myönsi henkilöstösääntöjen 76 artiklan perusteella 14.5.2007 tekemällään päätöksellä kullekin lapselle heidän
19. ikävuoteensa saakka sosiaalisiin syihin perustuvan erityisen kuukausiavustuksen, joka vastasi suuruudeltaan yhdestä huollettavana
olevasta lapsesta maksettavaa lisää.
Komissio järjesti laajentumisasioiden pääosaston aloitteesta Missir Mamachi di Lusignanon avioparin kuoleman vuosipäivänä
18.9.2007 muistoseremonian komission tiloissa. Muistoseremoniassa nimettiin edesmenneen virkamiehen mukaan kokoussali ja paljastettiin
hänen nimeään kantava laatta.
Kantaja lähetti komission puheenjohtajalle 25.2.2008 päivätyn kirjeen, jossa hän aluksi kiitti komissiota 18.9.2007 pidetystä
muistoseremoniasta ja ilmoitti tämän jälkeen olevansa eri mieltä neljälle lapsenlapselleen maksettujen summien suuruudesta
ja tyytymätön siihen, että komissio ei ollut antanut lupaa palkata pysyvää taloudenhoitajaa tai kotiapulaista, joka olisi
hänen mielestään ollut välttämätön, kun otetaan huomioon lastenlasten ja heidän isovanhempiensa iät. Kantaja tiedusteli tämän
jälkeen komissiolta, oliko se jo aloittanut neuvottelut Marokon kanssa, jotta maa maksaisi riittävän korvauksen, joka olisi
enemmän kuin Marokon tuomioistuimen Euroopan unionille symbolisesti myöntämä yksi dirhami. Lopuksi kantaja kiinnitti komission
puheenjohtajan huomion vastaukseen, jonka ulkosuhteista vastaava komission jäsen Ferrero-Waldner oli antanut 6.8.2007 Euroopan
parlamentin jäsenen Coûteaux’n kirjalliseen kysymykseen (25.6.2007 esitetty kirjallinen kysymys P-3367/07, EUVL C 45, 16.2.2008,
s. 179), joka koski ”ulkosuhteista vastaavan pääosaston toimihenkilön murhaa Marokossa” (jäljempänä 6.8.2007 annettu kirjallinen
vastaus). Kantajan mukaan riittäviä turvallisuustoimenpiteitä, joita komissio tavanomaisesti toteuttaa ja joihin viitattiin
ulkosuhteista vastaavan komission jäsenen vastauksessa, ei ollut toteutettu ennen kaksoissurmaa. Komissio on kantajan mielestä
näin ollen syyllistynyt vakavaan laiminlyöntiin, jonka perusteella alaikäisille lapsille olisi maksettava korvaus, joka on
vähintään yhtä suuri kuin se yhteenlaskettu palkka, jonka surmattu virkamies olisi saanut ennakoituun eläkkeelle jäämiseensä
mennessä vuonna 2032 eli 26 vuoden ajalta.
Henkilöstöasioista vastaava komission varapuheenjohtaja Kallas vastasi kantajalle 11.6.2008 päivätyllä kirjeellä. Kallas korosti
kirjeessään, ettei Marokon viranomaisten voitu todeta syyllistyneen laiminlyöntiin tai virheelliseen toimintaan ja etteivät
edellytykset korvauksen saamista koskevien diplomaattisten neuvottelujen käynnistämiseksi Marokon kanssa täyttyneet. Hän ilmoitti,
että komission toteuttamat toimenpiteet henkilöstön suojelemiseksi olivat Rabatin edustuston turvallisuusolojen mukaiset eikä
kantajan 25.2.2008 päivätyssä kirjeessä tästä syystä esittämää vahingonkorvausvaatimusta voitu hyväksyä. Kallas täsmensi,
että komission jo suorittamat maksut (kuolemantapauksen yhteydessä maksettavana kertakorvauksena ja tapaturmavakuutuksen johdosta
maksettu 490 937,30 euroa, 4 376,82 euroa kuussa lapseneläkkeenä ja koulutuslisinä, 2 287,19 euroa kuussa verohelpotuksineen
huollettavana olevasta lapsesta maksettavina lisinä ja 1 332,76 euroa kuussa erityisenä kuukausiavustuksena eli kustakin lapsesta
maksettavana ylimääräisenä lisänä) oli laskettu oikein.
Komission jäsen ilmoitti tässä 11.6.2008 päivätyssä kirjeessä kantajalle kuitenkin, että tapauksen erittäin traagisten olosuhteiden
vuoksi komissio oli päättänyt täydentävästä toimenpiteestä, jonka nojalla se korotti poikkeuksellisesti henkilöstösääntöjen
76 artiklan nojalla maksettavia summia. Kullekin lapsenlapselle myönnettiin siis 4.7.2008 tehdyllä päätöksellä 1.8.2008 lähtien
19 ikävuoteen saakka kuukausittainen ylimääräinen lisä, joka vastasi kahdesta huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa
lisää. Komission edesmenneen virkamiehen lapsille maksama kuukausittainen summa nousi siis tämän päätöksen johdosta yli 9 800
euroon (9 862 euroa helmikuussa 2009).
Kantaja valitti 11.6.2008 päivätystä kirjeestä 10.9.2008 päivätyllä kirjeellään henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan perusteella.
Valituksessaan hän väitti, että komissio oli vastuussa virheestä, sillä se oli laiminlyönyt henkilöstönsä suojelua koskevan
velvollisuuden. Kantaja väitti lisäksi, että komissio oli myös tuottamuksesta riippumattomassa vastuussa lainmukaisesta toimesta
aiheutuneesta vahingosta. Kantaja vetosi vielä toissijaisesti henkilöstösääntöjen 24 artiklaan, jonka nojalla yhteisöt ovat
velvollisia korvaamaan yhteisvastuullisesti kolmannen niiden virkamiehelle aiheuttamat vahingot.
Nimittävä viranomainen hylkäsi valituksen 3.2.2009 tekemällään päätöksellä.

Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittelyn vaiheet
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        kumoaa nimittävän viranomaisen 3.2.2009 tekemän päätöksen
–        velvoittaa komission maksamaan Alessandro Missir Mamachi di Lusignanon oikeudenomistajille
–        vahingonkorvauksena aineellisesta vahingosta 2 552 837,96 euron suuruisen korvauksen, joka vastaa edesmenneen virkamiehen
26 vuoden palkkaa, siten että palkka arvioidaan uudelleen ottaen huomioon kyseisen virkamiehen uranäkymät
–        250 000,00 euron suuruisen korvauksen vahingonkorvauksena uhrille ennen tämän kuolemaa aiheutetusta henkisestä kärsimyksestä
–        1 276 512,00 euron suuruisen korvauksen uhrin lapsille aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä, kun nämä joutuivat todistamaan
vanhempiensa traagisen surmaamisen
–        velvoittaa komission maksamaan 212 752,00 euron suuruisen korvauksen kantajalle hänelle uhrin isän ominaisuudessa aiheutuneesta
henkisestä kärsimyksestä
–        velvoittaa komission maksamaan ”tällä välin kertyvät hyvityskorot ja viivästyskorot”
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja täsmensi 15.12.2009 pidetyssä istunnossa vahingonkorvausvaatimustensa laajuutta esittämällä kaksi taulukkoa. Komissio
ei vastustanut näiden asiakirjojen ottamista asiakirjavihkoon. Ensimmäisessä taulukossa tehdään yhteenveto kantajan vahingonkorvausvaatimuksista.
Siinä arvioidaan uudelleen väitetyn aineellisen vahingon suuruus. Tätä kanteessa alustavasti 2 552 837,96 euron suuruiseksi
arvioitua summaa on taulukossa korotettu komission vastineessaan esittämien lukujen johdosta ja niiden ylennysten perusteella,
joihin kantajan pojalla olisi voinut olla oikeus uransa aikana, yhteensä 3 975 329 euroon. Kantaja väittää toisen taulukon
perusteella, että komission edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille jo maksamista ja tulevaisuudessa maksettavista summista
ainoastaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla maksettu 414 308 euron summa voidaan katsoa maksetuksi virkamiehen perillisille
aiheutuneesta vahingosta, sillä muut komission mainitsemat summat ovat kantajan mukaan luonteeltaan pelkkiä sosiaaliturvavakuutuksesta
maksettavia suorituksia.
Suullista käsittelyä varten laaditussa valmistelevassa kertomuksessa virkamiestuomioistuin ilmoitti asianosaisille, että sen
selvittämiseksi, oliko komissio noudattanut asianmukaisesti velvoitettaan varmistaa kantajan pojan ja tämän perheen turvallisuus,
oli tukeuduttava henkilöstösääntöjen 1e artiklan 2 kohtaan, jossa ”asianmukaisten turvallisuusnormien” osalta viitataan perustamissopimuksen
mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyihin toimenpiteisiin sovellettaviin vähimmäisvaatimuksiin, joihin kuuluvat direktiivissä
89/391 mainitut vähimmäisvaatimukset. Virkamiestuomioistuin kehotti asianosaisia selventämään suullisissa lausumissaan, kuinka
nämä säännökset niiden mielestä vaikuttivat sopimussuhteen ulkopuolisen hallinnon vastuun syntymistä koskevien edellytysten
tarkasteluun käsiteltävässä riita-asiassa.
Suullista käsittelyä varten laaditussa valmistelevassa kertomuksessa virkamiestuomioistuin pyysi muun muassa komissiota täsmentämään,
mikä oli sen yksiköiden vahvistama riskitaso Marokossa työskentelevien virkamiesten osalta vuonna 2006 ja edellyttikö tälle
maalle vahvistettu riskitaso joitakin erityisiä turvallisuustoimenpiteitä ulkosuhteiden pääosaston sisäisten ohjeiden tai
muiden tekstien nojalla. Kantaja väitti nimittäin kirjallisissa lausunnoissaan (25.2.2008 päivätty kirje, 10.9.2008 tehty
valitus ja kannekirjelmä) viitatessaan Ferrero-Waldnerin parlamentin jäsenen kysymykseen 6.8.2007 antamaan kirjalliseen vastaukseen,
että turvallisuus- ja suojelutoimenpiteitä oli suositeltu voimakkaasti ja niitä sovellettiin kolmansissa maissa sijaitsevien
komission edustustojen henkilöstön asunnoissa ja että näitä toimenpiteitä ei ollut toteutettu käsiteltävässä asiassa. Kannekirjelmän
liitteenä olevassa raportissa, jonka oli laatinut 4.10.2006 kaksi ulkosuhteiden pääosaston sekä henkilöstön ja hallinnon pääosaston
turvallisuudesta vastaavien yksikköjen vastuuhenkilöä, jotka oli lähetetty Rabatiin pian kantajan pojan ja miniän surman jälkeen,
todettiin lisäksi seuraavaa: ”Rabatin edustustoon ja henkilöstön asuntoihin liittyvät turvallisuusolosuhteet on luettu ryhmään
[III] jo usean kuukauden ajan. Tämä edellyttää siis lähetetyn henkilöstön asuntojen vartiointia.”
Komissio ei vastannut 15.12.2009 pidetyssä istunnossa antamissaan suullisissa lausumissa suoraan sille esitettyihin kahteen
kysymykseen, jotka on mainittu edellisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä. Se korosti, että 6.8.2007 annettu kirjallinen vastaus,
jossa selvennettiin edustustoissa toteutettavia toimenpiteitä vuonna 2007, oli annettu lähes vuosi kaksoissurman jälkeen,
eikä vastaus siksi ollut merkityksellinen käsiteltävän asian kannalta.
Komissio vastasi virkamiestuomioistuimen sille esittämään kysymykseen, joka koski kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen
virkamiehiin vuonna 2006 sovellettuja turvallisuustoimenpiteitä koskevien sisäisten sääntöjen olemassaoloa, ja totesi, ettei
tällä alalla ollut olemassa mitään sitovaa tekstiä ja että toimielimen velvollisuus varmistaa edustustoissa työskentelevän
henkilöstönsä suojelu perustui ainoastaan hyvän hallinnon periaatteeseen, sillä toimielimellä oli tässä suhteessa laaja harkintavalta.
Komissio katsoi, että direktiivissä 89/391 tarkoitettiin ainoastaan työntekijöiden työpaikkoja, joten sillä ei voinut olla
merkitystä käsiteltävässä riita-asiassa, joka koski virkamiehen yksityisasunnon turvallisuutta. Komissio täsmensi, että 26.4.2006
tehdyn päätöksen tarkoituksena oli saattaa tämä direktiivi osaksi komission yksiköiden sisäisiä sääntöjä. Muihin kysymyksiin
antamissaan vastauksissa komissio korosti, ettei velvollisuus toteuttaa tiettyjä suojelutoimenpiteitä koske edustustojen virkamiesten
yksityisasuntoja.
Istunnossa käydyissä keskusteluissa ilmeni tämän jälkeen yhtäältä, että komission yksiköt luokittelevat tiettyjen kriteerien
perusteella ne kolmannet maat, joissa edustustoja sijaitsee, kyseessä olevien valtioiden riskitason mukaan (vähäinen, kohtalainen,
korkea), ja toisaalta, että Marokko oli vuonna 2006 luokiteltu korkean riskitason maaksi. Komissio myönsi myös, että korkean
riskitason mukaiset turvallisuustoimenpiteet oli toteutettava ja pantava täytäntöön kyseisissä edustustoissa.
Osa 15.12.2009 pidetystä istunnosta järjestettiin komission pyynnöstä suljetuin ovin, mitä kantaja ei vastustanut. Suljetuin
ovin pidetyn istunnon aikana komissio esitti virkamiestuomioistuimelle ja kantajalle joitakin täydentäviä selvityksiä muttei
kuitenkaan maininnut edellisessä kohdassa tarkoitettuja turvallisuustoimenpiteitä koskevia tekstejä tai asiakirjoja niiden
oikeudellisesta arvosta tai muodosta riippumatta (päätökset, sisäiset ohjeet, suositukset ym.). Komissio kertoi lisäksi vuoden
2006 alkupuolella Rabatissa toteutetuista turvallisuustarkastuksista ja -selvityksistä, jotka koskivat ainoastaan edustuston
tiloja eivätkä edustuston virkamiesten käyttöön annettuja 18:aa pysyvää asuntoa.
Virkamiestuomioistuin katsoi, ettei se tuntenut asiaa riittävästi komission istunnossa antamien vastausten perusteella, joten
se kehotti 22.1.2010 antamallaan määräyksellä komissiota esittämään ne tekstit tai asiakirjat niiden oikeudellisesta arvosta
tai muodosta riippumatta, joissa täsmennetään Rabatin edustuston osalta vuonna 2006 suositellut/suunnitellut/määrätyt turvallisuustoimenpiteet,
jotka vastasivat Marokon tuolloista riskitasoa, Rabatissa vuoden 2006 alkupuolella toteutettuja turvallisuustarkastuksia ja
-selvityksiä koskevat mahdolliset raportit ja näiden tarkastusten ja selvitysten sisältöön ja tuloksiin liittyvät asiakirjat
sekä komission ja kiinteistön omistajan välillä tehdyn tilapäistä asuntoa koskevan vuokrasopimuksen ja 26.4.2006 tehdyn päätöksen.
Komissio toimitti pyydetyt asiakirjat 12.2.2010 päivätyllä kirjeellä ja täsmensi, että yksi niistä – 6.6.2006 päivätty muistio,
jonka Marokon edustuston päällikkö osoitti ulkosuhteiden pääosaston turvallisuuskysymyksistä vastaavalle ulkosuhdeyksikön
johtajalle ja jonka liitteenä oli alueellisesta turvallisuudesta vastaavan henkilön tarkastusraportti – voitiin antaa kantajan
asianajajien tutustuttavaksi ainoastaan virkamiestuomioistuimen kirjaamon tiloissa, eikä siitä saanut ottaa jäljennöksiä.
Komissio mainitsi samassa kirjeessä myös kahdesta muusta asiakirjasta, joita se ei mielestään voinut toimittaa niiden ”Rajoitettu/EU”-luokituksen
vuoksi ja joita se ei myöskään pitänyt asian ratkaisun kannalta merkityksellisinä mutta jotka se kuitenkin oli valmis toimittamaan
ainoastaan virkamiestuomioistuimelle sillä ehdolla, että se noudattaisi tiukasti komission sisäisten menettelysääntöjen muuttamisesta
29.11.2001 tehdyllä komission päätöksellä 2001/844/EY, EHTY, Euratom (EYVL L 317, s. 1) vahvistettuja turvatoimia täysin vastaavia
turvatoimia.
Virkamiestuomioistuin katsoi, että toinen ”Rajoitettu/EU”-luokitelluista asiakirjoista, jota komissio kuvasi ”[henkilöstön
ja hallinnon pääosaston turvallisuusyksikön] normeja ja kriteereitä koskevan asiakirjan otteeksi, joka koski pysyviin asuntoihin
sovellettavia ryhmän III turvallisuustoimenpiteitä”, saattoi olla asian ratkaisun kannalta erittäin merkityksellinen. Näin
ollen virkamiestuomioistuin kehotti komissiota 17.3.2010 antamallaan määräyksellä toimittamaan sille tämän asiakirjan. Virkamiestuomioistuin
täsmensi määräyksessään turvatoimet, joita tähän asiakirjaan tutustumisessa noudatettaisiin, ja ilmoitti, että asiakirjaan
saisivat tutustua ainoastaan kirjaaja ja ratkaisukokoonpanoon kuuluvat tuomarit vain kirjaamon tiloissa, joissa asiakirjaa
myös säilytettäisiin, ja että kantajalla tai hänen asianajajallaan ei olisi oikeutta tutustua siihen.
Virkamiestuomioistuin ilmoitti 17.3.2010 antamassaan määräyksessä, että jos se aikoisi ratkaista riita-asian tämän asiakirjan
perusteella, olisi pohdittava menettelyn kontradiktorisen luonteen periaatteen ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan määräysten
soveltamissääntöjä käsiteltävässä asiassa, sillä mainitut periaate ja määräykset voivat edellyttää, että kantaja saa tutustua
ainakin osaan kyseisestä asiakirjasta. Virkamiestuomioistuin totesi tästä, että se, että kyseisellä asiakirjalla on ”Rajoitettu/EU”-turvaluokitus,
joka on päätöksessä 2001/844 tarkoitetuista suojaustasoista alhaisin, ei sinänsä voi olla ehdoton peruste evätä kantajan oikeus
tutustua asiakirjaan. Virkamiestuomioistuin totesi nimittäin ensinnäkin, että ”Rajoitettu/EU”-luokitellut asiakirjat eivät
kuulu Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan
parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL L 145, s. 43) 9 artiklassa tarkoitettuihin ”arkaluonteisiin asiakirjoihin”,
ja päätteli tästä, että tällaiseen asiakirjaan voidaan näin ollen soveltaa kyseisellä asetuksella perustettua yleisesti sovellettavaa
järjestelmää, jonka mukaan toimielinten asiakirjoihin voi tutustua asetuksen 4 artiklassa mainittuja poikkeuksia lukuun ottamatta.
Virkamiestuomioistuin huomautti toiseksi, että päätöksessä 2001/844 säädetään, että asiakirjan luovuttaja voi päättää turvaluokitellun
asiakirjan turvaluokan alentamisesta tai poistamisesta.
Komissio lähetti 30.3.2010 päivätyllä sinetöidyllä kirjeellä, joka oli osoitettu henkilökohtaisesti virkamiestuomioistuimen
kirjaajalle ja varustettu vastaanottoilmoituksella, viisi sivua käsittävän asiakirjan, johon sisältyivät otteet normeja ja
kriteerejä koskevasta vuoden 2006 asiakirjasta ”Document sur les Normes et Critères” (”N & C édition 2006/ DS3/A.W”, jäljempänä
turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskeva vuoden 2006 asiakirja), jossa käsiteltiin erityisesti edustustojen henkilöstön
käyttöön annettujen asuntojen (”staff houses”) turvallisuustoimenpiteitä. Komissio korosti samassa kirjeessään, että asiakirjan
toimittamisen tarkoituksena oli ”ainoastaan antaa virkamiestuomioistuimelle mahdollisuus todentaa sen luottamuksellinen luonne
työjärjestyksen 44 artiklan 2 kohdan nojalla”. Se toisti, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskeva vuoden 2006 asiakirja
ei sen mielestä ollut merkityksellinen riita-asian ratkaisun kannalta, sillä se koski ainoastaan kolmansissa maissa sijaitsevien
edustustojen henkilöstön käyttöön annettuja pysyviä asuntoja eikä tilapäisiä asuntoja. Komissio painotti lisäksi, että kyseisen
asiakirjan turvaluokkaa ei missään tapauksessa poistettaisi eikä sitä saisi antaa edes osittain kantajan tutustuttavaksi,
sillä tällainen paljastaminen voisi vaarantaa kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen virkamiesten turvallisuuden. Komissio
huomautti, ettei asetusta N:o 1049/2001 sovelleta vireillä olevaan menettelyyn ja että kieltäytyminen asiakirjan toimittamisesta
kantajalle on joka tapauksessa perusteltua mainitun asetuksen 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti yleiseen turvallisuuteen liittyvistä
syistä. Komissio ilmoitti kuitenkin, että jos virkamiestuomioistuin katsoisi asiakirjan olevan merkityksellinen riita-asian
ratkaisun kannalta, virkamiestuomioistuimen olisi pohdittava yhdessä komission kanssa menettelytapoja, joilla sovitetaan yhteen
kontradiktorisen menettelyn periaate ja kyseisessä asiakirjassa olevien tietojen luottamuksellisuuden suoja ”esimerkiksi toimittamalla
asiakirjasta lyhennelmä (ks. asia 155/79, AM & S v. komissio, määräys 4.2.1981), johon ainoastaan kantajan asianajaja voisi
tutustua asiassa F-2/07 [Matos Martins v. komissio, tuomio 15.4.2010] vahvistettujen menettelysääntöjen mukaisesti”.
Komission 30.3.2010 päivätty kirje saapui virkamiestuomioistuimen kirjaajalle 31.3.2010. Ratkaisukokoonpanon jäsenet tutustuivat
kirjaamon tiloissa turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteisiin.
Kantajan asianajaja tutustui virkamiestuomioistuimen kirjaamossa edellä 45 kohdan ensimmäisessä virkkeessä mainittuun asiakirjaan.
Kantajan asianajaja ei saanut lupaa tutustua turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteisiin.
Kantaja esitti 12.4.2010 päivätyllä kirjeellä huomautuksensa asiakirjoista, jotka komissio oli toimittanut 22.1.2010 annetun
määräyksen johdosta, ja erityisesti asiakirjasta, johon se oli tutustunut virkamiestuomioistuimen kirjaamossa. Kantaja korosti
kirjeessään, että asiakirjat osoittivat, että komissiolla oli velvollisuus varmistaa myös Marokossa työskentelevän henkilöstön
tilapäisten asuntojen turvallisuus ja että toimenpiteisiin, joita komission oli toteutettava, kuului etenkin vartiointiliikkeen
toteuttama pysyvä ammatillinen vartiointipalvelu. Käsiteltävässä asiassa ei ollut otettu käyttöön tällaista vartiointia, vaikka
siihen olisi mennyt vain muutama päivä. Tällainen turvallisuustoimenpide olisi varmasti estänyt tappajaa tekemästä rikoksiaan
tai sen ansiosta paikalle olisi ainakin saatu pikaisesti apua, jolloin kantajan poika olisi voinut säilyä hengissä.
Virkamiestuomioistuin määräsi 20.5.2010 antamallaan määräyksellä komission toimittamaan turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevasta vuoden 2006 asiakirjasta toisen otteen, joka koski ryhmään II tai III (kohtuullinen tai korkea riskitaso) kuuluvissa
kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen henkilöstön asuntoihin sovellettavia metallitankojen asennusvaatimuksia (”installation
requirements for grids”). Virkamiestuomioistuin täsmensi määräyksessään, että asiakirjan toimittamisessa ja siihen tutustumisessa
noudatettaisiin samoja edellytyksiä, jotka vahvistettiin virkamiestuomioistuimen 17.3.2010 antamassa määräyksessä.
Komissio esitti 2.6.2010 päivätyllä kirjeellä huomautuksensa kantajan 12.4.2010 päivätystä kirjeestä. Komissio korosti huomautuksissaan
(joiden 57–60 kohtaan ainoastaan kantajan asianajaja saattoi tutustua kirjaamon tiloissa), että sillä on laaja harkintavalta
ja ainoastaan yleinen huolellisuusvelvollisuus edustustossa työskentelevien virkamiesten yksityisasuntojen osalta. Komissio
mukaan se voi olla sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa ainoastaan sellaisen oikeussäännön, jonka tarkoituksena on antaa
oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeisestä rikkomisesta. Sen mielestä 26.4.2006 tehtyä päätöstä sovelletaan ainoastaan työpaikkoihin,
eikä siinä siis säädetä mistään edustustoissa työskentelevän henkilöstön pysyviä tai tilapäisiä asuntoja koskevista turvallisuustoimenpiteistä.
Pysyvien asuntojen turvallisuustoimenpiteisiin viitataan ainoastaan ulkosuhteiden pääosaston käsikirjassa, joka oli komission
12.2.2010 päivätyn kirjeen liitteenä. Käsikirja sisältää kuitenkin pelkän edustustojen päälliköille osoitetun yleisen suosituksen
asuntojen suojelusta, ja siinä jätetään hallinnolle laaja harkintavalta suojelun toteuttamistavassa. Kantajan pojan asunto
oli ainoastaan tilapäinen, joten oikeussäännössä ei määrätty mistään erityisestä turvallisuustoimenpiteestä. Kantajan poika
oli lisäksi suostunut muuttamaan asuntoon perheensä kanssa. Tilapäinen asunto oli komission mukaan joka tapauksessa turvallinen
ja siihen sovellettiin riittäviä turvallisuustoimenpiteitä, joita Marokon alhainen rikollisuustilanne edellytti, eli vartiointipalvelua,
joka vastaa turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa tarkoitettua pysyvien asuntojen vartiointipalvelua.
Vaikka oletettaisiin, että komissio olisi syyllistynyt laiminlyöntiin, kantaja ei ollut osoittanut, että vahinko olisi aiheutunut
suoraan moititusta toimimattomuudesta.
Komissio toimitti 8.6.2010 päivätyllä kirjeellään turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevasta vuoden 2006 asiakirjasta
otteen, jossa käsitellään metallitankojen asennusvaatimuksia. Tässä kirjeessä komissio korosti, että toisin kuin virkamiestuomioistuin
oli todennut 20.5.2010 antamassaan määräyksessä, turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan 54.3
osassa tarkoitettuja metallitankojen asennusvaatimuksia sovelletaan ainoastaan ryhmään III – ei ryhmään II – kuuluvien edustustojen
henkilöstön pysyviin asuntoihin.
Ratkaisukokoonpanon jäsenet tutustuivat kirjaamon tiloissa turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan
otteeseen, joka koski metallitankojen asennusvaatimuksia.
Virkamiestuomioistuin ilmoitti 2.7.2010 päivätyllä kirjeellään asianosaisille pitävänsä turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteita merkityksellisinä riita-asian ratkaisun kannalta. Komission 30.3.2010 päivätyssä kirjeessään
tekemän ehdotuksen mukaisesti virkamiestuomioistuin ilmoitti asianosaisille, että se aikoo laatia yhteenvedon näistä otteista
ja ottaa sen asiakirjavihkoon. Se täsmensi, että yhteenveto sisältäisi kyseisestä asiakirjasta joitakin kohtia (jotka olivat
sivuilla 37, 140 ja 142 eli kolmella sivulla komission virkamiestuomioistuimelle toimittamista seitsemästä sivusta). Asianosaisia
kehotettiin esittämään huomautuksensa 2.7.2010 päivätystä kirjeestä.
Komissio ilmoitti 9.7.2010 päivätyllä kirjeellä saaneensa virkamiestuomioistuimen 2.7.2010 päivätyn kirjeen ja täsmensi, että
kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen virkamiesten turvallisuuden suojelua koskevista pakottavista syistä, joihin se
oli jo viitannut 30.3. ja 8.6.2010 päivätyissä kirjeissään, se saattoi hyväksyä ainoastaan, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan yhteenvedossa viitataan asiakirjan kyseisten kohtien aiheeseen, mutta se ei saa sisältää otteita
tästä asiakirjasta. Vastauksessaan virkamiestuomioistuimen pyyntöön komissio täsmensi 22.9.2010 päivätyssä kirjeessään, millainen
merkityksellisten kohtien ”aiheesta” laaditun yhteenvedon olisi sen mielestä oltava, ja antoi esimerkin turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan sivulla 140 olevan 54.3 osan hyväksyttävästä yhteenvedosta.
Kantaja ilmoitti 13.7.2010 päivätyllä kirjeellä virkamiestuomioistuimelle hyväksyvänsä sen, että tämä laatii yhteenvedon turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteista.
Virkamiestuomioistuin toimitti 6.10.2010 päivätyllä kirjeellään komissiolle luonnoksen turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan sivujen 37, 140 ja 142 merkityksellisten kohtien yhteenvedosta, joka ei sisältänyt otteita
asiakirjasta vaan jossa ainoastaan viitattiin näiden kohtien aiheeseen, kuten komissio oli ehdottanut.
Virkamiestuomioistuin tiedusteli 6.10.2010 päivätyllä kirjeellään kantajalta, halusiko hän pysyä nimettömänä. Kantaja ei vastannut
tiedusteluun.
Komissio esitti 19.10.2010 päivätyllä kirjeellä huomautuksensa yhteenvetoluonnoksesta ja pyysi virkamiestuomioistuinta poistamaan
luonnoksen otsikosta maininnan, joka koski turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan sivua 37.
Virkamiestuomioistuin noudatti komission pyyntöä ja laati lopullisen yhteenvedon turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan
vuoden 2006 asiakirjan otteista.
Yhteenveto toimitettiin komissiolle. Kantajan osalta yhteenveto annettiin ainoastaan kantajan asianajajan tutustuttavaksi
30.11.2010 virkamiestuomioistuimen kirjaamon tiloissa.
Virkamiestuomioistuin katsoi 15.12.2009 pidetyn istunnon jälkeen toimitettujen tietojen johdosta, että on pidettävä toinen
istunto.
Toista suullista käsittelyä varten laaditussa valmistelevassa kertomuksessa virkamiestuomioistuin pyysi asianosaisia vastaamaan
lausumissaan seuraaviin kysymyksiin:
”1. Menettelyä koskevat kysymykset:
a)      Kantaja ei vaatinut henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla esittämässään vahingonkorvausvaatimuksessa korvauksia
henkisestä kärsimyksestä; onko hänellä oikeus esittää tällaisia vahingonkorvausvaatimuksia virkamiestuomioistuimessa?
b)      Kuuluuko turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskeva vuoden 2006 asiakirja asiaa koskeviin oikeussääntöihin?
c)      Voiko virkamiestuomioistuin ottaa tämän asiakirjan merkitykselliset otteet huomioon arvioidessaan, onko komissio tehnyt virheen
käsiteltävässä asiassa, siitä huolimatta, että otteet voidaan antaa kantajan tutustuttavaksi ainoastaan lyhyen yhteenvedon
muodossa turvallisuuteen liittyvien oikeutettujen syiden vuoksi? Onko virkamiestuomioistuin poikennut käsiteltävän asian olosuhteissa
työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan määräyksistä, kun se on pyrkinyt saavuttamaan asianmukaisen tasapainon asiakirjan luottamuksellisuuden
suojaamisen ja tehokasta tuomioistuinvalvontaa koskevan kantajan oikeuden välillä (ks. analogisesti [asia A ym. v. Yhdistynyt
kuningaskunta, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.2.2009, nro 3455/05], 205–208 kohta)?
2. Pääasiaa koskevat kysymykset:
a)      Mikä on turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan oikeudellinen ulottuvuus?
b)      Tekikö komissio virheen niiden turvallisuustoimenpiteiden toteuttamisessa, joita oli sovellettava kantajan pojan käyttöön
annettuun tilapäiseen asuntoon?
c)      Onko komission mahdollisen virheen ja väitetyn vahingon välinen syy-yhteys välitön ja varma?
d)      Jos oletetaan, että komissio on tehnyt virheen, josta se on vastuussa, voidaanko sitä pitää vastuussa kaikesta aiheutuneesta
vahingosta vai ainoastaan osasta vahinkoa uhrien mahdollisen virheen tai kolmannen aiheuttaman vahingon vuoksi?
e)      Onko toimielin korvannut riittävästi sen osan vahingosta, joka on välittömässä yhteydessä komission virheeseen?”
Komissio esitti ennen istuntoa 26.11.2010 päivätyllä kirjeellä suullista käsittelyä varten laaditusta valmistelevasta kertomuksesta
joitakin huomautuksia, jotka koskivat kertomuksen 1 kohdan c alakohdassa esitettyä kysymystä. Komissio korosti etenkin, että
sen mielestä asianmukainen tasapaino turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan luottamuksellisuuden
suojaamisen tarpeen ja kantajan puolustautumisoikeuksien välillä oli saavutettu virkamiestuomioistuimen laatiman yhteenvedon
avulla. Virkamiestuomioistuin ei siis voi perustaa asiakirja-aineiston analyysiä niihin turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteisiin, jotka eivät sisälly yhteenvetoon, sillä muuten se rikkoo työjärjestyksensä 44 artiklan
1 kohtaa. Jos virkamiestuomioistuin kuitenkin katsoo, että komission sille toimittamat turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteet sisältävät tietoja, joita ei ole mainittu yhteenvedossa, komissio ilmoitti olevansa
valmis pohtimaan, voisiko virkamiestuomioistuin täydentää yhteenvetoa ennen toista istuntoa siten, että se pyrkii edelleen
saavuttamaan oikean tasapainon asiakirjan luottamuksellisuuden suojaamisen tarpeen ja kantajan puolustautumisoikeuksien välillä.
Virkamiestuomioistuin täsmensi asianosaisille 2.12.2010 faksilla lähetetyssä kirjeessä, että käsiteltävässä riita-asiassa
ei ollut kyse oikean tasapainon saavuttamisesta asiakirjan luottamuksellisuuden suojaamisen ja kantajan puolustautumisoikeuksien
välillä vaan asiakirjan luottamuksellisuuden suojaamisen ja tehokkaan oikeussuojan vaatimusten välillä, sillä kantajalla on
oikeus tehokkaaseen tuomioistuinvalvontaan, kun hallinto ei luovuta kantajalle tiettyjä hänen asianajonsa kannalta tarpeellisia
asiakirjoja. Virkamiestuomioistuin kehotti asianosaisia tutustumaan tältä osin asiassa C-438/04, Mobistar, 13.7.2006 annettuun
tuomioon (40 kohta) ja asiassa C-450/06, Varec, 14.2.2008 annettuun tuomioon (52 ja 53 kohta ja tuomiolauselma). Virkamiestuomioistuin
kehotti lisäksi komissiota ilmoittamaan ennen istuntoa, hyväksyykö se, että yhteenvedossa mainitaan yksityiskohtaisesti ne
turvallisuustoimenpiteet (vartiointipalvelun, hälytysjärjestelmän, hälytyspainikkeiden ja ikkunoiden suojatankojen ominaisuudet),
jotka on vahvistettu turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa ryhmän III riskitasoon kuuluvien
edustustojen henkilöstön asuntoja varten. Virkamiestuomioistuin täsmensi, että ainoastaan kantajan asianajajalla on oikeus
tutustua uuteen yhteenvetoon.
Komissio vastasi virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 3.12.2010 faksilla saapuneella kirjeellä, ettei se voi hyväksyä sitä,
että yhteenvedossa mainitaan yksityiskohtaisesti turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa vahvistetut
turvallisuustoimenpiteet.
Kantaja huomautti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 6.12.2010 faksilla saapuneella kirjeellä, että turvallisuusnormeja ja
-kriteereitä koskeva vuoden 2006 asiakirja oli merkityksellinen riita-asian ratkaisun kannalta. Kantaja ilmoitti, että yhteenveto,
johon hänen asianajajansa oli saanut tutustua, liittyi ainoastaan kyseisen asiakirjan aiheeseen eikä siinä käsiteltyjen turvallisuustoimenpiteiden
sisältöön, minkä jälkeen hän pyysi saada tutustua asiakirjan merkityksellisiin otteisiin edes asianajajansa välityksellä,
jotta taattaisiin hänen oikeutensa tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteen
mukaisesti. Kantaja korosti, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan turvaluokitustasolla,
joka oli päätöksessä 2001/844 säädetyistä turvaluokitustasoista alhaisin, ei sen mielestä voida perustella sitä, että komissio
kieltäytyi myöntämästä oikeutta tutustua asiakirjoihin. Kilpailuoikeuden alalla ”Rajoitettu/EU”-luokitellut asiakirjat ovat
tavanomaisesti menettelyn asianosaisten saatavilla tiettyjen välttämättömien suojaustoimenpiteiden rajoissa (kopiointikielto,
tutustumisoikeus ainoastaan asianosaisten asianajajilla). Jos virkamiestuomioistuin katsoo, ettei se voi täydentää jo laadittua
yhteenvetoa eikä toimittaa kantajalle turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteita, sen olisi
unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (edellä 67 kohdassa mainitussa asiassa Varec annettu tuomio) nojalla ja työjärjestyksensä
44 artiklan 1 kohdasta poiketen ratkaistava asia ottaen huomioon sen hallussa olevat kyseisen asiakirjan merkitykselliset
otteet, eikä se saisi ratkaista asiaa ainoastaan yhteenvedon perusteella.
Toinen istunto pidettiin 8.12.2010. Komissio ilmoitti istunnossa, että jos turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevaa vuoden
2006 asiakirjaa sovelletaan virkamiestuomioistuimen mukaan tilapäisiin asuntoihin, se hyväksyy sen, että virkamiestuomioistuin
ratkaisee asian ottaen huomioon asiakirjan merkitykselliset otteet pelkän yhteenvedon sijasta.

Oikeudellinen arviointi
I
Kanteen kohde
Sikäli kun kantaja vaatii muodollisesti nimittävän viranomaisen 3.2.2009 tekemän päätöksen kumoamista, on muistettava, että
tällainen päätös, jolla hallinto on ottanut kantaa kantajan vahingonkorvausvaatimuksiin, on olennainen osa virkamiestuomioistuimessa
nostettua vahingonkorvauskannetta edeltävää hallinnollista menettelyä, jonka ainoana tarkoituksena on antaa kantajalle mahdollisuus
esittää virkamiestuomioistuimessa vahingonkorvausvaatimus. Kantajan esittämiä kumoamisvaatimuksia ei näin ollen voida tarkastella
itsenäisesti suhteessa vahingonkorvausvaatimuksiin (ks. vastaavasti asia T-90/95, Gill v. komissio, tuomio 18.12.1997, 45
kohta).
Kannetta on siis tarkasteltava siten, että sen ainoana tavoitteena on saada hyvitys vahingosta, joka edesmenneelle virkamiehelle
ja hänen lapsilleen on komission toiminnan takia aiheutunut.
II
Tutkittavaksi ottaminen
A
Asianosaisten lausumat
Komissio on esittänyt useita oikeudenkäyntiväitteitä.
Komissio väittää ensiksi, että kantaja vaati henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisesti 25.2.2008 esittämässään vahingonkorvausvaatimuksessa
korvausta ainoastaan aineellisesta vahingosta eikä vaatinut korvauksia henkisestä kärsimyksestä. Kannetta ei siten voida ottaa
käsiteltäväksi, koska sillä pyritään saamaan korvausta edesmenneen virkamiehen, hänen lastensa ja kantajan henkisistä kärsimyksistä.
Komissio väittää toiseksi edesmenneen virkamiehen henkisistä kärsimyksistä yhtäältä, että henkilöstösääntöjen 73 artiklassa
ei uhria lueta kuuluvaksi oikeudenomistajiin. Uhri ei siten voisi pätevästi vedota vahinkoon EY 236 artiklaan perustuvassa
sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevassa kanteessa. Koska edesmennyt virkamies ei ole oikeudenomistaja henkilöstösääntöjen
73 artiklan nojalla, kantajalle ei myöskään voi siirtyä mitään oikeutta adage nemo dat quod non habet -periaatteen mukaan.
Toisaalta EY 236 artiklan perusteella nostetussa vahingonkorvauskanteessa voidaan vaatia lisäkorvausta ainoastaan henkilöstösääntöjen
73 artiklassa tarkoitetulle vahingonkorvaukselle ja tämä mahdollisuus on ainoastaan kyseisen määräyksen henkilölliseen soveltamisalaan
kuuluvilla henkilöillä.
Komissio väittää kolmanneksi kantajan henkisistä kärsimyksistä, ettei tätä vahingon perustetta mainittu 10.9.2008 tehdyssä
valituksessa, joten sitä ei voida ottaa käsiteltäväksi. Kantaja ei myöskään kuulu henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettuihin
oikeudenomistajiin, joten hän ei voi pätevästi vedota vahinkoon EY 236 artiklassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen
vastuun yhteydessä.
Komissio väittää neljänneksi edesmenneen virkamiehen lasten henkisistä kärsimyksistä, ettei tällä perusteella voida tukea
EY 236 artiklaan perustuvaa vahingonkorvauskannetta, koska uhrin lapset eivät henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukaan ole oikeudenomistajia.
Kantaja ei myöskään ole esittänyt vähäisintäkään näyttöä henkisistä kärsimyksistä.
Komissio väittää viidenneksi, ettei kantaja ole esittänyt mitään näyttöä sen väitteensä tueksi, että jos edesmennyt virkamies
olisi jäänyt eloon, hän olisi jättänyt lapsilleen huomattavasti suuremman pääoman kuin minkä komissio maksoi henkilöstösääntöjen
73 artiklan nojalla, eikä myöskään ole täsmentänyt väitettään. Kantaja ei myöskään ole kertonut mahdollisista vaihtoehtoisista
tulonlähteistä (esimerkiksi tulot edesmenneen virkamiehen ja hänen puolisonsa mahdollisesta henkivakuutuksesta), jonka perusteella
voitaisiin määrittää oikeudenomistajille, joiden laillinen edustaja kantaja on, tosiasiassa aiheutunut tulonmenetys.
Komissio väittää kuudenneksi, että kannekirjelmässä esitetty toinen kanneperuste, joka koskee komission tuottamuksesta riippumatonta
vastuuta lainmukaisesta toimesta, ja kolmas kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitettua vastuuta,
eivät kumpikaan sisältyneet 25.2.2008 esitettyyn vahingonkorvausvaatimukseen. Näiden kahden perusteen tueksi ei myöskään ole
esitetty seikkoja, joiden perusteella väitetty vahinko voitaisiin arvioida määrällisesti, eikä kannekirjelmässä esitetä mitään
näitä perusteita koskevia vaatimuksia. Kyseiset kanneperusteet on siis jätettävä tutkimatta.
Lopuksi komissio väittää, ettei kantaja ole esittänyt muilta edesmenneen virkamiehen lasten holhoojilta saatua valtuutusta,
jonka nojalla hänellä on oikeus nostaa kanne lasten nimissä ja heidän puolestaan. Kantajalla ei siis ole asiavaltuutta.
B
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on tutkittava tämän tuomion 74–77 kohdassa mainitut oikeudenkäyntiväitteet, jotka kaikki liittyvät kantajan vaatimuksiin
henkisen kärsimyksen korvaamisesta.
Tältä osin on muistettava, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa tarkoitetussa muutoksenhakukeinojen järjestelmässä
on niin, että kun kyseessä on puhtaasti vahingonkorvauskanne siinä mielessä, ettei se sisällä tietyn toimen kumoamista koskevia
vaatimuksia vaan sen tarkoituksena on ainoastaan saada korvaus vahingosta, jonka väitetään aiheutuneen joukosta virheitä tai
laiminlyöntejä, joita ei voida luokitella kantajalle vastaiseksi toimeksi, koska niillä ei ole mitään oikeusvaikutusta, hallinnollinen
menettely on käynnistettävä asianomaisen nimittävälle viranomaiselle osoittamalla väitettyjen vahinkojen korvaamista koskevalla
hakemuksella, minkä jälkeen on tarvittaessa tehtävä valitus hakemuksen hylkäämispäätöksestä, sillä muuten myöhempää kannetta
ei voida ottaa tutkittavaksi (ks. erityisesti asia T-44/93, Saby v. komissio, tuomio 13.7.1995, 31 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka unionin tuomioistuimille esitetyillä vaatimuksilla on oltava sama
kohde kuin valituksessa esitetyillä vaatimuksilla ja vaikka niissä esitetyillä riitauttamisperusteilla on oltava sama peruste
kuin valituksessa esitetyillä riitauttamisperusteilla, näitä riitauttamisperusteita voidaan oikeudenkäynnin aikana kehittää
esittämällä kanneperusteita ja perusteluita, jotka eivät välttämättä sisälly valitukseen mutta liittyvät siihen läheisesti
(ks. esim. asia C-62/01 P, Campogrande v. komissio, tuomio 23.4.2002, 34 kohta).
Virkamiestuomioistuin on vastikään katsonut, että perusteen käsitettä on tulkittava laajasti (asia F-45/07, Mandt v. parlamentti,
tuomio 1.7.2010, 119 kohta). Vaikka virkamiestuomioistuin on omaksunut tämän oikeuskäytännössä vallitsevan kannan kumoamiskanteiden
yhteydessä, tämä ei kuitenkaan estä sen soveltamista vahingonkorvauskanteisiin, edellyttäen että noudatetaan viimeksi mainittujen
oikeudenkäyntiasioiden erityispiirteitä. Puhtaasti vahingonkorvausasioissa perusteen käsitettä ei kuitenkaan ole määritelty
suhteessa edeltävässä kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuihin ”riitauttamisperusteisiin” vaan suhteessa asianomaisen
virkamiehen vahingonkorvausvaatimuksessaan esittämiin ”vahingon perusteisiin”. Nämä vahingon perusteet määrittävät virkamiehen
hakeman korvauksen kohteen ja sitä kautta sen vaatimuksen kohteen, josta hallinnon on lausuttava.
Edeltävissä kolmessa kohdassa esitetyistä seikoista johtuu, että virkamiestuomioistuin voi ottaa tutkittavaksi eri vahingon
perusteisiin perustuvia vahingonkorvausvaatimuksia ainoastaan, jos niitä on ensiksi edeltänyt hallinnolle osoitettu hakemus,
jonka kohde on sama ja joka perustuu samoihin vahingon perusteisiin, ja sen jälkeen valitus, joka on tehty hallinnon mainitusta
hakemuksesta tekemästä nimenomaisesta tai implisiittisestä päätöksestä.
Tämä ei estä asianomaista virkamiestä mukauttamasta hallinnolle osoittamassaan hakemuksessa esitettyjen vaatimusten summaa
erityisesti, jos vahinko laajenee myöhemmässä vaiheessa tai jos vahingon laajuus ei ole tiedossa eikä sitä pystytä arvioimaan
ennen hakemuksen esittämistä (ks. vastaavasti vahinkoa vastaavan summan arvioinnin mahdollisuudesta kannekirjelmässä asia
C-150/03 P, Hectors v. parlamentti, tuomio 23.9.2004, 62 kohta), edellyttäen kuitenkin, että vahingon perusteet, joiden nojalla
virkamies hakee korvausta, on mainittu hakemuksessa.
Vaikka kantaja hakee käsiteltävässä asiassa korvausta haitallisista seurauksista, jotka ovat aiheutuneet teoista, jotka olivat
myös hänen 25.2.2008 tekemänsä hakemuksen kohteena, hänen vahingonkorvausvaatimuksensa perustuvat sen sijaan hänelle itselleen,
hänen lapsenlapsilleen ja edesmenneelle pojalleen aiheutuneiden erilaisten henkisten kärsimysten korvaamiseen.
On kuitenkin riidatonta, että 25.2.2008 päivättyyn kirjeeseen sisältyneessä vahingonkorvausvaatimuksessaan kantaja haki korvausta
ainoastaan aineellisesta vahingosta eikä vedonnut millään tavalla virkamiestuomioistuimessa esille ottamiinsa henkisiä kärsimyksiä
koskeviin vahingon perusteisiin.
Tämän jälkeen kantaja kylläkin haki valituksessaan korvausta aineellisen vahingon lisäksi myös henkisistä kärsimyksistä, joten
hallinto saattoi vahvistaa valituksen hylkäämispäätöksessään näitä vahingon perusteita koskevan kantansa ennen asian vireilletuloa.
Valituksen hylkäämispäätöksen tätä osaa on kuitenkin pidettävä hallinnon näistä vahingon perusteista tekemänä ensimmäisenä
päätöksenä. Kantaja ei kuitenkaan ole tehnyt valitusta viimeksi mainitusta päätöksestä, kuten hänen olisi pitänyt tehdä, joten
hän ei ole noudattanut kahdessa vaiheessa etenevää hallinnollista menettelyä, jonka noudattaminen on näihin vahingon perusteisiin
perustuvien vahingonkorvausvaatimusten tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä.
Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 224/87, Koutchoumoff vastaan komissio, 26.1.1989 antamaan tuomioon perustuvista väitteistä,
jotka kantaja esitti toisessa istunnossa, on todettava, ettei niitä voida hyväksyä. Vaikka tämä tuomioistuin totesi mainitussa
tuomiossa, että virkamiehellä on oikeus esittää vahingonkorvausvaatimuksensa ensimmäisen kerran tuomioistuimessa, näin on
ainoastaan silloin, kun valituksessa mainitun asianosaiselle vastaisen toimen laillisuuden riitauttaminen voi johtaa tästä
toimesta aiheutuneen vahingon korvausvaatimukseen. Käsiteltävä riita-asia on kuitenkin puhtaasti vahingonkorvausasia, eikä
se liity kantajalle vastaisen päätöksen laillisuuden riitauttamiseen.
Henkisten kärsimysten korvaamista koskevat vaatimukset on esillä olevassa asiassa näin ollen jätettävä tutkimatta, eikä muita
näistä vaatimuksista esitettyjä oikeudenkäyntiväitteitä ole tarpeen tutkia.
Virkamiestuomioistuin katsoo toiseksi, että tämän tuomion 78 kohdassa esitetyt komission väitteet liittyvät siihen, onko kantaja
menettänyt oikeussuojan tarpeen komission jo henkilöstösääntöjen nojalla maksamien summien johdosta. Tätä kysymystä tarkastellaan
jäljempänä ensimmäisen kanneperusteen asiakysymyksen tarkastelun yhteydessä.
Kun tarkastellaan tämän tuomion 79 kohdassa mainittuja, toista ja kolmatta kanneperustetta koskevia oikeudenkäyntiväitteitä,
niiden tietojen perusteella, jotka virkamiestuomioistuimella on käytössään asiakysymyksen ratkaisemiseksi, ja myös hyvää oikeudenkäyttöä
koskevista syistä on kolmanneksi tutkittava ensinnäkin, voiko toimielin olla vastuussa lainmukaisesta toimesta myös tuottamuksesta
riippumatta ja voiko vastuu perustua henkilöstösääntöjen 24 artiklan säännöksiin. Jos virkamiestuomioistuin katsoo, että kantajan
näihin kahteen kanneperusteeseen perustuvat vahingonkorvausvaatimukset eivät ole perusteltuja ja kanne on hylättävä, näitä
oikeudenkäyntiväitteitä ei ole tarpeen tutkia (asia C-23/00 P, neuvosto v. Boehringer, tuomio 26.2.2002, 52 kohta; asia T-250/06 P,
Ott ym. v. komissio, tuomio 22.5.2008, 75 ja 76 kohta; asia F-4/06, Villa ym. v. parlamentti, tuomio 14.11.2006, 21 kohta
ja asia F-32/08, Klein v. komissio, tuomio 20.1.2009, 20 kohta).
Neljänneksi on vielä todettava siitä oikeudenkäyntiväitteestä, jonka mukaan kantajalta puuttuu asiavaltuus toimia edesmenneen
virkamiehen oikeudenomistajien laillisena edustajana, koska muut holhoojat eivät ole häntä siihen valtuuttaneet, että virkamiestuomioistuin
kehotti 15.6.2010 päivätyllä kirjeellä kantajaa esittämään asiakirjan, joka osoittaa hänen toimivan muiden holhoojien luvalla,
ja että kantaja toimitti 17.6.2010 päivätyllä kirjeellä holhoojien allekirjoittaman valtuutuksen. Virkamiestuomioistuin voi
näin todeta työjärjestyksen 36 artiklan mukaisesti, että kannekirjelmä täyttää työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan b alakohdan
vaatimukset. Tämä oikeudenkäyntiväite on siis hylättävä.
Vaikka oletettaisiin, että tällaisen valtuutuksen esittämättä jättämistä kanteen nostamisen yhteydessä ei voitaisi korjata
oikeudenkäynnin aikana, virkamiestuomioistuin muistuttaa joka tapauksessa, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että
se, että yritys ei ole kansallisten oikeussääntöjen valossa perustellut asiavaltuuttaan, ei välttämättä estä sitä nostamasta
kannetta unionin tuomioistuimessa (ks. vastaavasti perustettavasta yrityksestä, jonka osallistumisen tarjouskilpailuun ja
jonka tarjouksen pätevyyden komissio oli hyväksynyt, asia 135/81, Groupement des Agences de voyages v. komissio, tuomio 28.10.1982).
Käsiteltävässä asiassa komissio ei myöskään ole väittänyt kantajan valitukseen antamassaan vastauksessa, että tämä voisi nostaa
kanteen ainoastaan muiden edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajien holhoojien valtuuttamana, vaikka valitus oli viimeinen
menettelyllinen vaihe ennen kanteen nostamista.
III
Asiakysymys
A
Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan komissio on laiminlyönyt velvollisuutensa varmistaa virkamiehensä suojelu
1.     Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan komission lainvastainen toiminta täyttää edellytykset sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymiselle. Komissio
on nimittäin laiminlyönyt sille työnantajana kuuluvan yleisen turvallisuusvelvollisuutensa, joka johtuu suoraan henkilöstösääntöjen
24 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetusta avustamisvelvollisuudesta ja jolla on erityinen ulottuvuus kolmansiin maihin
lähetettyjen virkamiesten ja heidän perheidensä tapauksessa.
Kantaja katsoo, että komissio on laiminlyönyt velvollisuutensa tarjota edesmenneelle virkamiehelle ja hänen perheelleen turvallinen
asunto ja että tämä velvollisuus on sitäkin olennaisempi, koska virkamiehen on henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 5 artiklan
1 kohdan nojalla asuttava toimielimen hänen käyttöönsä antamassa asunnossa. Komission laiminlyönnistä on osoituksena se, että
rikollinen, joka oli kaiken lisäksi alkoholin ja huumeiden vaikutuksen alainen, pääsi helposti sisälle edesmenneen virkamiehen
kotiin sinne varsinaisesti murtautumatta tai kohtaamatta erityisiä esteitä. Komissio ei ollut millään tavalla varmistanut,
että ruokasalin ikkunoiden metallitangot tehokkaasti estäisivät sisällepääsyn. Tangot olivat tehtävään sopimattomat. Ei ole
osoitettu, että ruokasalin ikkuna olisi ollut auki, eikä komissio missään tapauksessa voisi vedota tähän seikkaan vapautuakseen
vastuustaan. Komission on katsottava olevan vastuussa myös yövartijan poissaolosta rikoksen tapahtumahetkellä. Edullisia ja
tehokkaita toimenpiteitä, kuten hälytysjärjestelmän ja/tai hälytyspainikkeen asentamista, ei myöskään ollut toteutettu, vaikka
6.8.2007 annetun kirjallisen vastauksen laatija piti niitä normaaleina turvallisuustoimenpiteinä.
Kantaja toteaa edesmenneen virkamiehen tilapäisen asunnon vastaanottamishetkellä antamasta hyväksynnästä, ettei tämä seikka
missään tapauksessa voisi vapauttaa komissiota sille kuuluvasta turvallisuusvelvoitteesta. Kantaja ei myöskään ollut itse
valinnut asuntoa, jonka komissio hänelle vuokrasi ennen hänen saapumistaan Rabatiin.
Kantaja täsmentää, ettei hän väitä, että komission velvollisuutena olisi ollut taata edesmenneen virkamiehen ja hänen perheensä
täysi turvallisuus vaan että se ei ollut toteuttanut tehokkaita ja kohtuullisia vähimmäistoimenpiteitä, jotka olisivat tarjonneet
konkreettisen suojan kantajan pojan ja tämän perheen turvallisuuden takaamiseksi.
Komissio muistuttaa oikeuskäytännöstä, jonka mukaan henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettuja suorituksia saava virkamies
– tai hänen oikeudenomistajansa – voi pätevästi nostaa sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen kyseessä olevaa
toimielintä vastaan ainoastaan, jos nämä suoritukset eivät riitä aiheutuneen vahingon korvaamiseen. Tätä oikeuskäytäntöä voidaan
soveltaa myös muihin henkilöstösääntöjen mukaisiin suorituksiin, jotka on käsiteltävässä asiassa maksettu edesmenneen virkamiehen
oikeudenomistajille. Kantaja, jolla komission mielestä on todistustaakka, ei kuitenkaan ole osoittanut, etteivät komission
nyt käsiteltävässä asiassa maksamat summat riittäisi vahingon korvaamiseen. Komissio esittää näin ollen epäilynsä kantajan
oikeussuojan tarpeesta ainakin väitettyjen henkisten kärsimysten osalta. Aineellisen vahingon yhteydessä kantaja ei ole lainkaan
ottanut huomioon vaatimiensa korvaussummien määrittämisessä niitä henkilöstösääntöjen mukaisia suorituksia, jotka edesmenneen
virkamiehen oikeudenomistajille on myönnetty, vaikka edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta
koskeva täydentävä kanne ei voi johtaa saman vahingon kaksinkertaiseen korvaamiseen.
Komissio ei kiistä työnantajana sille kuuluvaa yleistä turvallisuusvelvollisuutta mutta muistuttaa kantajalle, että se oli
toteuttanut tilanteen edellyttämät riittävät suojelutoimenpiteet eikä siis ole toiminut virheellisesti. Näitä seikkoja koskevat
komission puolustuksessaan esittämät argumentit on esitetty tämän tuomion 53 kohdassa. Komissio katsoo lisäksi, että kantajan
väittämistä vahingoista on vastuussa ainoastaan itse rikollinen. Kantajan poika syyllistyi itsekin tiettyihin laiminlyönteihin,
jotka myötävaikuttivat vahingon syntymiseen, sillä hän ei osallistunut ennen Marokkoon muuttamistaan turvallisuusasioita koskeviin
tiedotustilaisuuksiin, joita komissio järjesti kolmannessa maassa sijaitseviin edustustoihin lähetettäville henkilöille, ja
jätti asuntonsa ikkunan auki yönä, jolloin kaksoissurma tapahtui.
Sen jälkeen kun kantajan asianajaja oli tutustunut turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteista
laadittuun yhteenvetoon virkamiestuomioistuimen kirjaamon tiloissa, hän painotti, että asiakirja oli komissiota sitova ja
siinä täsmennettiin toimielimen itse omalle harkintavallalleen asettamia edellytyksiä. Hän väitti lisäksi, että vaikka komissio
oli tietoinen Marokkoon lähetettyihin virkamiehiinsä kohdistuvista riskeistä, se ei ollut toteuttanut ainoatakaan asiakirjassa
määrätyistä toimenpiteistä. Kaksoissurmaa ei olisi tapahtunut ilman komission laiminlyöntiä. Jos turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa tarkoitetut turvallisuustoimenpiteet olisi toteutettu, kantajan poika olisi lisäksi voinut
hälyttää apua eikä olisi välttämättä kuollut vammoihinsa. Häneltä vietiin siis eloonjäämismahdollisuus. Komission virheen
ja vahingon välinen syy-yhteys on kantajan mielestä selvä. Komission vastuuta ei pienennä mikään surmatun virkamiehen mahdollinen
virhe.
Komissio vastasi tähän, ettei turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevaa vuoden 2006 asiakirjaa sovelleta tilapäisiin asuntoihin,
jollainen kantajan pojan käyttöön oli annettu, ja että se sisälsi joka tapauksessa ainoastaan suosituksia eikä luonteeltaan
sitovia toimenpiteitä. Hallinnolla oli siis käsiteltävässä asiassa laaja harkintavalta, jonka rajoja se ei ollut ilmeisellä
tavalla ylittänyt, sillä käsiteltävässä asiassa toteutetut suojelutoimenpiteet olivat riittävät ja kohtuulliset.
2.     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
a)     Komission esittämä vastalause, jonka mukaan väitetty vahinko on jo täysin korvattu
Aluksi on tutkittava, täyttääkö kantaja edellytyksen, jonka perusteella korvattava vahinko on osoitettava, sillä muuten hänen
vahingonkorvauskanteensa on hylättävä. Komissio väittää nimittäin, että kantajan väittämä vahinko on korvattu täysimääräisesti
edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille maksetuilla henkilöstösäännön mukaisilla suorituksilla. Komission mukaan yksi
edellytyksistä, jonka on täytyttävä unionin vastuun syntymiseksi, eli näyttö vahingosta, jota ei ole korvattu, ei täyty, joten
kanne on hylättävä suoralta kädeltä eikä ole tarpeen selvittää, onko komissio tehnyt virheen. Kantaja väittää puolestaan,
että henkilöstösääntöjen mukaiset luonteeltaan kiinteämääräiset suoritukset eivät millään tavalla riitä takaamaan kohtuullista
korvausta käsiteltävässä asiassa, joka on ensimmäinen laatuaan unionin toimielinten historiassa, aiheutuneesta aineellisesta
vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä. Riita-asian poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi oikeuskäytännön perusteella on määrättävä
lisäkorvauksesta (yhdistetyt asiat 169/83 ja 136/84, Leussink v. komissio, tuomio 8.10.1986).
Unionin tuomioistuin on todennut tästä, että henkilöstösäännöissä edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille määrättyjen
korvausten kiinteämääräisen luonteen vuoksi näillä on oikeus vaatia toimielimeltä lisäkorvausta, jos sen voidaan katsoa olevan
vastuussa virkamiehen kuolemasta ja jos henkilöstösääntöjen mukaiset korvaukset eivät riitä täysin korvaamaan kärsittyä vahinkoa
(ks. vastaavasti edellä 105 kohdassa mainittu asia Leussink v. komissio, tuomion 13 kohta ja asia C-257/98 P, Lucaccioni v.
komissio, tuomio 9.9.1999, 22 ja 23 kohta).
Ensi sijassa sen asianosaisen tehtävänä, joka vaatii unionilta vahingonkorvausta, on esittää riittävät todisteet väitetyn
vahingon aiheutumisesta ja laajuudesta sekä osoittaa tämän vahingon ja toimielimen lainvastaisen menettelyn välinen syy-yhteys
(ks. erityisesti asia 26/74, Roquette frères v. komissio, tuomio 21.5.1976, 22 ja 23 kohta ja asia C-401/96 P, Somaco v. komissio,
tuomio 7.5.1998, 71 kohta).
Komission väite siitä, että henkilöstösääntöjen mukaiset korvaukset ovat riittävät vaikuttaa olevan oikeudenkäyntiväite, sillä
komissio näyttää katsovan, ettei kantajalla ole enää oikeussuojan tarvetta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti voitaisiin
siis katsoa, että vastaajan, joka vetoaa kantajan oikeussuojan tarpeen puuttumiseen, on osoitettava, että kanteen tutkittavaksi
ottamiselle on tällainen este.
Komission väitettä ei kuitenkaan voida tulkita tällä tavoin. Komissio korostaa nimittäin, ettei kantaja täytä yhtä niistä
aineellisista edellytyksistä, joiden on täytyttävä sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymiseksi, nimittäin todistetta
korvattavan vahingon syntymisestä. Koska kantajan on näytettävä toteen vahinko, jonka korvaamista se vaatii, ja sen laajuus,
kantajan tehtävä on kuitenkin esittää näyttöä siitä, että vahinkoa, jota hän vaatii korvattavaksi, ei ole täysin korvattu
henkilöstösääntöjen mukaisilla korvauksilla (ks. vastaavasti edellä 106 kohdassa mainittu asia Lucaccioni v. komissio, tuomion
16 kohta).
Virkamiestuomioistuin katsoo käsiteltävässä asiassa, että kantaja on esittänyt riittävästi selvitystä tästä seikasta.
Ensinnäkin olettamus, jonka perusteella kantaja on arvioinut aineellisesta vahingosta vaaditun korvaussumman, joka on likimääräinen
arvio edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille aiheutuneesta taloudellisesta menetyksestä, eli jos virkamies olisi voinut
jatkaa virassaan eläkeikään asti, vaikuttaa uskottavalta ja kohtuulliselta, vaikka onkin totta, että huomioon otettu ajanjakso
on 26 vuotta. Kannekirjelmässä mainittu 2 552 837,96 euron summa, joka vastaa yhteenlaskettua palkkaa, jonka kantajan poika
olisi saanut jatkaessaan virassaan eläkeikään saakka, ei siis lähtökohtaisesti ole kohtuuton. Kantaja ei myöskään ole esittänyt
vaatimuksia menetetyistä eläkeoikeuksista, jotka hänen poikansa olisi voinut saada samalta ajanjaksolta, vaikka unionin tuomioistuin
on myöntänyt, että nämä oikeudet voidaan ottaa huomioon aineellisen vahingon arvioinnissa (ks. asia T-45/01, Sanders ym. v.
komissio, tuomio 5.10.2004, 167 kohta ja asia T-45/01, Sanders ym. v. komissio, tuomio 12.7.2007, 87–90 kohta).
Tämän jälkeen on todettava, että näin laskettu summa ylittää niiden henkilöstösääntöjen mukaisten korvausten yhteissumman,
jotka komissio on maksanut ja maksaa edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille, myös siinä tapauksessa, että näitä korvauksia
maksetaan siihen saakka, kunnes orvoiksi jääneet lapset saavuttavat 26 vuoden iän, kuten komissio ilmoitti vastineensa 54
kohdassa (arvioitu summa on tässä tapauksessa 2 478 375,47 euroa).
Kantajan esittämää 2 552 837,96 euron summaa on uudelleenarvioinnin johdosta korotettu noin neljään miljoonaan euroon taulukossa,
jonka kantaja toimitti ensimmäisessä istunnossa ja jossa on otettu huomioon ne ylennykset, jotka kantajan poika olisi hänen
mukaansa saanut. Nämä ylennykset ovat toki luonteeltaan hypoteettisia, sillä virkamiehillä ei ole lähtökohtaista oikeutta
tällaiseen urakehitykseen. Lisäksi on korostettava, että komissio on myöntänyt edesmenneelle virkamiehelle poikkeuksellisesti
ylennyksen hänen kuolemansa jälkeen ja että se on otettu huomioon asianosaisen oikeudenomistajille maksettujen henkilöstösääntöjen
mukaisten korvausten laskennassa. Vaikuttaa kuitenkin kohtuulliselta katsoa, että edellä mainittua 2 552 837,96 euron summaa
olisi korotettava ainakin ikälisillä, jotka edesmennyt virkamies olisi voinut saada virkaikänsä perusteella (aineellisen vahingon
korvaussumman määrittämisen yksityiskohdista ks. tämän tuomion 199 ja 200 kohta).
Kantajan esittämien tietojen perusteella ei voida sulkea pois sitä, että jos komission todetaan olevan täysin vastuussa kaikesta
aiheutuneesta aineellisesta vahingosta, asianosaisille, jotka ovat kaikki alaikäisiä orpoja, maksetut henkilöstösääntöjen
mukaiset korvaukset eivät riitä korvaamaan täysin heille aiheutunutta merkittävää aineellista vahinkoa. Toisin kuin komissio
väitti istunnossa, se seikka, että edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille henkilöstösääntöjen mukaisina korvauksina kuukausittain
maksetut summat ovat suuremmat kuin palkka, jonka virkamies olisi saanut kesäkuussa 2009, ei voi kyseenalaistaa tätä päätelmää.
Kuten edellä todettiin, kyseinen palkka olisi nimittäin voitu maksaa kantajan pojalle siihen saakka, kunnes hän olisi jäänyt
eläkkeelle, eli pidemmältä ajalta kuin miltä henkilöstösääntöjen mukaisia korvauksia on tarkoitus maksaa hänen oikeudenomistajilleen.
Komissio ei siis voi perustellusti väittää, että kantajan vahingonkorvauskanne on suoralta kädeltä hylättävä, siksi ettei
kantaja ole osoittanut, ettei väitettyä vahinkoa ole täysin korvattu hänen poikansa oikeudenomistajille jo myönnetyillä henkilöstösääntöjen
mukaisilla korvauksilla.
b)     Väite siitä, että komissio on tehnyt edesmenneen virkamiehen ja hänen perheensä turvallisuuden varmistamista koskevaan velvollisuuteen
liittyvän virheen
Sopimussuhteen ulkopuolisen komission vastuun syntymisen edellytykset
Unionin tuomioistuinten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuu, että virkamiehen ja sen toimielimen, johon virkamies kuuluu
tai kuului, välinen vahingonkorvausta koskeva riita-asia, joka on saanut alkunsa asianomaisen virkamiehen ja toimielimen välisestä
työsuhteesta, kuuluu EY 236 artiklan ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan soveltamisalaan muttei EY 235 ja EY 288 artiklan
soveltamisalaan (asia 9/75, Meyer-Burckhardt v. komissio, tuomio 22.10.1975, 7 kohta; asia 48/76, Reinarz v. komissio tuomio
17.2.1977, 10 kohta; asia 317/85, Pomar v. komissio, määräys 10.6.1987, 7 kohta; asia 401/85, Schina v. komissio, tuomio 7.10.1987,
9 kohta; asia T-114/08 P, Marcuccio v. komissio, määräys 26.6.2009, 12, 13 ja 24 kohta ja asia F-30/08, Nanopoulos v. komissio,
tuomio 11.5.2010, 130–133 kohta, josta on valitettu unionin yleiseen tuomioistuimeen asiassa T-308/10 P). Tätä oikeuskäytäntöä
voidaan soveltaa edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajien tai heidän laillisen edustajansa ja toimielimen, johon tämä virkamies
kuului, väliseen riita-asiaan, joka on saanut alkunsa virkamiehen ja kyseisen toimielimen välisestä työsuhteesta.
Toimielimen vastuu EY 236 artiklan yhteydessä edellyttää seuraavien edellytysten täyttymistä: toimielin on tehnyt virkavirheen
tai syyllistynyt lainvastaiseen menettelyyn, virhe on aiheuttanut varman ja arvioitavissa olevan vahingon sekä virheen ja
väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (ks. vastaavasti asia T-20/89, Moritz v. komissio, tuomio 13.12.1990, 19 kohta; asia
T-82/91, Latham v. komissio, tuomio 9.2.1994, 72 kohta ja asia T-506/93, Moat v. komissio, tuomio 21.2.1995, 46 kohta). Koska
näiden edellytysten on täytyttävä samanaikaisesti, yhden edellytyksen täyttymättä jääminen riittää siihen, että vahingonkorvauskanne
on hylättävä (edellä 106 kohdassa mainittu asia Lucaccioni v. komissio, tuomion 14 kohta).
Ensimmäisestä edellytyksestä, jota virkamiestuomioistuin tarkastelee ensiksi, on korostettava, että vaikka kyseessä ei olisi
päätöksentekoon liittyvän toiminnan lainmukaisuus vaan sellaisen toiminnan, joka ei ole luonteeltaan päätöksentekoa, virheellisyys,
kuten käsiteltävässä asiassa, unionin tuomioistuinten on otettava huomioon sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa merkityksellisiin
seikkoihin kuuluva harkintavalta, joka hallinnolla oli riidanalaisten tosiseikkojen tapahtuma-aikaan.
Kun toimielimellä on laaja harkintavalta erityisesti silloin, kun sen ei tarvitse toimia tietyllä tavalla sovellettavan oikeudellisen
kehyksen nojalla, ensimmäisen edellytyksen täyttymisen kannalta ratkaiseva peruste on se, että harkintavallan rajat on ylitetty
vakavalla ja ilmeisellä tavalla. Jos hallinto ei ole tehnyt mitään ilmeistä virhettä, sitä ei voida moittia lainvastaisesta
menettelystä, eikä vastuuta näin ollen synny. Esimerkiksi tutkimuksen, jonka perusteella kyseessä oleva virkamies suljetaan
epäilysten ulkopuolelle, aloittaminen ei synnytä toimielimen vastuuta, jos tutkimuksen aloittamista koskeva päätös perustuu
riittävien ja merkityksellisten seikkojen kokonaisuuteen eikä näin ollen ole ilmeisen virheellinen (ks. vastaavasti asia F-23/05,
Giraudy v. komissio, tuomio 2.5.2007, 104, 105 ja 167 kohta).
Jos sen sijaan hallinnon harkintavalta on oleellisesti vähentynyt tai jopa olematon, pelkästään unionin oikeuden rikkomisen
voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen, jotta toimielimen vastuu syntyy (asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil
v. komissio, tuomio 4.7.2000, 44 kohta). Kun hallinnon on noudatettava tiettyä toimintatapaa voimassa olevien tekstien, yleisten
periaatteiden tai perusoikeuksien tai sen itse itselleen asettamien sääntöjen nojalla, pelkkä tämän velvollisuuden laiminlyönti
voi siis johtaa kyseisen toimielimen vastuun syntymiseen.
Unionin tuomioistuimet ovat siten voineet katsoa, että vastuu syntyy toimielimelle, joka oli laiminlyönyt sille työnantajana
kuuluvan huolellisuusvelvoitteen virkamiehen onnettomuuden sattuessa ajaman virka-auton tarkastusten, huollon ja käytön osalta
(edellä 105 kohdassa mainittu asia Leussink v. komissio, tuomion 15–17 kohta), toimielimelle, joka ei ollut ilmoittanut virkamiehelle
häntä koskevasta asiakirja-aineistosta ilmenneestä sairaudesta, vaikka sen velvollisuutena oli varoittaa asianosaista hänen
terveydelleen vaarallisesta toiminnasta (edellä 71 kohdassa mainittu asia Gill v. komissio, tuomion 34 kohta), toimielimelle,
jonka työterveysyksikkö ei ollut ilmoittanut virkamiehelle tietyn sairauden puhkeamiseen mahdollisesti johtavista riskitekijöistä
(asia T-36/89, Nijman v. komissio, tuomio 25.9.1991, 37 kohta) tai toimielimelle, joka ei ollut antanut kohtuullisessa määräajassa
vastausta hakemukseen, jossa pyydettiin tietyn sairauden työperäisyyden tunnustamista (asia T-394/03, Angeletti v. komissio,
tuomio 11.4.2006, 161 ja 167 kohta).
Vaikka komissio viittaa asiassa T-48/05, Franchet ja Byk vastaan komissio, 8.7.2008 annettuun tuomioon (95–97 kohta) ja asiassa
T-57/99, Nardone vastaan komissio, 10.12.2008 annettuun tuomioon (162 kohta) ja väittää, että sopimussuhteen ulkopuolisen
hallinnon vastuun syntymisen ensimmäinen edellytys on aina se, että osoitetaan sellaisen oikeussäännön, jonka tarkoituksena
on antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeinen rikkominen, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että
tällainen edellytys on merkityksellinen yksityisten EY 288 artiklan perusteella nostamissa vahingonkorvauskanteissa mutta
että sitä ei voida soveltaa vahingonkorvauskanteisiin, jotka ovat saaneet alkunsa virkamiehen ja hänen toimielimensä välisestä
työsuhteesta. Edellisessä kohdassa mainituissa tuomioissa yhteisöjen tuomioistuin päätteli hallinnon tehneen virheen pelkästään
sen perusteella, että se oli syyllistynyt lainvastaiseen menettelyyn, eikä se ollut todennut ”riittävän ilmeistä” rikkomista
eikä selvittänyt, voitiinko rikottua sääntöä pitää sääntönä, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen muutoksenhakujaosto vahvisti edellä 116 kohdassa mainitussa asiassa Marcuccio vastaan komissio
antamassaan määräyksessä (11, 12 ja 13 kohta), joka annettiin edellä tässä kohdassa mainituissa asioissa Franchet ja Byk vastaan
komissio ja Nardone vastaan komissio annettujen tuomioiden jälkeen, että virkamiestä ei voida kohdella yksityisenä siksi,
että hän on työsuhteessa unioniin, ja että EY 236 artiklassa tarkoitetut vastuun syntymisen edellytykset eroavat EY 288 artiklan
edellytyksistä. Jos komission näkemys hyväksyttäisiin, virkamiesten hallintoa vastaan nostamia vahingonkorvauskanteita käsiteltäisiin
lähtökohtaisesti vakavan tai ilmeisen virheen järjestelmässä, vaikka vakavan virheen edellytys sopii ainoastaan niille aloille,
joilla hallinnolla on laaja harkintavalta.
On huomattava, että asiassa T-143/09 P, komissio vastaan Petrilli, 16.12.2010 antamassaan tuomiossa (46 kohta), joka annettiin
käsiteltävässä asiassa pidetyn toisen istunnon jälkeen, unionin yleinen tuomioistuin kumosi komission näkemyksen perusteettomana
ja viittasi edellä 122 kohdassa mainittuun asiassa Nardone vastaan komissio annettuun tuomioon. Toisin kuin mainitussa tuomiossa
oli todettu, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että EY 236 artiklan ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaisissa
henkilöstöasioissa, myös niissä, joissa haetaan korvausta virkamiehelle tai toimihenkilölle aiheutuneesta vahingosta, noudatetaan
erityisiä sääntöjä, jotka eroavat EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan toisen kohdan mukaista sopimussuhteen ulkopuolista unionin
vastuuta koskevista yleisperiaatteista johtuvista säännöistä (ks. vastaavasti asia T-187/01, Mellone v. komissio, tuomio 12.6.2002,
74 kohta ja asia T-1/02, Polinsky v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 14.10.2004, 47 kohta). Henkilöstösäännöistä johtuu nimittäin,
että unionin virkamies tai toimihenkilö on oikeudellisessa palvelussuhteessa toimielimeen, johon hän kuuluu, ja että vastavuoroiset
oikeudet ja velvollisuudet ovat tasapainossa tässä palvelussuhteessa, mikä ilmenee toimielimen asianosaista koskevasta huolellisuusvelvollisuudesta
(ks. vastaavasti asia C-298/93 P, Klinke v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 29.6.1994, 38 kohta). Tämän tasapainon tarkoituksena
on pääasiallisesti säilyttää luottamussuhde, jonka on oltava olemassa toimielimen ja sen virkamiesten välillä, jotta kansalaisille
voidaan taata toimielimille kuuluvien yleistä etua koskevien tehtävien asianmukainen täyttäminen (ks. vastaavasti ja analogisesti
asia C-274/99 P, Connolly v. komissio, tuomio 6.3.2001, 44–47 kohta). Tästä johtuu, että kun unioni toimii työnantajana, sillä
on laajempi vastuu, joka ilmenee velvollisuutena korvata henkilöstölleen vahingot, jotka ovat aiheutuneet unionin työnantajan
ominaisuudessa toteuttamista lainvastaisista menettelyistä.
Vaikka oletettaisiin, että komission puoltama vastuun syntymisen ensimmäisen edellytyksen tulkinta olisi oikea, on joka tapauksessa
todettava, että käsiteltävässä asiassa mahdollisesti rikottu sääntö, joka koskee komission velvollisuutta taata henkilöstönsä
turvallisuus, on sääntö, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille EY 288 artiklan soveltamisesta annetun oikeuskäytännön
mukaisesti (ks. vastaavasti huolellisuusvelvollisuudesta johtuva velvoite taata terveellinen työympäristö edellä 122 kohdassa
mainittu asia Nardone v. komissio). Jäljempänä tarkastellaan kysymystä siitä, onko tätä sääntöä mahdollisesti rikottu riittävän
ilmeisellä tavalla.
Edellä esitetystä seuraa, että sen selvittämiseksi, onko komissio tehnyt virheen ja onko se vastuussa virheestä, on ensiksi
tutkittava alustavasti, kuinka laaja harkintavalta komissiolla oli käsiteltävässä asiassa edesmenneen virkamiehen ja hänen
perheensä suojelun varmistamisessa.
Komission harkintavallan laajuus kolmannessa maassa sijaitsevaan edustustoon lähetettyjen virkamiestensä turvallisuuden varmistamisessa
On kiistatonta, että komissiolla, kuten jokaisella julkisella ja yksityisellä työnantajalla, on velvollisuus varmistaa henkilöstönsä
työolojen turvallisuus. Henkilöstö voi nimittäin vedota sellaisia työoloja, jotka ovat hänen terveytensä, turvallisuutensa
ja ihmisarvonsa mukaisia, koskevaan oikeuteen, kuten Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa muistutetaan.
Pelkästään tästä syystä ei voida hyväksyä näkemystä, jonka mukaan komissiolla olisi tällä alalla laaja harkintavalta – muotoilu,
jota käytetään aloilla, joilla hallinto voi vapaasti päättää toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt ilman, että sen
tarvitsisi taata jonkin oikeuden toteutuminen. Alalla sovellettavista yleisistä säännöksistä ja oikeuskäytännöstä johtuu lisäksi,
että komissiolla on työnantajana erityinen velvollisuus taata henkilöstönsä turvallisuus ja että hallinnon harkintavalta tällä
alalla on vähentynyt muttei kuitenkaan olematon.
Kun tarkastellaan yhtäältä ensinnäkin alalla sovellettavia yleisiä säännöksiä, henkilöstösääntöjen 1e artiklan 2 kohdassa
säädetään, että virkamiehille on järjestettävä sellaiset asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät työolot, jotka
ovat vähintään samantasoiset kuin perustamissopimuksen mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyihin toimenpiteisiin sovellettavat
vähimmäisvaatimukset (ks. tästä artiklasta asia F-65/07, Aayhan ym. v. parlamentti, tuomio 30.4.2009, 116 kohta). Useista
eurooppalaisista direktiiveistä ja erityisesti direktiivistä 89/391 johtuu kuitenkin, että työnantajalla on velvollisuus huolehtia
henkilöstönsä turvallisuudesta ja terveydestä kaikissa työhön liittyvissä tilanteissa. Työntekijöiden turvallisesta työympäristöstä
huolehtimista koskevan velvollisuuden sisältöä täsmennetään direktiivin 89/391 6–12 artiklassa sekä useilla muilla direktiiveillä,
joissa säädetään tietyillä erityisaloilla toteutettavista ehkäisevistä toimenpiteistä. Komission on perustamissopimusten valvojana
lisäksi tulkittava suppeasti työnantajille näin asetettuja velvollisuuksia (ks. asia C-127/05, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta,
tuomio 14.6.2007). Komission 26.4.2006 tekemä päätös vahvistaa lisäksi, että komissio on tehnyt tarvittavat päätelmät henkilöstösääntöjen
1e artiklan 2 kohdan perusteella tukeutuen direktiivin 89/391 nojalla jäsenvaltioissa sovellettaviin sääntöihin.
Kuten kantaja perustellusti väittää, komission velvollisuus varmistaa henkilöstönsä suojelu on henkilöstösääntöjen 24 artiklan
taustalla oleva periaate, jolla on erityinen ulottuvuus kolmansissa maissa palveluksessa olevien virkamiesten kannalta, sillä
heidän on henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 5 artiklan 1 kohdan nojalla asuttava toimielimen heidän käyttöönsä antamassa
asunnossa. Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 5 artiklan 2 kohdassa määrätään tältä osin, että nimittävä viranomainen
päättää oikeudesta kussakin asemapaikassa vallitsevien olojen mukaiseen kalustukseen ja muuhun asuntoirtaimistoon. Näistä
asunnoista on siis annettu erityisiä säännöksiä, eikä niiden voida katsoa jäävän hallinnon vastuun ulkopuolelle etenkään asemapaikoissa,
joissa virkamiesten turvallisuuteen kohdistuu erityisiä riskejä. Suojeluvelvollisuus ulottuu lisäksi kyseisessä kolmannessa
maassa virkamiehen kanssa asuviin perheenjäseniin, mikä käy ilmi siitä, että myös puolisoiden on osallistuttava tiettyihin
turvallisuuskysymyksiä koskeviin tiedotustilaisuuksiin ennen toimen aloittamista.
Toisaalta taas on niin, että kun unionin tuomioistuin on todennut, että toimielin oli vastuussa sille kuuluvan henkilöstönsä
turvallisuuden varmistamista koskevan velvollisuuden laiminlyönnistä, se on katsonut, ettei hallinnolla ollut alalla laajaa
harkintavaltaa ja ettei todetun laiminlyönnin tarvinnut olla luonteeltaan erityisen vakava. Näin se on velvoittanut toimielimen
korvaamaan virkamiestensä lasten kesäsiirtolassa tapahtuneesta onnettomuudesta aiheutuneet vahingot, koska toimielin ei ollut
asettanut riittäviä sopimukseen perustuvia takeita eikä ollut ilmoittanut asiasta asianosaisille (asia 131/81, Berti v. komissio,
tuomio 7.10.1982, 23 ja 24 kohta), ja maksamaan korvausta virkamiehelle, joka oli joutunut virkamatkallaan onnettomuuteen
virka-autolla, jota ei ollut huollettu asianmukaisesti ja jota toinen toimielimen virkamies ajoi (edellä 105 kohdassa mainittu
asia Leussink v. komissio, tuomion 15–17 kohta). Unionin tuomioistuin on katsonut myös, että tämä turvallisuusvelvollisuus
koski myös rakennuksella työskennellyttä, joka ei ollut toimielimen virkamies eikä toimihenkilö ja joka loukkaantui toimielimen
rakennuksen, jossa hän työskenteli, sortuessa (asia C-308/87, Grifoni v. Euroopan atomienergiayhteisö, tuomio 27.3.1990, 13
ja 14 kohta).
Vaikka velvollisuus varmistaa henkilöstönsä suojelu onkin laaja, sen nojalla ei kyseiselle toimielimelle kuitenkaan voida
asettaa absoluuttista velvollisuutta saavuttaa tietty tulos. Huomioon on nimittäin otettava hallintoa koskevat taloudelliset,
hallinnolliset ja tekniset rajoitteet, joiden vuoksi kiireellisten ja välttämättömien toimenpiteiden pikainen toteuttaminen
voi joskus olla hankalaa tai jopa mahdotonta toimivaltaisten viranomaisten ripeydestä huolimatta. Turvallisuusvelvollisuudesta
tekee lisäksi ongelmallisen se, kun kyseinen virkamies, toisin kuin tietyssä paikassa pysyvästi työskentelevä työntekijä,
lähetetään työskentelemään kolmanteen maahan ja kun hänelle annetaan diplomaattista tehtävää vastaava tehtävä, joka altistaa
hänet erilaisille sekä vaikeasti määriteltäville ja hallittaville riskeille.
Virkamiestuomioistuin on tältä osin todennut yhtäältä, että tällaisen virkamiehen asuntoa, vaikka se olisi annettu virkamiehen
käyttöön hänen tehtävänsä vuoksi ja vaikka joissakin kolmansissa maissa sijaitsevissa edustustoissa siihen kohdistetaan erityisiä
suojelutoimenpiteitä, ei voida täysin samaistaa direktiivissä 89/391 tarkoitettuun työpaikkaan. Kolmansissa maissa sijaitsevien
edustustojen henkilöstön asunnot eivät myöskään vastaa työpaikkojen tai komission tilojen määritelmiä, sellaisina kuin ne
on esitetty rajoittavasti 26.4.2006 tehdyssä päätöksessä. Direktiivin 89/391 5 artiklan neljännessä kohdassa säädetään lisäksi,
että jäsenvaltioilla on oikeus säätää työnantajan vastuun poistamisesta tai sen rajoittamisesta tapauksissa, joissa tapahtumat
johtuvat epätavallisista ja ennalta arvaamattomista olosuhteista, joihin työnantaja ei voi vaikuttaa, tai poikkeuksellisista
tapahtumista, joiden seurauksia ei olisi voitu välttää huolimatta kaikista aiheellisista varotoimenpiteistä. Tällainen direktiivissä
89/391 säädetty jäsenvaltioiden työnantajien vastuun rajoittaminen voidaan siis hyväksyä myös työnantajina toimivien unionin
toimielinten tapauksessa henkilöstösääntöjen 1e artiklan 2 kohdan yhteydessä.
Edellä esitetyn perusteella ja ottaen asianmukaisesti huomioon kolmannessa maassa sijaitsevassa edustustossa työskentelevän
virkamiehen elin- ja työolojen erityispiirteet, virkamiestuomioistuin katsoo direktiivin 89/391 sisältämien tärkeimpien sääntöjen
perusteella, että komissiolle kuuluva turvallisuusvelvollisuus tarkoittaa tällaisessa yhteydessä sitä, että toimielimen on
ensinnäkin arvioitava henkilöstöönsä kohdistuvat riskit ja omaksuttava ennakoiva toimintatapa kaikilla yksikkötasoilla, toiseksi
ilmoitettava kyseiselle henkilöstölle havaituista riskeistä ja varmistettava, että se on saanut turvallisuusriskejään vastaavat
ohjeet ja kolmanneksi toteutettava asiaankuuluvat suojelutoimenpiteet sekä otettava käyttöön tarpeellisina pitämänsä organisaatio
ja keinot.
Kantaja kohdistaa moitteensa kolmanteen kohtaan, joka liittyy suojelutoimenpiteisiin, joiden toteuttamisen komissio on kantajan
mukaan laiminlyönyt. Se ei väitä komission lyöneen laimin poikaansa kohdistuvaa ennakoivaa riskinarviointia ja tiedottamista
koskevaa velvollisuutta.
Ennen kuin virkamiestuomioistuin tutkii komission vastuulla olleiden toimenpiteiden luonnetta, se pitää kuitenkin tarpeellisena
korostaa, ettei toimielin ole millään tavalla laiminlyönyt velvollisuuttaan arvioida ennakoivasti riskit, joita kohdistuu
Rabatin edustustossa työskenteleviin komission virkamiehiin.
Komissio oli nimittäin yhtäältä arvioinut ennakoivasti ne riskit, joita Rabatissa työskentelevään komission henkilöstöön kohdistui
riita-asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan. Virkamiehille ennen edustustossa työskentelyn aloittamista annetuista turvallisuusohjeista
käy ilmi, että komission Marokon osalta huomioon ottamat riskit kohdistuivat henkilöihin, joiden elintaso on korkea maassa
oleskelun aikana, ja käsittivät tietyillä alueilla ja tiettyyn kellonaikaan tapahtuvat päällekarkaukset, varkaudet ja murtovarkaudet.
Toisaalta Rabatin edustustoa ja henkilöstön asuntoja koskevaa riskitasoa oli tammikuussa 2006 eli useita kuukausia ennen surmatyötä
nostettu III ryhmän tasolle, joka on kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen korkein riskitaso, mikä edellytti erityisesti
vartiointiliikkeen toteuttamaa ulkomaankomennuksella olevan henkilöstön asuntojen pysyvää vartiointia. Vaikka Marokkoa ei
ollut ennen vuotta 2006 luokiteltu maaksi, jossa diplomaattikunnan jäseniin kohdistuvan hyökkäyksen riski on erityisen suuri,
sillä vastaavista pahoinpitelyistä ei ollut aiemmin ilmoitettu (lukuun ottamatta Skiratissa vuonna 1971 tapahtuneen kuninkaan
murhayrityksen yhteydessä uhreiksi joutuneita diplomaatteja), komissio oli tuolloin katsonut, että useissa maissa, myös Marokossa,
oli olemassa erityisesti Euroopan unioniin kohdistuva terroriuhka, jonka perusteella Rabatin edustuston riskitasoa nostettiin
II ryhmästä III ryhmään. Edustuston päälliköille 6.2.2006 lähettämässään muistiossa ulkosuhteiden pääosaston ulkosuhdeyksikön
johtaja muistutti lisäksi tässä yhteydessä useista suosituksista, erityisesti siitä, että vartijoita olisi kehotettava ”valvomaan
entistä tarkemmin toimistoja ja asuntoja” ja ”noudattamaan tarkasti sopimuksissa vahvistettuja ohjeita ja menettelyjä”.
Komissio ei siis ollut millään tavalla aliarvioinut Rabatin edustustossa työskenteleviin virkamiehiin kohdistuvia riskejä.
Asiaankuuluvien suojelutoimenpiteiden toteuttamisessa tapahtunut virhe
Virkamiestuomioistuin päättelee käsiteltävässä asiassa toteutetuista suojelutoimenpiteistä selvittämistoimien johdosta saamiensa
tietojen perusteella, että komissio on laiminlyönyt velvollisuutensa.
Virkamiestuomioistuimen käytössä ennen ensimmäistä istuntoa olleiden tietojen perusteella vaikutti alustavasti siltä, että
edesmenneen virkamiehen ja hänen perheensä käytössä olleen asunnon suojelutoimenpiteet olivat asianmukaiset. Asunto sijaitsi
nimittäin rauhallisella asuinalueella, jossa asui Marokon valtion korkeita virkamiehiä sekä ulkomaankomennuksella olevia virkamiehiä
ja diplomaatteja. Asunto ei ollut erillään muista vaan sijaitsi kaksimetrisen muurin ympäröimällä tontilla. Tontin sisäänpääsyä
vartioi periaatteessa vartija, joka istui edesmenneen virkamiehen ja hänen perheensä käytössä ollutta taloa vastapäätä olevassa
vartiokopissa noin kymmenen metrin päässä talon pääsisäänkäynnistä. Talossa toteutettiin siis 6.8.2007 annetun kirjallisen
vastauksen laatijan kutsumaa ”täydentävää” suojelutoimenpidettä. Talossa vaikutti lisäksi olevan laitteet, joiden tarkoituksena
oli estää tavanomaiset murtoyritykset: kaikissa ovissa oli Yale-tyyppiset lukot, jotka edustuston yksiköt olivat vaihtaneet
ennen edesmenneen virkamiehen saapumista, ja kaikki sisäänkäynnit (pääsisäänkäynnin ovea ja toisessa kerroksessa sijaitsevan
parvekkeen ovea lukuun ottamatta) oli suojattu metallitangoilla.
Virkamiestuomioistuin sai kuitenkin 15.12.2009 pidetyssä istunnossa ensimmäisen kerran kuulla joitakin tietoja turvallisuustoimenpiteistä,
joita sovelletaan kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen henkilöstöön, ja erityisesti siitä, että Marokkoa pidettiin
vuonna 2006 maana, jossa edustuston henkilöstöön kohdistui erityisiä riskejä.
Virkamiestuomioistuin antoi kolme määräystä näiden toimenpiteiden luonteen ja ulottuvuuden selvittämiseksi ja vastatakseen
kantajan väitteisiin, joiden mukaan komissio ei ollut toteuttanut tilapäisessä asunnossa, jossa surmatyöt tehtiin, suojelutoimenpiteitä,
joiden toteuttamista se itse piti välttämättömänä Rabatissa työskentelevän henkilöstönsä käyttöön annetuissa asunnoissa; näillä
määräyksillä virkamiestuomioistuin määräsi komission esittämään tarkastelun kannalta merkitykselliset asiakirjat.
On huomattava, että ennen selvittämistoimien määräämistä virkamiestuomioistuin oli katsonut, että kantaja oli riittävän täsmällisesti
ja todenpitävästi väittänyt, että suojelutoimenpiteitä oli noudatettava edustustojen henkilöstön käyttöön annetuissa asunnoissa,
viitatessaan erityisesti 6.8.2007 annettuun kirjalliseen vastaukseen. Virkamiestuomioistuimen pyytämät asiakirjat saattoivat
lisäksi paitsi olla todisteita myös muodostaa asiaa koskevat oikeussäännöt. Virkamiestuomioistuin ei nimittäin voi lausua
siitä, onko komissio noudattanut turvallisuusvelvollisuuttaan, ellei sillä ole tietoa velvollisuuden luonteesta ja ulottuvuudesta,
jotka käyvät ilmi asiaa koskevista oikeussäännöistä.
Virkamiestuomioistuin katsoi komission toimittamista asiakirjoista, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden
2006 asiakirjan otteet oli erityisesti otettava huomioon, ja se laati näistä otteista yhteenvedon ”Rajoitettu/EU”-luokitellun
asiakirjan luottamuksellisen luonteen suojaamiseksi.
Komissio vastusti kuitenkin sitä, että varsinaiset otteet otettaisiin asiakirjavihkoon ja että kantaja saisi tutustua niihin.
Kantaja väitti puolestaan, että komission rajoittava asenne oli perusteeton ja se loukkasi hänen oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
Hän ilmoitti, että virkamiestuomioistuimen laatimassa yhteenvedossa käsiteltiin ainoastaan turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteiden aihetta eikä niiden varsinaista sisältöä eikä yhteenveto siten riittänyt asianosaisten
prosessuaalisen yhdenvertaisuuden takaamiseen menettelyssä. Kantaja vaati näin ollen, että hän saisi tutustua turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteisiin ja että muussa tapauksessa virkamiestuomioistuin voisi ottaa huomioon
otteet asian tarkastelussa työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdasta poiketen.
Näin ollen on tarpeen lausua kantajan vaatimuksesta saada tutustua tähän asiakirjaan, ja jos kyseinen vaatimus hylätään, pohtia
menettelysääntöjä, joiden mukaisesti virkamiestuomioistuin voi käyttää asiakirjaa.
–       Kantajan vaatimus saada tutustua turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteisiin
Aluksi on todettava, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevalla vuoden 2006 asiakirjalla on ”Rajoitettu/EU”-luokitus
ja että turvaluokiteltuun asiakirjaan voivat lähtökohtaisesti tutustua ainoastaan siihen valtuutetut henkilöt, kuten päätöksessä
2001/844 nimenomaisesti säädetään. Kantaja voisi siis tutustua tähän asiakirjaan ainoastaan, jos hän saisi siihen valtuutuksen,
mikä ei ole kovinkaan todennäköistä, sillä kantaja ei ole minkäänlaisessa ammatillisessa suhteessa toimielimiin. Hän voisi
tutustua asiakirjaan myös, jos sen turvaluokka muodollisesti poistettaisiin. Virkamiestuomioistuimen tiedustellessa asiaa
komissio ilmoitti kuitenkin välittömästi, ettei tällaista päätöstä turvaluokan poistamisesta tehtäisi.
Jos virkamiestuomioistuin päättäisi muussa yhteydessä kuin valtuutusmenettelyssä tai turvaluokan poistamista koskevassa menettelyssä
antaa kantajalle tutustuttavaksi turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteet, se rikkoisi tällaista
asiakirjaa koskevia käsittelysääntöjä. Tällainen päätös olisi lisäksi vastoin sitä luottamusta ja lojaaliutta, joka unionin
tuomioistuinten ja hallinnon välisissä suhteissa on vallittava, sillä toimielin on toimittanut otteet virkamiestuomioistuimelle
ainoastaan sitä varten, että tämä voi todentaa niiden luottamuksellisen luonteen. Ainoastaan pakottavilla syillä, jotka liittyvät
erityisesti perusoikeuksien suojaamiseen, voitaisiin poikkeuksellisesti perustella se, että virkamiestuomioistuin ottaa turvaluokitellun
asiakirjan asiakirjavihkoon ja toimittaa sen kaikille asianosaisille ilman hallinnon hyväksyntää. Tällaisia syitä ei kuitenkaan
ole käsiteltävässä asiassa.
Toisin kuin kantaja väittää, se, että komissio vetoaa turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan
luottamukselliseen luonteeseen, ei myöskään ole liiallista tai kohtuutonta. Asiakirjan luottamuksellisuus on nimittäin suojattava,
jotta taataan kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen henkilöstön turvallisuus ja ennen kaikkea niiden virkamiesten turvallisuus,
jotka työskentelevät edustustoissa ryhmän III riskitason maissa, joissa terrorismin uhka on erityisen vakava, kuten Marokossa
on ollut vuodesta 2006.
Vaikka on totta, että asiakirjan otteiden antaminen ainoastaan kantajan asianajajan tutustuttaviksi virkamiestuomioistuimen
tiloissa voisi olla tutustumiskieltoa vähemmän rajoittava toimenpide, joka olisi perusteltavissa asianajajan ammatin harjoittamiseen
liittyvillä erityisesti kurinpidollisilla takeilla, tällaisessa toimenpiteessä olisi kuitenkin vaarana tietojen leviäminen,
joka voisi vaarantaa edustustojen henkilöstön turvallisuuden, vaikka asianajaja olisikin toiminut täysin nuhteettomasti.
Virkamiestuomioistuin katsoo erityisesti, että käsiteltävässä asiassa kantajan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja
asianosaisten prosessuaaliseen yhdenvertaisuuteen ei edellytä, että kantaja tai hänen asianajajansa saavat tietoonsa turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteiden sisällön. Virkamiestuomioistuimen on nimittäin mahdollista käyttää
asiakirjan otteita siten, että se takaa samalla sekä kantajan oikeudet että asiakirjan luottamuksellisen luonteen.
–       Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan käyttö virkamiestuomioistuimessa
Kuten tämän tuomion menettelyä koskevasta osasta ilmenee, virkamiestuomioistuin katsoi, että sille toimitetut turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteet olivat merkityksellisiä riita-asian ratkaisun kannalta. Otteissa täsmennetään
nimittäin ne turvallisuustoimenpiteet, joita komissio oli suunnitellut ryhmän III riskitasoon kuuluvien edustustojen, joihin
myös Marokon edustusto kuului tammikuusta 2006 alkaen, henkilöstön asuntojen osalta. Sovittaakseen yhteen asiakirjan luottamuksellisuuden
suojaamisen, menettelyn kontradiktorisen luonteen periaatteen ja kantajan oikeuden tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin virkamiestuomioistuin
laati komission ehdotuksen mukaisesti yhteenvedon kyseisistä otteista (ks. analogisesti edellä 48 kohdassa mainittu asia AM & S
Europe v. komissio).
Kantaja väittää perustellusti, että yhteenvedossa käsitellään ainoastaan turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden
2006 asiakirjan merkityksellisten otteiden aihetta eikä hän voi vedota tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevaan oikeuteensa
siksi, että yhteenveto ei sisällä tietoja otteissa nimenomaisesti mainittujen turvallisuustoimenpiteiden sisällöstä. Yhteenveto
ei siis yksin voi taata edellisessä kohdassa mainittujen keskenään ristiriidassa olevien etujen tasapainoa eikä asianosaisten
prosessuaalista yhdenvertaisuutta (ks. analogisesti asiasta, jossa todettiin, ettei luottamuksellisen asiakirjan yhteenvedon
toimittaminen unionin yleiselle tuomioistuimelle ja kantajalle riitä puolustautumisoikeuksien takaamiseen, asia T-85/09, Kadi
v. komissio, tuomio 30.9.2010, 174 kohta, josta on valitettu unionin tuomioistuimeen yhdistetyissä asioissa C-584/10 P, C-593/10 P
ja C-595/10 P).
Tällaisessa yhteydessä virkamiestuomioistuimen on löydettävä oikea tasapaino asianomaisten etujen välille selvittämällä erityisesti,
onko käsiteltävässä asiassa mahdollista poiketa työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdasta, jonka nojalla virkamiestuomioistuin
ottaa huomioon vain ne asiakirjat, joihin asianosaisten edustajat ovat voineet tutustua ja joista he ovat voineet lausua.
Kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, oikeutta täysin kontradiktoriseen menettelyyn voidaan rajoittaa ainoastaan
siltä osin kuin se on välttämätöntä tärkeän yleisen edun, kuten kansallisen turvallisuuden, tiettyjen rikostutkintaa koskevien
poliisimenetelmien salassapidon tai kolmansien perusoikeuksien suojaamisen, turvaamisen kannalta. Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin
takaamiseksi syytetylle kaikki asianosaisen oikeuksien rajoittamisesta aiheutuvat vaikeudet on kompensoitava riittävästi tuomioistuinmenettelyssä
(ks. vastaavasti edellä 65 kohdassa mainittu asia A ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomion
205–208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä voidaan toki soveltaa rikosasioissa, kuten komissio aivan oikein totesi,
mutta sitä ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, joka on siviiliasia ja jossa ei myöskään ole kyse kantajan puolustautumisoikeuksista
vaan kantajan oikeudesta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Oikeuskäytännöstä saadaan kuitenkin tietoja, joita unionin tuomioistuimet
voivat hyödyntää niissä vireillä olevissa menettelyissä (ks. vastaavasti edellä 67 kohdassa mainittu asia Varec, tuomion 46–48
kohta).
Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tarkoittaa, että tuomioistuimella
on oltava käytettävissään kaikki tiedot, myös luottamukselliset tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta se voi ratkaista asian (ks.
vastaavasti edellä 67 kohdassa mainittu asia Varec, tuomion 53 ja 55 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteiden luottamuksellisuuden
suojaaminen tarkoittaa käsiteltävässä asiassa, että kantaja saa tutustua asiakirjaan ainoastaan lyhyen yhteenvedon muodossa
ja että näin ollen menettely ei ole täysin kontradiktorinen. Kantajan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin voidaan kuitenkin
taata tällaisessa tilanteessa ainoastaan, jos virkamiestuomioistuin – työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdasta poiketen – perustaa
kantansa asiakirjan merkityksellisiin otteisiin, jotta se voi ratkaista asian, vaikka komissio on toimittanut otteet virkamiestuomioistuimelle
ainoastaan asiakirjan luottamuksellisen luonteen todentamista varten.
Lisäksi on korostettava, että komissio, joka kielsi virkamiestuomioistuinta toimimasta edellä mainitulla tavalla toista suullista
käsittelyä varten laaditusta valmistelevasta kertomuksesta 26.11.2010 esittämissään huomautuksissa, ei enää toisessa istunnossa
vastustanut sitä, että virkamiestuomioistuin ottaa huomioon turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan
merkitykselliset otteet, jos se katsoo, että asiakirjalla säännellään edustustojen henkilöstön tilapäisten asuntojen tilannetta.
–       Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan sovellettavuus kantajan pojan ja tämän perheen käyttöön
asetettuun tilapäiseen asuntoon
Toisin kuin komissio väittää, turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa ei käsitellä pelkästään
toimielimen ”pysyviksi” määrittelemiä asuntoja.
Ensinnäkään tällaista määritelmää ei käytetä missään virkamiestuomioistuimen tutustuttavakseen saamassa asiakirjan otteessa.
Otteissa viitataan ainoastaan edustustojen henkilöstön ”asuntoihin” (staff houses). Muista asian tarkastelun kannalta merkityksellisistä
teksteistä tai asiakirjoista ei myöskään saada vahvistusta sille, että pysyvät ja tilapäiset asunnot olisi turvallisuuden
alalla erotettu toisistaan. Henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 18 artiklassa määrätään ainoastaan, että virkamiehellä,
joka joutuu asumaan hotellissa tai tilapäisessä asunnossa kolmanteen maahan saavuttuaan, on oikeus saada korvaus tällaisesta
vuokra-asunnosta aiheutuneista todellisista kuluista toimivaltaisen viranomaisen ennalta antaman suostumuksen jälkeen. Myöskään
ulkosuhteiden pääosaston käsikirja ei sisällä määräyksiä tilapäisiin asuntoihin sovellettavista turvallisuustoimenpiteistä,
vaan siinä ainoastaan täsmennetään edellytykset, joiden mukaan kyseiselle virkamiehelle korvataan tällaisten asuntojen vuokrakulut
ja maksetaan päiväraha. Käsikirjan 15.3.3 kohdassa, jonka otsikkona on ”Rajoitukset”, todetaan ainoastaan, että tilapäisten
asuntojen valinnassa otetaan huomioon taloudelliset ja turvallisuuteen liittyvät näkökohdat ja että tilapäisessä asunnossa
asumisen kesto on rajattava mahdollisimman lyhyeen. Asianmukaisena pidetään, että komennuksen päättyessä virkamies on asunut
tilapäisessä asunnossa enintään viikon ajan. Kun otetaan huomioon, että tämä kohta on sisällytetty tilapäisessä asunnossa
asumisen taloudellisia ja hallinnollisia näkökohtia koskevaan käsikirjan lukuun, tästä maininnasta ei voida päätellä mitään
tällaiseen asuntoon sovellettavien turvallisuustoimenpiteiden luonteesta.
Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan sivulla 142, joka sisältyi virkamiestuomioistuimelle toimitettuihin
asiakirjan otteisiin, on seuraava virke, joka sisältyy myös kantajan asianajajan tutustuttavaksi annettuun asiakirjasta laadittuun
yhteenvetoon: ”kyseisessä asiakirjassa mainitut suositukset ovat turvallisuutta koskevia vähimmäisvaatimuksia, joiden on täytyttävä
kaikissa olosuhteissa, eikä mitään poikkeuksia tai vaihtoehtoisia ratkaisuja voida toteuttaa ilman henkilöstön ja hallinnon
pääosaston turvallisuusyksikön ennakolta antamaa hyväksyntää”. Jos täsmennys, jonka mukaan näiden turvallisuutta koskevien
vähimmäisvaatimusten on täytyttävä ”kaikissa olosuhteissa”, koskisi ainoastaan ”pysyviä” asuntoja, se menettäisi merkityksensä.
Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan laatijat ovat tietoisia siitä, että edustustoissa käytetään
toisinaan tilapäisiä asuntoja, ja he olisivat todennäköisesti käsitelleet näiden asuntojen erityistilannetta, jos ne olisi
ollut tarkoitus sulkea asiakirjan soveltamisalan ulkopuolelle.
Vaikka on totta, kuten komissio väitti toisessa istunnossa, ettei tilapäisiin asuntoihin niiden luonteen vuoksi voida kaikissa
tapauksissa soveltaa samoja suojamääräyksiä kuin pysyviin asuntoihin, tämän seikan perusteella ei voida katsoa, että turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevaa vuoden 2006 asiakirjaa ei sovellettaisi niihin. Kun asiakirjassa sallitaan poikkeaminen näistä toimenpiteistä
toimivaltaisen yksikön ennakkoon antamalla hyväksynnällä, siinä nimittäin sallitaan turvallisuustoimenpiteiden mukauttaminen
kyseisten asuntojen erityispiirteisiin, jotta niiden tilapäinen luonne tulisi otettua huomioon.
Tällaisessa tilanteessa on katsottava, että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskeva vuoden 2006 asiakirja todellakin on
merkityksellinen sen arvioimiseksi, oliko tilapäisessä asunnossa, jossa kantajan poika ja tämän perhe asuivat, toteutettu
asianmukaiset turvallisuustoimenpiteet, sillä asiakirjassa mainitut toimenpiteet ryhmän III riskitasoon luokiteltujen edustustojen
henkilöstön asunnoissa oli toteutettava ”kaikissa olosuhteissa”.
Vaikka hyväksyttäisiin, ettei tätä asiakirjaa sovelleta kyseiseen asuntoon, tällaisten pysyviä asuntoja koskevien määräysten
olemassaolo olisi toissijaisesti otettava huomioon sen arvioimiseksi, onko komissio toteuttanut tarvittavat varotoimet tilapäisten
asuntojen suhteen. Tämä toissijainen tarkastelu esitetään jäljempänä.
–       Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan oikeudellinen ulottuvuus
Kuten kantaja aivan oikein väitti toisessa istunnossa, asiakirja on sisäinen ohje, jolla komissio on rajannut harkintavaltaansa
henkilöstönsä suojelutoimenpiteiden toteuttamisessa ja johon voidaan vedota komissiota vastaan, kunnes tämä muuttaa sitä.
Asiakirjassa mainitut toimenpiteet vaikuttavat olevan yhtäältä niiden tarkoituksen, sanamuodon, täsmällisyyden, soveltamisedellytysten
ja tarkastusten, joita niihin voidaan kohdistaa, vuoksi sitovia toimenpiteitä eivätkä pelkkiä suosituksia, joilla ei ole velvoittavaa
oikeudellista ulottuvuutta, sillä muutoin ne veisivät komissiolle kuuluvalta turvallisuusvelvollisuudelta tehokkaan vaikutuksen.
Komissio on siis väittänyt virheellisesti vielä ensimmäisessä istunnossa, ettei Marokon edustuston henkilöstön asuntoja koskevia
turvallisuustoimenpiteitä ole vahvistettu missään asiakirjassa ja että olemassa oli ainoastaan edustuston päällikölle osoitettu
ja ulkosuhteiden pääosaston käsikirjaan kirjattu yleinen suositus asuntojen ja virka-asuntojen suojelusta.
Toisaalta asiakirja-aineistosta käy selvästi ilmi, että Marokon edustuston yksiköt katsoivat vuonna 2006, että niiden velvollisuutena
oli toteuttaa mahdollisimman ripeästi nämä toimenpiteet, koska edustuston riskiluokitus oli tammikuussa 2006 nostettu ryhmästä
II ryhmään III, joka on korkein riskiluokituksen taso. Ulkosuhteiden pääosaston toimivaltaiset yksiköt olivat lisäksi suorittaneet
marraskuussa 2005 Rabatin edustuston yksiköissä tarkastuksen, joka koski normien ja kriteerien noudattamista edustustossa,
ja nämä normit ja kriteerit ovat juuri ne, jotka sisältyvät turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevaan vuoden 2006 asiakirjaan.
Edustuston päällikön 6.6.2006 laatimasta muistiosta ja siihen liitetystä tarkastusraportista, jonka alueellinen turvallisuusvastaava
oli laatinut Rabatissa 10.–13.5.2006 tekemänsä tarkastuksen päätteeksi, ilmenee lisäksi, että ”velvollisuutta, jonka mukaan
jokaiselle virkamiehelle ja sopimussuhteiselle toimihenkilölle on tarjottava – – jatkuva ympärivuorokautinen vartiointipalvelu”,
oli noudatettava täysimääräisesti ja asuntojen turvallisuuden varmistamiseksi oli toteutettava asennustöitä, minkä lisäksi
raportissa korostettiin erityisesti, että metallitankojen asentaminen erään asunnon ikkunoihin oli erityisen suositeltavaa
ja että asuntoihin oli asennettava hälytysjärjestelmät ja hälytyspainikkeet.
Vaikka oletettaisiin, että tällaisilla turvallisuustoimenpiteillä on vastaava ulottuvuus kuin sisäisillä ohjeilla, jotka luokitellaan
oikeuskäytännön mukaan hallinnon itselleen asettamiksi ”ohjeellisiksi” käytännesäännöiksi, komissio ei ole esittänyt, että
toimenpiteiden toteuttamatta jättäminen olisi käsiteltävässä asiassa ollut perusteltua yleistä etua tai yksikön etua koskevista
syistä. Komissio on ainoastaan väittänyt – virheellisesti – että turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006
asiakirjassa esitettyjä toimenpiteitä ei sovellettu tilapäisiin asuntoihin.
Edellä esitetystä seuraa, että sen arvioimiseksi, onko komissio tehnyt virheen turvallisuusvelvollisuutensa noudattamisessa,
virkamiestuomioistuimen on otettava huomioon toimenpiteet, joita komissio itse piti asianmukaisina Marokossa vuonna 2006 vallinneen
riskitason johdosta ja jotka käyvät ilmi turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevasta vuoden 2006 asiakirjasta.
–       Komission virheen olemassaolo
Asiakirja-aineistosta, erityisesti turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan yhteenvedosta ja otteista,
ilmenee, että komissio oli asettanut Rabatin edustustossa työskentelevän henkilöstönsä asunnoille turvallisuutta koskevat
vähimmäisvaatimukset, jotka käsittivät sellaisten suojakeinojen käyttöönoton, jotka vastaavat Marokolle vahvistettua riskitasoa
ja joita sovelletaan kaikissa olosuhteissa, kuten murtohälyttimen, hälytyspainikkeiden ja tarkkaan määriteltyjen ikkunoiden
metallitankojen asentamisen sekä vartiointiliikkeen tarjoaman vartiointipalvelun.
Kuten edellä todettiin, näitä toimenpiteitä sovellettiin kaikkiin edustuston henkilöstön käyttöön annettuihin asuntoihin,
ellei toimivaltainen yksikkö ollut ennakkoon hyväksynyt poikkeusta. Mainittujen toimenpiteiden tarkoituksena oli torjua terrorismin
uhka, jota pidettiin tässä vaiheessa niin vakavana, että edustuston riskiluokitus oli nostettu ryhmään III. Edustuston päällikkö
oli lisäksi pyytänyt ulkosuhteiden pääosastoa toteuttamaan tarkastuksen. Tarkastus suoritettiin 10.–13.5.2006, ja siinä ilmeni
tiettyjä puutteita edustuston henkilöstön käyttöön annettujen asuntojen suojelussa.
Vaikka komission hallinto oli täysin tietoinen henkilöstöönsä kohdistuvista erityisen vakavista riskeistä, mitään ryhmän III
riskitasoon luokiteltujen edustustojen asuntojen suojaamiseksi suunniteltuja toimenpiteitä ei kuitenkaan ollut toteutettu
kantajan pojan ja tämän perheen käytössä olevassa asunnossa.
Kyseisessä asunnossa ei ollut murtohälytysjärjestelmää eikä hälytyspainikkeita. Ikkunoiden metallitangot, joiden välistä tekijä
pääsi sisälle, eivät olleet turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan suositusten mukaiset; virkamiestuomioistuin
sai tietoonsa nämä suositukset yhdestä komission toimittaman asiakirjan otteesta, ja jos niitä olisi noudatettu, metallitankojen
läpi ei olisi mahtunut edes pienikokoinen henkilö. Metallitangot olivat siten todellakin tarkoitukseensa sopimattomat, kuten
kantaja väittää. Tämän lisäksi taloa ei myöskään vartioinut kiinteistön suojelusta vastuussa oleva vartiointiliike vuorokauden
ympäri jokaisena viikonpäivänä. Kuten komissio täsmensi toisessa istunnossa, vartija, jonka vartiokoppi sijaitsi lähellä talon
sisäänkäyntiä, oli vastuussa useiden samalla tontilla sijaitsevien talojen vartioinnista, eikä hänen tehtävänään ollut vartioida
erityisesti juuri kantajan pojan taloa. Myöskään talon vuokrasopimuksessa ei täsmennetä talon vartiointiehtoja. Lisäksi surmayöstä
voidaan huomauttaa, että vaikka vartija saattoi olla paikalla tekijän tunkeutuessa sisälle taloon, mitään vartiointia ei vaikuta
olleen enää myöhemmin yöllä, sillä tämä saattoi tuolloin lastata talon sisäänkäynnin eteen pysäköityyn uhrien autoon talosta
varastamansa tavarat (golf-varusteet, tauluja ja koriste-esineitä, television yms.) ja poistua rauhassa paikalta tällä autolla.
Virkamiestuomioistuin toteaa lisäksi, ettei tässä asunnossa ollut toteutettu edes tiettyjä ryhmän II riskitasoon luokiteltujen
edustustojen asuntoja koskevia toimenpiteitä (murtohälytysjärjestelmä ja hälytyspainikkeet).
Virkamiestuomioistuin ei toki voi todeta komission laiminlyöneen turvallisuusvelvoitteensa pelkästään sen perusteella, että
turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa esitettyjä suojelutoimenpiteitä ei ollut toteutettu.
On selvää, että erityisolosuhteissa voidaan harkita sellaisen tilapäisen asunnon käyttöön antamista väliaikaisesti, joka ei
sisällä samoja turvallisuuslaitteita kuin pysyvä asunto.
Tällaisessakaan tilanteessa hallinto ei kuitenkaan voi jättää toteuttamatta sellaisia vähimmäistoimenpiteitä, joilla voidaan
torjua tilapäisen asunnon asukkaisiin kohdistuvat suurimmat turvallisuusriskit tai vähentää niiden todennäköisyyttä kohtuullisten
taloudellisten ja hallinnollisten edellytysten mukaisesti. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun komissio on tietoinen
erityisolosuhteista.
Käsiteltävässä asiassa erityiset varotoimet, jotka olisi pitänyt toteuttaa ennen virkamiehen asettumista asumaan edes tilapäisesti
kyseiseen asuntoon, olivat kuitenkin perusteltavissa sillä, että Marokolle oli asetettu korkea riskiluokitus unionin virkamiehiin
mahdollisesti kohdistuvan terrorismin uhan vuoksi, että toukokuussa 2006 suoritetussa tarkastuksessa korostettiin puutteita
edustuston henkilöstön käyttöön annettujen asuntojen suojelussa ja että kyseisen virkamiehen asunnossa asui neljä pientä lasta.
Lisäksi on huomattava, ettei komissio ole väittänyt, että toimivaltainen yksikkö olisi myöntänyt turvallisuusnormeja ja -kriteereitä
koskevan vuoden 2006 asiakirjan mukaisen poikkeuksen suojelutoimenpiteisiin, jotka olisi pitänyt toteuttaa edesmenneen virkamiehen
käyttöön annetussa asunnossa. Komissio ei myöskään ole väittänyt, että lisätöistä kyseisen talon turvallisuuden takaamiseksi,
kuten asianmukaisten metallitankojen asentamisesta ikkunaan, jonka kautta tappaja pääsi asuntoon, hälytysjärjestelmän tai
hälytyspainikkeiden asentamisesta ja vartiointiliikkeen vartiointisopimuksen väliaikaisesta jatkamisesta, olisi aiheutunut
liiallista taloudellista tai hallinnollista taakkaa. Komission tiedossa oli jo 6.4.2006 eli siitä päivästä lähtien, jona kantajan
poika hyväksyi siirron Marokkoon, että tämä olisi perheineen sijoitettava asumaan Rabatiin. Se, että kantajan poika ja tämän
perhe halusivat muuttaa pois hotellista, jossa he asuivat tilapäisesti, koska tilat olivat liian pienet nelilapsiselle perheelle,
ei vapauta hallintoa sen velvollisuudesta ottaa käyttöön edustustolle vahvistettua riskitasoa vastaavat suojakeinot toteuttamalla,
jos ei kaikkia turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevassa vuoden 2006 asiakirjassa tarkoitetuista toimenpiteistä, ainakin
yhden tai useamman toimenpiteen, jotka toimielin olisi saanut toteutettua nopeasti, kuten uusien metallitankojen ja hälytyspainikkeiden
asentamisen.
Edellä esitetystä seuraa, että kantaja väittää perustellusti komission tehneen virheen, josta se on vastuussa.
Virkamiestuomioistuin katsoo – siltä varalta, että tämä on tarpeen – että se, että komissio on laiminlyönyt velvoitteensa
varmistaa kolmanteen maahan työkomennukselle lähetetyn virkamiehen ja tämän perheen suojelun, on tämän tuomion 171–175 kohdassa
esitetyistä syistä sellaisen säännön, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia kantajan pojalle ja tämän perheelle, riittävän
ilmeinen rikkominen, joka voi johtaa komission vastuun syntymiseen.
Syy-yhteys ja vastuuvapausperusteen olemassaolo (uhrien tekemä virhe ja kolmannen aiheuttama vahinko)
Kantaja ja komissio esittivät toisessa istunnossa kaksi näkemystä varmasta ja välittömästä syy-yhteydestä, joka on oltava
toimielimen tekemän virheen ja esitetyn vahingon välillä. Kantaja katsoo, että kun virhe muodostuu siitä, että toimielin on
laiminlyönyt toimimisvelvoitteensa, laiminlyönti on vahingon varma ja välitön syy, jos osoitetaan, että kyseistä vahinkoa
ei ”todennäköisesti olisi syntynyt”, jos toimielin olisi toteuttanut tarvittavat toimenpiteet. Kantajan mukaan tämä analyysi
perustuu asiassa T-304/01, Abad Pérez ym. v. neuvosto ja komissio, 13.12.2006 annettuun tuomioon. Unionin yleinen tuomioistuin
on todennut samansuuntaisesti, että lainvastainen toimi on vahingon varma ja välitön syy, jos osoitetaan, että lainmukainen
toiminta olisi ”erittäin todennäköisesti” ollut kantajan edun mukaista (edellä 111 kohdassa mainittu asia Sanders ym. v. komissio,
5.10.2004 annetun tuomion 150 kohta). Komissio on sen sijaan vedonnut siihen, että sen osoittamiseksi, että virheen ja vahingon
välillä on välitön ja varma syy-yhteys, on oltava varmuus siitä, ettei vahinkoa olisi syntynyt ilman tuottamuksellisia laiminlyöntejä
(asia T-138/03, É. R. ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 13.12.2006, 127 kohta).
Syy-yhteyttä koskeva oikeuskäytäntö on erittäin monitahoista ja vivahteikasta, kuten asianosaisten väitteistä ilmenee. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että unionin tuomioistuinten käyttämien sanamuotojen vivahteista huolimatta toimielin
voi olla vastuussa ainoastaan virheestä, joka on välittömässä syy-yhteydessä vahingon syntymiseen. Unionin voidaan katsoa
olevan vastuussa ainoastaan vahingosta, joka johtuu riittävän suoraan kyseisen toimielimen lainvastaisesta toiminnasta (asia
T-178/98, Fresh Marine v. komissio, tuomio 24.10.2000, 118 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-42/06, Gollnisch v.
parlamentti, tuomio 19.3.2010, 110 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajan on osoitettava, että vahinkoa ei olisi syntynyt ilman virhettä ja että virhe on vahingon määräävä syy (ks. vastaavasti
asia T-149/96, Coldiretti ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 30.9.1998, 116 ja 122 kohta). Kun vahinko on väistämätön ja
välitön seuraus tehdystä virheestä, syy-yhteys on vahvistettu (asia T-231/97, New Europe Consulting ja Brown v. komissio,
tuomio 9.7.1999, 57–60 kohta).
Unionin tuomioistuimet katsovat lisäksi, ettei vahingolla välttämättä ole yhtä välitöntä ja varmaa syytä, vaan sen syntyyn
ovat voineet vaikuttaa useat tekijät, jotka ovat yhdessä vaikuttaneet määräävästi sen syntyyn (asia 229/84, Sommerlatte v.
komissio, tuomio 12.6.1986, 24–27 kohta; edellä 129 kohdassa mainittu asia Grifoni v. Euroopan atomienergiayhteisö, tuomion
17 ja 18 kohta ja edellä 179 kohdassa mainittu asia FreshMarine v. komissio, tuomion 135 ja 136 kohta).
Kantaja väittää käsiteltävässä asiassa, että jos tarvittavat turvallisuustoimenpiteet olisi toteutettu, surmatyötä ei ensinnäkään
olisi tapahtunut ja toiseksi hälytys olisi voitu antaa, jolloin kantajan pojalla, joka ei kuollut vammoihinsa välittömästi,
olisi ollut mahdollisuus säilyä hengissä. Näistä kahdesta näkökulmasta on tarkasteltava sitä, onko virheen ja esitetyn vahingon
välinen syy-yhteys osoitettu.
Kun tarkastellaan ensinnäkin virheen ja surmatyön välistä syy-yhteyttä, virkamiestuomioistuin katsoo, että kantaja on osoittanut
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että surmatyötä ei olisi tapahtunut, jos komissio olisi noudattanut velvollisuuttaan
varmistaa virkamiehensä suojelu. Jos käyttöön olisi nimittäin otettu pysyvä vartiointipalvelu, jonka tarkoituksena olisi ollut
vartioida ainoastaan kantajan pojan käyttöön annettua taloa, ja jos taloon olisi asennettu komission toimivaltaisten yksiköiden
hyväksymät metallitangot, näillä keinoilla tekijä olisi voitu saada luopumaan yrityksestään tunkeutua taloon tai ainakin vaikeutettu
sitä fyysisesti. Komissio on näin ollen myötävaikuttanut välittömästi vahingon syntyyn luomalla olosuhteet, joissa vahinko
on voinut syntyä. Välitön ja varma syy-yhteys on siis osoitettu.
Komission arvioima henkilöstön turvallisuuteen kohdistuva riski, jonka perusteella Rabatin edustusto luokiteltiin kuuluvaksi
ryhmän III riskitasoon, liittyi terrorismin uhkaan eikä yleisen rikoslain mukaan rangaistaviin rikoksiin, jollaisen uhriksi
kantajan poika ja miniä joutuivat. Tällä seikalla ei kuitenkaan ole merkitystä edellisessä kohdassa mainitun syy-yhteyden
välittömän ja varman luonteen arvioimisessa. On nimittäin kohtuullista katsoa, että toimenpiteillä, joiden tarkoituksena on
estää terrori-iskun toteuttaminen tai poliittisista syistä tai terroristiryhmien toimesta tapahtuva virkamiehen surmaaminen,
pitäisi varmistaa tehokas suojelu ennen kaikkea siltä, että rikollinen pääsee tunkeutumaan virkamiehen kotiin. Komissio ei
voi pätevästi väittää, että se pitäisi vapauttaa kaikesta vastuusta sillä perusteella, ettei rikollisen motiivi vastannut
alun perin oletettua motiivia.
Komissio ei myöskään voi vedota virkamiehen mahdollisiin virheisiin, jotka voisivat poistaa syy-yhteyden tai lieventää hallinnon
vastuuta.
Yhtäältä asianosainen on epäilemättä syyllistynyt laiminlyöntiin, kun hän ei osallistunut turvallisuusasioita koskeviin tiedotustilaisuuksiin
ennen toimen aloittamista. Virkamiestuomioistuin ei kuitenkaan ole pystynyt selvittämään, mitkä olivat poissaolon syyt, jotka
ovat voineet johtua työesteistä. Tiedotustilaisuuksien kutsuista, joissa kantajan poikaa ainoastaan ”pyydettiin osallistumaan”
tilaisuuksiin, ei lisäksi käy ilmi, että niihin osallistuminen oli virkavelvollisuus, joka oli täytettävä ennen edustustoon
siirtymistä. Kantajan poika kuitenkin voitiin lähettää Marokkoon, vaikka hän ei ollut osallistunut tiedotustilaisuuteen. Tällaisten
ennen toimen aloittamista pidettyjen tiedotustilaisuuksien järjestäminen ei sinänsä voi vapauttaa komissiota sen velvollisuudesta
ilmoittaa turvallisuusriskeistä, joita kohdistuu edustustoissa työskenteleviin virkamiehiin ja erityisesti ryhmän III riskitasoon
luokitelluissa edustustoissa työskenteleviin virkamiehiin. Kun tällaiseen edustustoon siirtyvä virkamies ei osallistu tiedotustilaisuuksiin
ennen lähtöään, hallinnon tehtävänä on varmistaa, että hän on saanut tarvittavat tiedot. Komissio ei kuitenkaan ole väittänyt,
että kantajan poika olisi saanut turvallisuuttaan koskevat asiakirjat ennen lähtöään Marokkoon.
Toisessa istunnossa käydyistä keskusteluista ilmeni lisäksi, että edustustoon siirtyvillä virkamiehillä ei tavanomaisesti
ole mahdollisuutta tutustua turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevaan vuoden 2006 asiakirjaan, sillä heillä ei ole oikeutta
tutustua tähän ”Rajoitettu/EU”-luokiteltuun asiakirjaan. Vaikka kantajan poika olisi osallistunut ennen toimen aloittamista
järjestettyihin tiedotustilaisuuksiin, hän ei todennäköisesti olisi pystynyt arvioimaan, mitä tiettyjä turvallisuustoimenpiteitä
hänen käyttöönsä Marokossa annetussa asunnossa oli tarkoitus toteuttaa. Komission väitteitä, joiden mukaan asianosainen olisi
hyväksynyt Marokossa vallitsevat elin- ja asuinolot ja suostunut muuttamaan tilapäiseen asuntoon, ei siis voida hyväksyä,
sillä virkamies ei ollut hyväksyntää antaessaan täysin tietoinen kaikista seikoista. Virkamiestuomioistuin huomauttaa tästä,
että komissio pyysi 6.4.2006 kantajan poikaa vahvistamaan, että hän hyväksyy siirron Rabatiin ja että hänelle on kerrottu
erityisesti hänen käyttöönsä annetusta asunnosta, vaikka asunnon vuokrasopimus asunnon omistajan ja komission välillä tehtiin
vasta 8.8.2006. Kun kantajan poika vahvisti 24.8.2006 ottavansa vastaan hänelle ehdotetun asunnon, hyväksymislomakkeessa ilmoitettiin
lisäksi selvästi, ettei tuolla hetkellä ollut vielä saatavilla mitään virkamiehen perheelle sopivaa vuokra-asuntoa.
Toisaalta on niin, että vaikka on riidatonta, että talon asukkaat olivat jättäneet auki ikkunan, jonka kautta tekijä pääsi
sisälle taloon, ja että tämän ikkunan suojus oli osittain ylhäällä, tällaisen seikan ei voida katsoa johtuvan uhrien laiminlyönnistä
tai virheellisestä toiminnasta. Ikkunassa oli nimittäin metallitangot, joita kantajan poika, joka ei tuntenut turvallisuusnormeja
ja -kriteereitä koskevaa vuoden 2006 asiakirjaa, saattoi kohtuullisesti pitää riittävänä esteenä mahdollisen varkaan sisäänpääsylle.
Komissio on lisäksi itse väittänyt kirjallisissa lausunnoissaan ja ensimmäisessä istunnossa, että metallitangoilla pystyttiin
estämään keskikokoisen aikuisen sisäänpääsy. Kyseiseen vuodenaikaan oli lisäksi vielä kuuma, joten ensi näkemältä riittävältä
vaikuttavilla metallitangoilla suojatun ikkunan auki jättämistä asunnossa, jossa ei ollut ilmastointia ja jossa asui neljä
pientä lasta, ei voida pitää laiminlyöntinä.
Komissio ei ole siis osoittanut, että kantajan poika olisi laiminlyönnillään syyllistynyt virheeseen, joka voisi vapauttaa
hallinnon vastuusta, eikä että tehdyn virheen ja surmatyön välinen syy-yhteys olisi poistunut.
Kun toiseksi tarkastellaan virheen ja kantajan pojan eloonjäämismahdollisuuden menettämisen välistä syy-yhteyttä, virkamiestuomioistuin
katsoo, että kantaja on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että jos asianmukaiset turvallisuustoimenpiteet olisi
toteutettu, joko vartija tai loukkaantunut virkamies itse taikka hänen lapsensa olisi tavalla tai toisella voinut antaa hälytyksen
hälytyspainikkeella tekijän tunkeuduttua asuntoon. On varmaa, että talossa noin neljän tunnin ajan oleskellut rikollinen ei
olisi voinut jäädä sinne näin pitkäksi aikaa, jos jokin hälytyksen antamiseen tarkoitettu toimenpide olisi toteutettu. Kantajan
poika menetti näin ollen komission virheen vuoksi todellisen mahdollisuuden saada apua ja jäädä eloon vammoistaan huolimatta.
Seuraavaksi on määritettävä tekijän vastuu vahingon syntymisestä.
Ei voida vakavasti väittää, että komissiolla pitäisi olla päävastuu kaksoissurmasta aiheutuneesta vahingosta. Vaikka komissio
loi olosuhteet vahingon syntymiselle, kun se ei toteuttanut riittäviä turvallisuustoimenpiteitä estääkseen rikollisen tunkeutumisen
asuntoon, kaksoissurma ei kuitenkaan ollut välitön ja väistämätön seuraus tästä virheestä. Surmatyöt teki nimittäin henkilö,
jonka motiivina oli varkaus ja joka käyttäytyi ennalta arvaamattomasti. Komission virheestä tavanomaisesti ennakoitavissa
oleva seuraus olisi tällaisen henkilön tapauksessa murtovarkaus, johon voisi liittyä talon asukkaisiin kohdistuvaa fyysistä
uhkaa muttei yhtä vakavia tekoja kuin käsiteltävässä asiassa. Tämä arviointi ei poikkea direktiivin 89/391 periaatteista,
sillä sen 5 artiklan neljännessä kohdassa säädetään, että työnantajan vastuuta voidaan rajoittaa tapauksissa, joissa tapahtumat
johtuvat epätavallisista ja ennalta arvaamattomista olosuhteista.
Rikollisen toimet eivät kuitenkaan voi vapauttaa toimielintä kaikesta vastuusta. Jos katsottaisiin, että komission virheen
ja kaksoissurman välinen syy-yhteys on poistunut, hallinnolle ei aiheutuisi mitään seuraamuksia sen laiminlyönnistä, vaikka
se loi olosuhteet vahingon syntymiselle. Tämä ratkaisu poikkeaisi oikeuskäytännöstä, jonka mukaan vahingolla voi olla useita
syitä ja jossa ei näin ollen hallinnon vastuun syntymiseksi välttämättä edellytetä, että toimielin on yksinomaisessa vastuussa
vahingosta.
Virkamiestuomioistuin katsoo näin ollen, että komissio on vastuussa 30 prosentista kärsitystä vahingosta.
Virkamiestuomioistuimen tekemä arviointi eloonjäämismahdollisuuden menettämisestä johtaa erilaiseen tulokseen. Komission virhe
on nimittäin tässä yhteydessä kyseisen vahingon välitön ja ainoa syy. Surmaajan toiminta ei voi lieventää toimielimen vastuuta.
Vaikka on varmaa, että kantajan poika on menettänyt eloonjäämismahdollisuuden, virkamiestuomioistuin katsoo kuitenkin, että
hänellä oli erittäin huonot mahdollisuudet selvitä elossa vammoistaan. Eloonjäämismahdollisuutta on erittäin vaikea arvioida,
sillä asiakirja-aineisto ei sisällä täsmällisiä tietoja asiasta ja tämäntyyppinen arviointi on lähtökohtaisesti epävarmaa.
Virkamiestuomioistuin katsoo, että eloonjäämismahdollisuudeksi voidaan arvioida 20 prosenttia. Asiakirja-aineistosta käy nimittäin
ilmi, että virkamies sai veitsen iskun kaulaansa ja vaikkei hän kuollut vammoihinsa välittömästi, ne olivat erittäin vakavia,
mikä heikentää huomattavasti hänen eloonjäämismahdollisuuttaan siinäkin tapauksessa, että apua olisi saatu pikaisesti.
Kun otetaan huomioon kaksi esitettyä vahinkoa eli aviopuolisoiden kaksoissurma ja eloonjäämismahdollisuuden menettäminen sekä
se, että ensimmäinen vahinko on toista vahinkoa laajempi, virkamiestuomioistuin katsoo, että komissio on vastuussa 40 prosentista
kärsityistä vahingoista.
Vahinko
Kantaja voi vaatia korvausta virkamiestuomioistuimessa ainoastaan varmasta vahingosta, joka on käsiteltävässä asiassa lähtökohtaisesti
korvattavissa, eli edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajille aiheutuneesta aineellisesta vahingosta, joka on arvioitu suhteessa
palkkaan, jonka kantajan poika olisi saanut eläkeikäänsä mennessä ja jonka suuruudeksi kantaja arvioi yhteensä 3 975 329 euroa.
Kun otetaan huomioon tällaisen laskutoimituksen epävarmuus ja oletukset, joita on tehtävä asianosaisen mahdollisesta urakehityksestä,
tämä summa vaikuttaa ensi näkemältä olevan kohtuullinen arvio palkasta, jonka edesmennyt virkamies olisi saanut, ja muodostaa
viitteellisen perustan, joka on erittäin likimääräinen, mutta jonka perusteella voidaan kuitenkin pätevästi arvioida kantajan
pojan oikeudenomistajien tulonmenetys.
Virkamiestuomioistuin ei kuitenkaan voi ottaa summaa huomioon sellaisenaan määrittäessään oikeudenomistajille tosiasiassa
aiheutunutta aineellista vahinkoa. Jos kantajan poikaa ja miniää ei olisi surmattu, he olisivat nimittäin kuluttaneet merkittävän
osan tästä summasta omiin tarpeisiinsa. Koko summaa ei siis olisi käytetty lasten hyväksi. Lisäksi on todennäköistä, että
edesmenneen avioparin lapset perivät heti tai jonkin ajan kuluttua varoja, jotka heille lain mukaan kuuluvat ja joita he eivät
olisi saaneet, jos heidän vanhempansa olisivat elossa. Komissio väittää lisäksi, että edesmenneen avioparin oikeudenomistajat
ovat mahdollisesti saaneet henkivakuutuskorvauksia kaksoissurman johdosta, mitä ei ole kiistetty. Virkamiestuomioistuin katsoo
näin ollen, että käsiteltävässä asiassa huomioon otettava tulonmenetykseen liittyvä aineellinen vahinko on suuruudeltaan 3
miljoonaa euroa.
Kuten edellä on todettu, komission on korvattava 40 prosenttia tästä vahingosta eli maksettava edesmenneen avioparin oikeudenomistajille
kokonaisuudessaan 1,2 miljoonan euron summa.
Vastineesta käy kuitenkin ilmi – eikä tätä ole kiistetty – että summat, jotka komissio on jo maksanut ja joita se maksaa edelleen
oikeudenomistajille ja jotka ovat henkilöstösäännöissä tavanomaisesti määrättyjä korvauksia suuremmat, ovat noin 1,4 miljoonaa
euroa, joka voi nousta noin 2,4 miljoonaan euroon, jos kyseisiä korvauksia maksetaan kullekin neljälle lapselle siihen saakka,
kunnes he täyttävät 26 vuotta.
Komissio on siis jo korvannut täysin aineellisen vahingon, josta se on vastuussa.
Vaikka kantajan esittämä seikka, jonka mukaan komission maksamat summat ovat luonteeltaan sosiaaliturvavakuutuksesta maksettavia
korvauksia, näytettäisiin toteen, tällä seikalla ei ole merkitystä arvioinnin kannalta. Maksettujen korvausten tarkoituksena
on nimittäin korvata virkamiehen kuolemasta aiheutuneet taloudelliset seuraukset siitä riippumatta, mikä oli kuolemaan johtanut
syy. Vaikka on totta, että jos hallinto on tehnyt virheen, sen on korvattava vahinko kokonaisuudessaan tarvittaessa täydentämällä
henkilöstösääntöjen mukaisia korvauksia (ks. vastaavasti edellä 105 kohdassa mainittu asia Leussink v. komissio, tuomion 18–20
kohta), on kiistatonta, että kun tuomioistuin arvioi, onko hallinto korvannut kärsityn vahingon, se ottaa huomioon henkilöstösääntöjen
mukaiset korvaukset. Niiden tarkoituksena on siis todellakin varmistaa vahingon korvaaminen silloinkin, kun hallinto on tehnyt
virheen, josta se on vastuussa. Komissio on lisäksi käsiteltävässä asiassa mennyt henkilöstösääntöjen mukaisia velvollisuuksiaan
pidemmälle, kun se on myöntänyt edesmenneelle virkamiehelle ylennyksen hänen kuolemansa jälkeen, laskenut hänen oikeudenomistajilleen
maksettavat korvaukset tämän perusteella ja korottanut mainittujen korvauksien määrää henkilöstösääntöjen 76 artiklan nojalla.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että vaikka kanteen ensimmäinen kanneperuste on perusteltu, virkamiestuomioistuin ei voi
sen perusteella hyväksyä kantajan vaatimuksia aiheutuneen aineellisen vahingon korvaamisesta.
Virkamiestuomioistuimen on vielä tutkittava kaksi muuta kanneperustetta, joissa kantaja väittää, että komissio on vastuussa
yhtäältä lainmukaisesta toimesta myös tuottamuksesta riippumatta ja toisaalta avustamisvelvollisuutensa nojalla.
B
Toinen kanneperuste, jonka mukaan komissio on vastuussa lainmukaisesta toimesta myös tuottamuksesta riippumatta
1.     Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että vaikka oletettaisiin, ettei komissio ole syyllistynyt huolimattomuuteen, edellytykset hallinnon lainmukaista
toimea koskevan tuottamuksesta riippumattoman vastuun syntymiselle täyttyvät. Kantajan mukaan vahingon syntyminen sekä syy-yhteys
vahingon ja lainmukaisen toimen välillä on osoitettu ja aiheutunut vahinko on epätavallinen, vakava ja erityinen. On totta,
että yhteisöjen tuomioistuin totesi yhdistetyissä asioissa C-120/06 P ja C-121/06 P, FIAMM ja FIAMM Technologies vastaan neuvosto
ja komissio, 9.9.2008 antamassaan tuomiossa, ettei ole olemassa tuottamuksesta riippumattoman unionin vastuun järjestelmää,
mutta tämä koskee ainoastaan lainsäädäntötoimia, jotka kuuluvat lainsäätäjän yksinomaiseen toimivaltaan. Yhteisöjen tuomioistuin
ei sulkenut pois sitä, että tällaista järjestelmää voidaan soveltaa toimielimiin, kuten käsiteltävässä asiassa. Virkamiestuomioistuimen
olisi tätä kysymystä tarkastellessaan otettava huomioon tapahtumien poikkeuksellinen vakavuus ja traagisuus edesmenneen virkamiehen
lasten kannalta, sillä he menettivät ennenaikaisesti vanhempansa ja joutuivat todistamaan heidän järkyttävän surmaamisensa.
Virkamiestuomioistuimen olisi ratkaistava vahingonkorvausvaatimus niiden oikeudellisten kriteerien perusteella, jotka pohjautuvat
unionin toimielimiltä edellytettyyn oikeudenmukaisuuden tajuun.
Kuten edellä todettiin, komissio katsoo, ettei tätä kanneperustetta voida ottaa tutkittavaksi, koska sitä ei ole esitetty
ensimmäisessä vahingonkorvaushakemuksessa ja koska siinä ei ole millään tavalla määritelty väitetyn vahingon laajuutta. Pääasiasta
komissio korostaa, ettei unionin tuomioistuin ole vielä tähän mennessä tunnustanut lainmukaisesta toimesta johtuvan vastuun
periaatetta. Kantaja ei ole millään tavalla osoittanut, että virkamiestuomioistuimen olisi hyväksyttävä tällaisen vastuujärjestelmän
olemassaolo toimielinten toiminnan osalta. Kantaja ei joka tapauksessa ole käsiteltävässä asiassa osoittanut, että tällaisen
tuottamuksesta riippumattoman vastuun syntymisen edellytykset täyttyvät.
2.     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Edellä 207 kohdassa mainitussa asiassa FIAMM ja FIAMM Technologies vastaan neuvosto ja komissio annetusta tuomiosta (175 kohta)
johtuu, että vaikka unionin tuomioistuin saattoikin jo hyvin varhaisessa vaiheessa jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten keskinäisen
vertailun avulla todeta oikeusjärjestysten lähentyneen sellaisen periaatteen vahvistamisessa, joka koskee vastuuta viranomaisen
lainvastaisesta toimesta tai toimimatta jättämisestä, myös kun kyse on lainsäädäntötoiminnasta, tilanne on kuitenkin kokonaan
toinen tarkasteltaessa sitä, onko mahdollisesti olemassa periaate, joka koskee vastuuta viranomaisen lainmukaisesta toimesta
tai toimimatta jättämisestä, erityisesti kun kyse on lainsäädäntötoiminnasta. Unionin tuomioistuin on unionin oikeuden nykytilassa
todennut, että EY 288 artiklaa, jossa viitataan ”jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisiin yleisiin periaatteisiin”, ei voida
tulkita siten, että sen perusteella unioni voi olla tuottamuksesta riippumattomassa vastuussa lainmukaisesta toimesta tai
toimimatta jättämisestä.
Toisin kuin kantaja väittää, unionin tuomioistuimen tuomiossa edellä lainatussa kohdassa käytetystä sanamuodosta (”myös kun
kyse on lainsäädäntötoiminnasta” ja ”erityisesti kun [tämä lainmukainen toimi tai toimimatta jättäminen] on lainsäädäntötoimintaa”)
johtuu, että unionin tuomioistuimen tuomiossaan tekemä päätelmä ei koske ainoastaan unionin lainsäädäntövallan alaa.
Kuten tämän tuomion 116 kohdassa muistutettiin, virkamiehen ja sen toimielimen, johon virkamies kuuluu tai kuului, välinen
vahingonkorvausta koskeva riita-asia, joka on saanut alkunsa asianomaisen virkamiehen ja toimielimen välisestä palvelussuhteesta,
kuuluu EY 236 artiklan ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan soveltamisalaan muttei EY 235 ja EY 288 artiklan soveltamisalaan.
Unionin tuomioistuimen ja virkamiestuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee EY 288 artiklaan perustuvan sopimussuhteen ulkopuolisen
hallinnon vastuun syntymisen edellytyksiä, ei siis ensi näkemältä ole sovellettavissa virkamiesten tai heidän oikeudenomistajiensa
toimielimiä vastaan EY 236 artiklan ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan nojalla nostamiin sopimussuhteen ulkopuolista
vastuuta koskeviin kanteisiin. Kantaja huomauttaa tästä perustellusti, että tällaisten kanteiden kohteena eivät ole toimielimet,
kun ne harjoittavat perussopimuksissa määrättyjä lainsäädäntöön ja sääntelyyn liittyviä oikeuksiaan, vaan toimielinten toiminta
työnantajina suhteessa henkilöstöönsä.
Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen käyttämä yleinen sanamuoto ja erityisesti tuomioon liittyvä luonteeltaan periaatteellinen
ratkaisu, virkamiestuomioistuimen mielestä ei ole perusteita sille, että edellytykset unionin toimielinten vastuun syntymiselle
niiden toiminnassa suhteessa henkilöstöönsä voisivat, poiketen jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisistä yleisistä periaatteista,
ratkaisevasti erota EY 288 artiklan yhteydessä sovellettavista edellytyksistä.
Vaikka on totta, että käsiteltävän asian olosuhteet ovat poikkeukselliset, pelkästään tällä toteamuksella, joka on ainoa kantajan
esittämä näkemys, ei kuitenkaan voida perustella sitä, että tuottamuksesta riippumattoman vastuun järjestelmän olemassaolo
olisi tunnustettu lähtökohtaisesti EY 236 artiklan perusteella nostetuissa sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevissa
kanteissa ja että tästä järjestelmästä hyötyisivät ainoastaan unionin virkamiehet ja heidän oikeudenomistajansa.
Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut direktiivistä 89/391, joka muodostaa viitekehyksen, jonka perusteella voidaan määritellä
unionin toimielinten velvollisuudet henkilöstösääntöjen 1e artiklan mukaisesti, ettei tätä direktiiviä voida tulkita siten,
että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot ottamaan käyttöön työnantajien tuottamuksesta riippumattoman vastuun järjestelmä työntekijöiden
terveydelle ja turvallisuudelle aiheutuvista vahingoista (ks. edellä 127 kohdassa mainittu asia komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta,
tuomion 37–51 kohta). Komissio väitti kuitenkin unionin tuomioistuimessa, että direktiivissä 89/391 on säädetty työnantajien
vastuun järjestelmästä, joka kattaa jokaisen työntekijöiden terveydelle ja turvallisuudelle vahingollisen tapahtuman seuraukset
riippumatta siitä, onko mahdollista katsoa tämän tapahtuman ja kyseisten seurausten johtuvan työnantajan jonkinlaisesta huolimattomuudesta
ehkäisevien toimenpiteiden toteuttamisessa.
Vaikka oletettaisiin, että komissio voitaisiin lähtökohtaisesti saattaa tuottamuksesta riippumattomaan vastuuseen, on todettava,
että tällainen työnantajan objektiivinen vastuu, joka perustuu velvollisuuteen korvata ammattiin liittyvä riski eikä toteamukseen
työnantajan tekemästä ja sen korvattavaksi tulevasta virheestä, sisältyy jo toimielimen velvollisuuteen, jonka mukaan sen
on maksettava henkilöstösääntöjen mukaisia korvauksia virkamiehelle tai hänen oikeudenomistajilleen virkamiehen tehtävien
hoitamisessa tapahtuneesta tapaturmasta tai siitä aiheutuneesta ammattitaudista tai kuolemasta. Vaikkei työnantajana toimivan
toimielimen mahdollista virhettä edes osoitettaisi, virkamiehellä tai hänen oikeudenomistajillaan on nimittäin oikeus kiinteämääräiseen
korvaukseen, jonka tarkoituksena on korvata näiden tapahtumien seuraukset. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä asetettu vaatimus,
jonka mukaan virheen olemassaolo on osoitettava, jotta virkamies tai hänen oikeudenomistajansa voisivat saada henkilöstösääntöjen
mukaisen lisäkorvauksen, jonka tarkoituksena on korvata kokonaan heille aiheutunut vahinko, osoittaa, että sopimussuhteen
ulkopuolisen hallinnon vastuun syntymisen välttämättömänä edellytyksenä on virheen tai lainvastaisen toimen olemassaolo.
Edellä esitetystä seuraa, ettei kantaja voi perustellusti vaatia virkamiestuomioistuinta toteamaan, että komission tuottamuksesta
riippumattoman vastuun syntymisen edellytykset täyttyvät.
Toinen kanneperuste on siis hylättävä, eikä sen tutkittavaksi ottamisesta ole tarpeen lausua.
C
Kolmas kanneperuste, jonka mukaan komissio on henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla velvollinen yhteisvastuullisesti korvaamaan
aiheutuneen vahingon
1.     Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää toissijaisesti, että komission on henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla joka tapauksessa korvattava virkamiehelleen
tämän aseman tai tehtävän vuoksi aiheutuneet vahingot. Kaksoissurma on kantajan mukaan syy-yhteyden näkökulmasta objektiivisessa
yhteydessä hänen poikansa ammatilliseen toimintaan Marokossa, jossa hän oleskeli ainoastaan tehtäväänsä liittyvistä syistä.
Surmatyö tapahtui lisäksi komission valitsemassa asunnossa. Komission olisi käsiteltävän asian poikkeuksellisissa olosuhteissa
pitänyt toimia jopa omasta aloitteestaan ja yhteisvastuullisesti korvata virkamiehelle ja hänen aviopuolisolleen kolmannen
aiheuttama vahinko ilman, että kannetta olisi tarvinnut nostaa tätä varten.
Kuten edellä todettiin, komissio väittää, ettei tätä kanneperustetta voida ottaa tutkittavaksi, koska sitä ei ole esitetty
ensimmäisessä vahingonkorvausvaatimuksessa. Pääasiasta komissio katsoo, että kantajan pojan kuolemaan johtaneet dramaattiset
tapahtumat eivät millään tavalla liity hänen virkamiesasemaansa ja että henkilöstösääntöjen 24 artiklan toisessa kohdassa
esitetty edellytys, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, eli se, että virkamiehelle aiheutuneen vahingon on
täytynyt johtua hänen asemastaan, ei täyty.
2.     Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten unionin tuomioistuin on todennut, henkilöstösääntöjen 24 artiklan tarkoituksena on taata työtehtävissä toimivien virkamiesten
ja toimihenkilöiden turvallisuus tällä hetkellä ja tulevaisuudessa, jotta he voisivat suorittaa tehtävänsä paremmin yksikön
yleisen edun mukaisesti (ks. edellä 181 kohdassa mainittu asia Sommerlatte v. komissio, tuomion 19 kohta).
Henkilöstösääntöjen 24 artiklasta ja siihen liittyvästä oikeuskäytännöstä johtuu, että unionin toimielinten on tämän säännöksen
nojalla avustettava virkamiehiään kolmannen toimintaa koskevissa asioissa ainoastaan, kun virkamiehet joutuvat toiminnan kohteeksi
asemansa ja tehtävänsä vuoksi (ks. erityisesti asia 180/87, Hamill v. komissio, tuomio 5.10.1988, 15 kohta ja asia T-67/99,
K v. komissio, tuomio 27.6.2000, 32 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että riidanalaisen toimenpiteen tekijään liittyvät henkilöstösääntöjen 24 artiklan
soveltamisen edellytykset täyttyvät. Kantajan poika oli nimittäin kolmannen toiminnan uhri.
Henkilöstösääntöjen 24 artiklassa edellytetään kuitenkin myös, että kyseessä olevan toiminnan syynä on kantajan virkamiehen
asema ja tehtävä. Teon, jonka perusteella avustusta pyydetään, syynä on täytynyt olla virkamiehen asema ja tehtävä, sillä
toimielin pyrkii sekä suojelemaan henkilöstöään että suojaamaan oman etunsa. Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut,
ettei avustamisvelvollisuuteen voida vedota silloin, kun kyse on kansallisten poliisiviranomaisten toteuttamista virkamiestä
koskevista pakkokeinoista, joiden syynä on virkamiehen käyttäytyminen, ja kun virkamiestä syytetään rikkomuksesta, joka ei
liity hänen tehtäviensä suorittamiseen (edellä 221 kohdassa mainittu asia Hamill v. komissio, tuomion 16 ja 17 kohta). Samalla
tavoin on todettu, että pelkästään sen perusteella, että lapsi on otettu päiväkotiin, jossa hän on joutunut vakavien tekojen
uhriksi siksi, että toinen hänen vanhemmistaan on unionin virkamies, ei voida katsoa, että henkilöstösääntöjen 24 artiklassa
tarkoitettu yhteys kyseessä olevan kolmannen toiminnan ja kyseessä olevan vanhemman virkamiehen aseman välillä olisi osoitettu
(ks. edellä 221 kohdassa mainittu asia K v. komissio, tuomion 36–38 kohta).
Käsiteltävässä asiassa kantajan poikaa ei kuitenkaan surmattu hänen asemansa ja tehtävänsä vuoksi. Kuten edellä on todettu,
hän joutui yleisen rikoslain mukaan rangaistavan rikoksen uhriksi, ja rikos kohdistui häneen henkilönä, hänen aviopuolisoonsa
ja omaisuuteensa, eikä surmaaja ollut tietoinen uhrin asemasta unionin virkamiehenä eikä tämän tehtävän luonteesta. Surmaaja
todennäköisesti arveli, että asunnon, jossa hän suoritti rikoksensa, asukkaiden elintaso oli keskimäärin korkeampi kuin muiden
Rabatin asukkaiden. Tämän seikan perusteella tai sen perusteella, että kantajan poika oli työkomennuksella Marokossa ja asui
komission valitsemassa asunnossa, ei kuitenkaan voida todeta, että virkamies olisi joutunut rikoksen kohteeksi asemansa ja
tehtävänsä vuoksi.
Kantaja ei siis voi pätevästi vedota henkilöstösääntöjen 24 artiklan säännöksiin.
Vaikka voitaisiin hyväksyä, että kantajan poika joutui surmatyön uhriksi tehtävänsä vuoksi, virkamiestuomioistuin katsoo joka
tapauksessa, että henkilöstösääntöjen mukaiset korvaukset virkamiehen kuolemantapauksessa ja erityisesti yhteisten määräysten
7 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan määräykset (”tapaturmaksi [yhteisissä määräyksissä] tarkoitetussa merkityksessä katsotaan:
vakuutettuun kohdistuvan pahoinpitelyn tai hyökkäysten seuraukset – –”) konkretisoivat kullekin toimielimelle työnantajana
ja henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla kuuluvan velvollisuuden suojella virkamiehiään ja heidän oikeudenomistajiaan. Kantaja
ei kuitenkaan väitä, että virkamieheltä olisi lainvastaisesti evätty henkilöstösäännöissä säädetty tae. Komissio on lisäksi
käyttänyt sillä henkilöstösääntöjen 76 artiklan nojalla olevaa oikeutta myöntää poikkeustapauksissa erityinen avustus kyseessä
oleville henkilöille. Komissio on siten noudattanut asianmukaisesti avustamis- ja suojeluvelvollisuuttaan henkilöstösääntöjen
24 artiklassa säädetyllä tavalla.
Kantaja ei voi perustellusti väittää, että komissio on rikkonut tätä henkilöstösääntöjen säännöstä. Kolmas kanneperuste on
näin ollen hylättävä, eikä sitä vastaan esitetystä oikeudenkäyntiväitteestä ole tarpeen lausua.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen työjärjestyksen 2 osaston
8 luvun muiden määräysten soveltamista. Saman artiklan 2 kohdan mukaan kohtuuden niin vaatiessa virkamiestuomioistuin voi
päättää, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei
lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja. Työjärjestyksen 88 artiklan mukaan asianosainen, myös asian voittanut
asianosainen, voidaan velvoittaa korvaamaan oikeudenkäyntikulut osittain tai kokonaan, jos se katsotaan perustelluksi kyseisen
osapuolen menettelyn takia, ottaen huomioon myös tämän menettely ennen asian vireilletuloa, erityisesti siinä tapauksessa,
että kyseisen asianosaisen katsotaan aiheuttaneen toiselle asianosaiselle kuluja tarpeettomasti tai haitantekona.
Huolimatta perustelluista luottamuksellisuuteen liittyvistä syistä, joihin komissio on vedonnut, se on käsiteltävässä asiassa
viivästyttänyt merkittävästi menettelyn kulkua, kun se on ensinnäkin kieltäytynyt toimittamasta virkamiestuomioistuimelle
tiettyjä asiakirjoja ja tietoja, minkä vuoksi virkamiestuomioistuin joutui pitämään toisen istunnon. Tämän lisäksi komissio
on antanut virkamiestuomioistuimelle useaan otteeseen harhaanjohtavia vastauksia etenkin, kun se väitti, ettei olemassa ollut
kolmansissa maissa sijaitsevien edustustojen henkilöstön asuntoihin sovellettavia turvallisuustoimenpiteitä koskevaa asiakirjaa
ja etteivät 6.8.2007 päivätyn kirjallisen vastauksen antajan esille tuomat toimenpiteet olleet merkityksellisiä edeltävänä
vuonna tapahtuneiden tosiseikkojen kannalta. Komission menettely sen vastustaessa aina toiseen istuntoon saakka sitä, että
virkamiestuomioistuin ottaa huomioon turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan, joka oli riita-asian
ratkaisun kannalta tärkeä asiakirja, oli ristiriidassa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevien sääntöjen kanssa. Tällainen
komission toiminta kantajan kannalta erittäin tuskallisessa asiassa on sitäkin sopimattomampaa, kun otetaan huomioon, että
toimielin oli ennen asian vireilletuloa toiminut arvokkaasti ja huolellisesti.
Kantaja on lisäksi saattanut pitää kanteen nostamista aiheellisena. Virkamiestuomioistuin on yhtäältä todennut, että komissio
on tehnyt virheen, josta se on vastuussa. Komission käsiteltävässä asiassa noudattama menettely on toisaalta voinut vakuuttaa
kantajan siitä, että toimielin oli salannut osan hänen poikansa ja miniänsä surman syistä.
Näin ollen käsiteltävän asian olosuhteissa on asianmukaista velvoittaa komissio vastaamaan omien oikeudenkäyntikulujensa lisäksi
kantajan kohtuullisista ja asianmukaisesti perustelluista oikeudenkäyntikuluista.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Komission virkamiestuomioistuimelle oikeudenkäynnin aikana toimittamat otteet turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevasta
vuoden 2006 asiakirjasta palautetaan viipymättä komissiolle ”Rajoitettu/EU”-maininnalla varustetussa luottamuksellisessa kirjekuoressa.
3)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Gervasoni
Kreppel
Rofes i Pujol
Julistettiin Luxemburgissa 12 päivänä toukokuuta 2011.
W. Hakenberg

S. Gervasoni
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Tosiseikat
Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittelyn vaiheet
Oikeudellinen arviointi
I  Kanteen kohde
II  Tutkittavaksi ottaminen
A  Asianosaisten lausumat
B  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
III  Asiakysymys
A  Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan komissio on laiminlyönyt velvollisuutensa varmistaa virkamiehensä suojelu
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Komission esittämä vastalause, jonka mukaan väitetty vahinko on jo täysin korvattu
b)  Väite siitä, että komissio on tehnyt edesmenneen virkamiehen ja hänen perheensä turvallisuuden varmistamista koskevaan
velvollisuuteen liittyvän virheen
Sopimussuhteen ulkopuolisen komission vastuun syntymisen edellytykset
Komission harkintavallan laajuus kolmannessa maassa sijaitsevaan edustustoon lähetettyjen virkamiestensä turvallisuuden varmistamisessa
Asiaankuuluvien suojelutoimenpiteiden toteuttamisessa tapahtunut virhe
–  Kantajan vaatimus saada tutustua turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan otteisiin
–  Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan käyttö virkamiestuomioistuimessa
–  Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan sovellettavuus kantajan pojan ja tämän perheen käyttöön
asetettuun tilapäiseen asuntoon
–  Turvallisuusnormeja ja -kriteereitä koskevan vuoden 2006 asiakirjan oikeudellinen ulottuvuus
–  Komission virheen olemassaolo
Syy-yhteys ja vastuuvapausperusteen olemassaolo (uhrien tekemä virhe ja kolmannen aiheuttama vahinko)
Vahinko
B  Toinen kanneperuste, jonka mukaan komissio on vastuussa lainmukaisesta toimesta myös tuottamuksesta riippumatta
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
C  Kolmas kanneperuste, jonka mukaan komissio on henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla velvollinen yhteisvastuullisesti
korvaamaan aiheutuneen vahingon
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.