CELEX: 62012CJ0237
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Direktiivi 91/676/ETY
5 artiklan 4 kohta
Liitteessä II olevan A kohdan 1–3 ja 5 alakohta
Liitteessä III olevan 1 kohdan 1–3 alakohta ja 2 kohta
Vesien suojeleminen maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta
Kaudet, joina lannoitteita voidaan levittää maahan
Lietelantasäiliöiden tilavuus
Lannoitteiden maahan levityksen rajoittaminen
Kielto käyttää lannoitteita maahan jyrkillä rinteillä tai roudassa olevilla tai lumipeitteisillä mailla
Kansallinen lainsäädäntö ei ole unionin oikeuden mukaista

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 12.12.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/676/ETY (
EYVL L 375, s. 1
) mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole toteuttanut toimenpiteitä, joita kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 1–3 ja 5 alakohdan sekä liitteessä III olevan 1 kohdan 1–3 alakohdan ja 2 kohdan kanssa, perusteella sille kuuluvien kaikkien vaatimusten täysimääräinen ja asianmukainen täytäntöönpano edellyttää.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 91/676 johdanto-osan 11 perustelukappaleen mukaan toimintaohjelmissa ”on oltava toimenpiteitä kaikkien typpipitoisten lannoitteiden pintalevityksen rajoittamiseksi ja erityisesti erityisten rajojen asettamiseksi karjanlannan käytölle”.
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa tarkennetaan, että direktiivin tavoitteena on vähentää maatalouslähteistä peräisin olevien nitraattien suoraan tai välillisesti aiheuttamaa vesien pilaantumista ja estää vastaisuudessa tällainen pilaantuminen.
Saman direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jotta yleinen suojelutaso kaikkien vesien pilaantumisen ehkäisemiseksi voidaan varmistaa, jäsenvaltioiden on kahden vuoden kuluessa tämän direktiivin tiedoksi antamisesta:
a)
laadittava hyvän maatalouskäytännön ohjeet, joita maanviljelijät noudattavat vapaaehtoisesti, ja joissa olisi oltava liitteen II A kohdassa tarkoitetut määräykset,
– –”
Direktiivin 91/676 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on 1 artiklassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi laadittava toimintaohjelmia määriteltyjä pilaantumisalttiita vyöhykkeitä varten kahden vuoden kuluessa 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta ensimmäisestä määrittelystä tai yhden vuoden kuluessa kustakin 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitetusta myöhemmästä määrittelystä.
– –
3.   Toimintaohjelmassa on otettava huomioon:
a)
saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot pääasiallisesti siitä, mitkä ovat maataloudesta ja muista lähteistä peräisin olevien typpimäärien osuudet,
b)
ympäristöolosuhteet kyseisen jäsenvaltion asianomaisilla alueilla.
4.   Toimintaohjelmat toteutetaan neljän vuoden kuluessa niiden laatimisesta, ja niissä on oltava seuraavat pakolliset toimenpiteet:
a)
liitteessä III tarkoitetut toimenpiteet,
b)
ne toimenpiteet, joista jäsenvaltiot ovat määränneet 4 artiklan mukaisesti laadituissa hyvän maatalouskäytännön ohjeissa, lukuun ottamatta niitä, jotka on korvattu liitteessä III tarkoitetuilla toimenpiteillä.
– –”
Tämän direktiivin liitteessä II, jonka otsikko on ”Hyvän maatalouskäytännön ohjeet”, olevan A kohdan 1–3 ja 5 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Hyvissä maatalouskäytännön ohjeissa, joiden tavoitteena on vähentää nitraattien aiheuttamaa pilaantumista ja joissa otetaan huomioon yhteisön eri alueilla vallitsevat olosuhteet, olisi, sikäli kuin ne liittyvät asiaan, oltava seuraavat seikat kattavia sääntöjä:
1)
kaudet, joina lannoitteiden levitys maahan ei ole aiheellista,
2)
lannoitteiden käyttö maahan jyrkillä rinteillä,
3)
lannoitteiden käyttö maahan soisilla, tulvineilla, roudassa olevilla tai lumipeitteisillä mailla,
– –
5)
lietelantasäiliöiden tilavuus ja rakenne, erityisesti toimenpiteet, joilla estetään vesien pilaantuminen sen seurauksena, että karjanlantaa tai säiliörehun kaltaisten varastoitujen kasviainesten puristemehua valuu ja imeytyy pohja- ja pintaveteen,
– –”
Tämän direktiivin liitteen III, jonka otsikko on ”Toimenpiteet, jotka on sisällytettävä 5 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin toimintaohjelmiin”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.
Toimenpiteissä on oltava sääntöjä, jotka koskevat:
1)
kausia, joina tietynlaisten lannoitteiden levitys maahan on kielletty,
2)
lietelantasäiliöiden tilavuutta; tämän tilavuuden on oltava suurempi kuin se, joka tarvitaan lannan säilytykseen koko sinä pisimpänä aikana, jona lannan levitys maahan pilaantumisalttiilla vyöhykkeellä on kielletty, paitsi jos toimivaltaiselle viranomaiselle voidaan osoittaa, että todellisen säilytystilavuuden mahdollisesti ylittävästä lantamäärästä huolehditaan tavalla, joka ei aiheuta haittaa ympäristölle,
3)
lannoitteiden maahan levittämisen rajoittamista hyvän maatalouskäytännön mukaisesti ottaen huomioon asianomaisen pilaantumisalttiin vyöhykkeen ominaisuudet, erityisesti
a)
maaperän tilan, laadun ja kaltevuuden,
b)
ilmasto-olosuhteet, sademäärän ja kastelun,
c)
pellon käytön ja maatalouskäytännöt, mukaan lukien vuoroviljelyjärjestelmät,
joka perustuu seuraavien seikkojen väliseen tasapainoon:
i)
viljelykasvien ennakoitu typen tarve,
ja
ii)
viljelykasvien maaperästä ja lannoituksesta saama typen määrä, joka vastaa
—
maaperässä olevan typen määrää hetkellä, jona viljelykasvit alkavat käyttää sitä merkittävässä määrin (jäljelle jäävät määrät talven lopussa),
—
maaperässä olevan orgaanisen typen nettomineralisaation tuloksena muodostuvaa typen määrää,
—
karjanlannasta peräisin olevien typpiyhdisteiden saantia,
—
keinolannoitteista ja muista lannoitteista peräisin olevien typpiyhdisteiden saantia.
2.
Näillä toimenpiteillä varmistetaan, että jokaisella tilalla tai jokaisessa karjankasvatusyksikössä maahan kunakin vuonna käytetyn karjanlannan määrä, mukaan lukien eläinten itsensä levittämä määrä, ei ylitä tiettyä hehtaarikohtaista määrää.
Tämä hehtaarikohtainen määrä on lantamäärä, joka sisältää 170 kg typpeä. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin:
a)
ensimmäisessä nelivuotisessa toimintaohjelmassa sallia jopa 210 kg typpeä sisältävän lantamäärän,
b)
ensimmäisen nelivuotisen toimintaohjelman aikana ja sen jälkeen vahvistaa edellä tarkoitetuista määristä poikkeavat määrät. Nämä määrät on vahvistettava siten, että ne eivät vaaranna 1 artiklassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamista, ja ne on voitava perustella puolueettomin perustein, kuten esimerkiksi:
—
pitkät kasvuajat,
—
suuria typpimääriä kuluttavat kasvustot,
—
pilaantumisalttiin alueen suuri nettosademäärä,
—
maaperät, joiden denitrifikaatiokapasiteetti on poikkeuksellisen suuri.
Jos jäsenvaltio sallii toisen alakohdan b alakohdan mukaisesti poikkeavan määrän, sen on ilmoitettava asiasta komissiolle, joka tutkii määrän perusteltavuuden 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua sääntelymenettelyä noudattaen.
3.
Jäsenvaltiot voivat laskea 2 kohdassa tarkoitetut määrät eläinmäärien perusteella.
– –”
Ranskan oikeus
Direktiivin 91/676 5 artikla on saatettu osaksi Ranskan oikeutta vesien suojelemiseksi maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta toteutettavista toimintaohjelmista 10.1.2001 annetulla asetuksella nro 2001-34 (décret n
o
2001-34 relatif aux programmes d’action à mettre en œuvre en vue de la protection des eaux contre la pollution par les nitrates d’origine agricole). Tämän asetuksen säännökset on kodifioitu ympäristölain (code de l’environnement) R. 211-80–R. 211-85 §:ään.
Maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttaman vesien pilaantumisen vähentämiseksi pilaantumisalttiilla alueilla toteutettavista toimintaohjelmista 6.3.2001 tehty päätös (JORF 25.3.2001, s. 4712; jäljempänä 6.3.2001 tehty päätös) tehtiin asetusta nro 2001-34 soveltaen.
Pilaantumisalttiilla alueella toteutettavista vähimmäismääräyksistä ja maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttaman vesien pilaantumisen vähentämiseksi pilaantumisalttiilla alueilla toteutettavista toimintaohjelmista 6.3.2001 tehdyn päätöksen muuttamisesta 1.8.2005 tehdyllä päätöksellä (JORF 16.9.2005, s. 15019; jäljempänä 1.8.2005 tehty päätös) vahvistettiin tällaiset vähimmäismääräykset, jotka koskevat muun muassa siihen karjanlantaan, joka voidaan levittää maahan vuosittain, sisältyvän typen enimmäismäärän laskentatapoja.
15.5.2003 annetussa hallinnollisessa soveltamisohjeessa, jonka otsikko on ”[Maataloudesta aiheutuvan pilaantumisen hallintaohjelman] täytäntöönpanoa koskevat ohjeet: yksinkertaistukset ja mukautukset”, vahvistetaan eläinlajikohtaiset typpipäästöarvot (jäljempänä 15.5.2003 annettu soveltamisohje).
Vesien suojelemiseksi maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta toteutettavista toimintaohjelmista 10.10.2011 annetulla asetuksella nro 2011-1257 (décret n
o
2011-1257 relatif aux programmes d’actions à mettre en œuvre en vue de la protection des eaux contre la pollution par les nitrates d’origine agricole) (JORF 11.10.2011, s. 17097) muutettiin ympäristölain R. 211-80–R. 211-85 §:ää.
Maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttaman vesien pilaantumisen vähentämiseksi pilaantumisalttiilla alueilla toteutettavasta kansallisesta toimintaohjelmasta 19.12.2011 tehty päätös (JORF 21.12.2011, s. 21556; jäljempänä 19.12.2011 tehty päätös) tehtiin asetusta nro 2011-1257 soveltaen.
6.3.2001 tehty päätös
Tähän 6.3.2001 tehtyyn päätökseen sisältyy liite, jonka otsikko on ”Toimintaohjelmien laatimisen tekniset puitteet”. Tämän liitteen 2 osassa ovat muun muassa 2.3–2.5 kohta. Päätöksen 2.3 kohdassa, jonka otsikko on ”Typpipitoisen lannoituksen tasapaino maapalstoilla, myös kastelluilla viljelykasveilla”, todetaan seuraavaa:
”Maahan levitettävien lannoitteiden määrää rajoitetaan viljelykasvien ennakoidun typen tarpeen sekä kaiken typen saannin ja kaikenlaisten typen lähteiden välisen tasapainon perusteella. Huomioon otettava typen saanti koskee kaikkia lannoitteita – –
Lannoituksen tasapainon takaamiseksi noudatettavat maahan levityksen yksityiskohtaiset säännöt, mukaan lukien kasteltuja viljelykasveja koskevat mukautukset, sisältyvät toimintaohjelmaan. Kun erotetaan toisistaan kastellut ja kastelemattomat viljelykasvit, näitä ovat viljelmää kohden vähintäänkin määrän laskemista koskevat seikat (ennakoitu tuotto, maaperästä saatavan typen määrä ym.) ja hajauttamiseen liittyvät yksityiskohtaiset säännöt.
Nämä laskemista koskevat seikat ja yksityiskohtaiset säännöt vahvistetaan saatavilla olevien paikallista maataloutta koskevien tietojen perusteella ottaen huomioon veden laatuvaatimusten kanssa yhteensopiva nitraattipäästöjen taso.
Maanviljelijän täytyy olla tietoinen karjanlannasta tai muista orgaanisista lannoitteista – – saatavan typen määrästä. Kun nämä lannoitteet ovat peräisin tilan ulkopuolelta, niiden toimittajaa on vaadittava ilmoittamaan seikat, joiden perusteella viljelijä saa tämän tiedon, sekä sen lannoitetyypin, johon ne kuuluvat.”
Tämän 6.3.2001 tehdyn päätöksen 2.4 kohdassa, jonka otsikko on ”Lannoitetyypit ja kaudet, joina lannoitteiden levitys maahan on kielletty”, vahvistetaan sellaiset vähimmäiskaudet, joina erilaisten lannoitetyyppien levitys maahan on kielletty. Tähän kohtaan sisältyvän taulukon mukaan syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta tyypin II lannoitteiden levitys on kielletty 1.11.–15.1. ja tyypin III lannoitteiden levitys 1.9.–15.1. Keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta tyypin I lannoitteiden levitys on kielletty 1.7.–31.8., tyypin II lannoitteiden 1.7.–15.1. ja tyypin III lannoitteiden 1.7.–15.2. Yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta tyypin II lannoitteiden levitys on kielletty 15.11.–15.1. ja tyypin III lannoitteiden 1.10.–31.1.
Kyseisen päätöksen 2.5 kohdassa, jonka otsikko on ”Lannoitteiden maahan levityksen erityiset edellytykset”, todetaan seuraavaa:
”– –
2° Käyttö jyrkillä rinteillä
Lannoitteiden levitys maahan jyrkillä rinteillä on kielletty. Toimintaohjelmassa täsmennetään tilanteet, joissa kieltoa sovelletaan, ottaen huomioon riski lannoitteen valumisesta lannoitetun palstan ulkopuolelle, tai muutoin prosenteissa ilmaistu kaltevuus, jota jyrkemmillä rinteillä lannoitteiden levitys maahan on kielletty.
3° Käyttö laajalti roudassa olevaan, tulvineeseen tai soiseen tai lumipeitteiseen maahan
Alla olevassa taulukossa vahvistetaan lannoitteiden maahan levitystä koskevat rajoitukset. Jos kyse on säännellystä levityksestä, toimintaohjelmassa tarkennetaan levityksen edellytykset. [Tässä kohdassa tarkoitetun taulukon mukaan tyyppien I ja III lannoitteiden levitys laajalti roudassa olevaan maahan on kielletty tai sitä on säännelty ja tyypin II lannoitteiden levitys tällaiseen maahan on kielletty. Lumipeitteisen maan osalta tyypin I lannoitteiden levitys on kielletty tai sitä on säännelty ja tyyppien II ja III lannoitteiden levitys on kielletty.]
Maahan, joka on roudassa vain pinnalta ja jossa jäätyminen ja sulaminen vaihtelevat vuorokauden sisällä, on sallittua levittää kaikenlaisia lannoitteita.
– –”
1.8.2005 tehty päätös
Tämän 1.8.2005 tehdyn päätöksen liitteessä II olevassa 1 kohdassa, jonka otsikko on ”Tilalla käytettävissä olevaan karjanlantaan sisältyvän typpimäärän laskeminen”, säädetään seuraavaa:
”Kyse on eläinten tuottaman typen määrästä, joka saadaan kertomalla eläinten lukumäärä sillä levitettävän typen määrällä, jonka kukin eläin tuottaa, ja sitä korjataan tarvittaessa kolmansien osapuolten maille levitetyn typen ja kolmansilta osapuolilta peräisin olevan typen määrällä.
– –”
19.12.2011 tehty päätös
Tämän 19.12.2011 tehdyn päätöksen 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”I. –
Liitteessä I olevassa II osassa tarkoitettujen varastojen mitoittamiseen sovelletaan seuraavia täytäntöönpanon määräaikoja:
1°
DEXEL-menetelmällä [(Diagnostic environnemental de l’exploitation d’élevage – Karjatalouden ympäristödiagnostiikka)] ja niiden levityskieltokausien perusteella, jotka sisältyvät neljänsiä toimintaohjelmia koskeviin prefektien päätöksiin, laskettua varastointikapasiteettia voidaan edellyttää tämän päätöksen julkaisusta lähtien. – –
2°
DEXEL-menetelmällä liitteessä I olevan I kohdan säännösten – – mukaisesti laskettua varastointikapasiteettia voidaan edellyttää viimeistään kolmen vuoden kuluttua viidensien alueellisten toimintaohjelmien allekirjoittamisesta ja joka tapauksessa viimeistään 1.7.2016.
– –
II. –
Liitteessä I olevan I osan, II osan 2° kohdan, III osan 1° kohdan c alakohdan, III osan 2° ja 3° kohdan, IV osan, V osan ja VI osan säännökset tulevat voimaan 1.9.2012.”
Kyseisen päätöksen liitteessä I olevassa II osassa, jonka otsikko on ”Karjanlannan varastointia koskevat määräykset”, säädetään seuraavaa:
”1°
Varastot.
Näitä määräyksiä sovelletaan kaikkiin pilaantumisalttiilla alueilla sijaitseviin karjankasvatusyksikköihin. – –
– –
Karjanlannan varastointikapasiteetin on katettava vähintään, kun otetaan huomioon mahdollisuudet tämän lannan käsittelyyn tai siitä huolehtimiseen vesien laatua vaarantamatta, ne tämän liitteen I osassa määritellyt vähimmäiskaudet, joina lannan levitys maahan on kielletty, – – ja niissä on otettava huomioon ilmasto-olosuhteisiin liittyvät ylimääräiset riskit.
Kultakin tilalta edellytetty varastointikapasiteetti ilmaistaan lannan varastoinnin viikkoina. Se vastaa maatalouden kapasiteettia, sellaisena kuin se on laskettu maataloudesta aiheutuvan pilaantumisen hallintaohjelman yhteydessä kehitetyllä DEXEL-menetelmällä – –. Varastointikapasiteetti määritetään tilaa kohden jokaisen lannan tyypin osalta.
2°
Tietynlaisen lannan varastointi pellolla.
– –
Valumatonta kuivikelantaa voidaan jäljempänä tarkennetuilla edellytyksillä varastoida tai kompostoida pellolla sen jälkeen, kun sitä on varastoitu kaksi kuukautta eläinten alla tai lantalassa.
– –
Varastoinnin kesto ei saa ylittää kymmentä kuukautta, ja varastointi voidaan toistaa samalla paikalla vasta kolmen vuoden kuluttua.
– –”
Saman päätöksen liitteessä II olevassa A–E osassa vahvistetaan eläinlajikohtaiset typen eritysmäärät sen kyseisen päätöksen liitteessä I olevan V osan täytäntöön panemiseksi, joka koskee siihen karjanlantaan, joka voidaan levittää maahan vuosittain kullakin tilalla, sisältyvän typen enimmäismäärän laskutapoja.
Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio aloitti SEUT 258 artiklan mukaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, koska se katsoi, että Ranskan tasavalta ei ollut pannut direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdassa, luettuna yhdessä sen liitteessä II olevan A kohdan 1–5 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 1–3 alakohdan ja 2 kohdan kanssa, asetettuja määräyksiä täytäntöön täysimääräisesti ja asianmukaisesti.
Komissio esitti ensin tälle jäsenvaltiolle virallisen huomautuksen, jolla se kehotti tätä esittämään huomautuksensa, ja antoi sitten, koska se ei pitänyt huomautuksia tyydyttävinä, 28.10.2011 perustellun lausunnon, jolla se kehotti Ranskan tasavaltaa ryhtymään tarpeellisiin toimenpiteisiin tämän perustellun lausunnon noudattamiseksi kahden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta.
Ranskan tasavalta vastasi perusteltuun lausuntoon 29.12.2011 päivätyllä kirjeellä ja väitti muun muassa, että komission väitteet olivat johtaneet siihen, että sen oli täytynyt laajamittaisesti muuttaa Ranskan sovellettavan lainsäädännön rakennetta. Siten sen mukaan asetuksella nro 2011-1257 korvattiin departementtien laajuisiin toimintaohjelmiin perustunut järjestelmä kansallisella toimintaohjelmalla ja alueellisilla toimintaohjelmilla. Lisäksi 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä hyväksyttiin kansallinen toimintaohjelma, jolla sen mukaan turvataan ympäristönsuojelun korkeampi taso seuraavan viljelykauden aikana. Alueellisista toimintaohjelmista Ranskan tasavalta toteaa, että pakollisten yleisön kuulemismenettelyn ja ympäristövaikutusten arviointimenettelyn vuoksi niitä ei ole käytännössä mahdollista toteuttaa ennen vuoden 2013 puoliväliä.
Komissio ei pitänyt Ranskan tasavallan vastausta perusteltuun lausuntoon tyydyttävänä, joten se nosti nyt käsiteltävän kanteen luopuen kuitenkin perustellussa lausunnossa esitetystä perusteesta, joka koski direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A osan 4 kohdassa säädettyä vaatimusta.
Kanne
Alustavasti on muistutettava, että direktiivillä 91/676 pyritään säätämään sellaisista tarpeellisista keinoista, joiden avulla Euroopan unionissa voidaan suojella vesiä maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta (tuomio komissio v. Alankomaat, C-322/00,
EU:C:2003:532
, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi jäsenvaltioiden on direktiivin 91/676 5 artiklan 1 kohdan mukaisesti laadittava ja toteutettava toimintaohjelmia määriteltyjä pilaantumisalttiita vyöhykkeitä varten.
Direktiivin 91/676 johdanto-osan 11 perustelukappaleesta ilmenee, että näissä toimintaohjelmissa on oltava toimenpiteitä kaikkien typpipitoisten lannoitteiden pintalevityksen rajoittamiseksi ja erityisesti erityisten rajojen asettamiseksi karjanlannan käytölle.
Direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan a ja b alakohdan mukaan kyseisissä toimintaohjelmissa, joiden toteuttaminen kuuluu jäsenvaltioille, on tarkemmin ilmaistuna oltava tietyt pakolliset tämän direktiivin liitteissä II ja III tarkoitetut toimenpiteet.
Direktiivin 91/676 5 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdan ja liitteessä II olevan A kohdan 1 alakohdan mukaan näissä toimintaohjelmissa on otettava huomioon parhaat saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot (ks. analogisesti tuomio komissio v. Irlanti, C-418/04,
EU:C:2007:780
, 63 kohta) sekä kunkin alueen fyysiset, geologiset ja ilmastoa koskevat olosuhteet (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Alankomaat,
EU:C:2003:532
, 136 ja 155 kohta).
On myös todettava, että vaikka jäsenvaltioilla on tietty liikkumavara direktiivissä 91/676 säädettyjen määräysten täytäntöönpanon yksityiskohtaisten sääntöjen valinnan osalta (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Alankomaat,
EU:C:2003:532
, 46 kohta), niiden on joka tapauksessa huolehdittava siitä, kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 30 kohdassa, että kyseisen direktiivin ja näin ollen unionin ympäristöpolitiikan tavoitteet saavutetaan SEUT 191 artiklan 1 ja 2 kohdan vaatimusten mukaisesti.
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että direktiivin 91/676 kaltaisen direktiivin, joka sisältää ympäristöalaa koskevia teknisiä sääntöjä, osalta jäsenvaltioiden on oikeusvarmuuden vaatimusta täysimääräisesti noudattaakseen erityisesti huolehdittava siitä, että niiden lainsäädäntö, jonka tarkoituksena on varmistaa tämän direktiivin täytäntöönpano, on selkeä ja täsmällinen (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, C-6/04,
EU:C:2005:626
, 21 ja 26 kohta ja tuomio komissio v. Belgia, C-120/09,
EU:C:2009:802
, 27 kohta).
Lopulta on vielä muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ja esitettävä unionin tuomioistuimelle tarvittavat tiedot, jotta tämä voi tarkistaa, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, eikä komissio voi tällöin nojautua minkäänlaisiin olettamiin (tuomio komissio v. Kypros, C-340/10,
EU:C:2012:143
, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on tarkistettava, onko komissio esittänyt tarpeelliset seikat sen osoittamiseksi, että Ranskan tasavallan direktiivin 91/676 täytäntöön panemiseksi toteuttamat toimenpiteet eivät ole kyseisen direktiivin vaatimusten mukaisia.
Komissio vetoaa kanteensa tueksi kuuteen kanneperusteeseen.
Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 1 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 1 alakohdan kanssa, rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Komission ensimmäinen kanneperuste, joka on jaettu viiteen osaan, koskee 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä vahvistettuja vähimmäiskausia, joina erilaisten lannoitetyyppien levitys maahan on kielletty. Näissä viidessä osassa komissio moittii Ranskan tasavaltaa siitä, että se
—
ei ole säätänyt syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta ja yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta kausia, joina tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kielletty
—
on rajoittanut keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta sen kauden, jona tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kielletty, koskemaan heinäkuuta ja elokuuta
—
on rajoittanut syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta sen kauden, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, ajalle 1.11.–15.1. eikä ole näiden samojen kasvien osalta pidentänyt sitä kautta, jona tyypin III lannoitteiden levitys maahan on kielletty, jatkumaan 15.1. jälkeen
—
ei ole pidentänyt keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta sitä kautta, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, jatkumaan 15.1. jälkeen ja
—
on säätänyt yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta kauden, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, alkamaan vasta 15.11. eikä ole pidentänyt näiden nurmien ja vuoristoisten alueiden osalta helmikuun loppuun asti sitä kautta, jona tyypin III lannoitteiden levitys maahan on kielletty.
Tämän kanneperusteen ensimmäisessä osassa komissio väittää, että Ranskan oikeudessa täytyisi antaa sääntöjä, joissa kielletään tiettyinä kausina kaikentyyppisten lannoitteiden levitys maahan, koska tiettyjen lannoitteiden levitys maahan keskeytyksettä koko vuoden ajan on vahingollista, eikä sillä voida turvata sitä, että direktiivin tavoite maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttaman veden pilaantumisen estämisestä ja vähentämisestä toteutuu.
Komissio tukeutuu saatavilla oleviin tieteellisiin tietoihin ja toteaa, että vaikka tyypin I orgaanisten lannoitteiden sisältämän typen vapautuminen on hidasta ja näihin lannoitteisiin liittyy vähemmän riskejä kuin muuntyyppisiin lannoitteisiin, vapautuvan typen määrä voi kuitenkin saastuttaa vesiä huuhtoutumisen ja valumisen takia. Komission mukaan vesien pilaantumisriski on erityisen korkea syksyllä ja talvella, koska kasvit eivät voi välittömästi ottaa typpeä sellaisten matalien lämpötilojen (alle 5 °C) ja runsaiden sateiden takia, joiden vuoksi kasvit eivät kasva.
Ensimmäisen kanneperusteensa toisessa, kolmannessa, neljännessä ja viidennessä osassa komissio väittää ensimmäisen osan kanssa samoilla perusteilla, että Ranskan lainsäädännössä vahvistetut kaudet, joina erityyppisten lannoitteiden levitys maahan on kielletty, eivät ole riittäviä ja että niitä pitäisi pidentää siten, että ne kattaisivat kokonaisuudessaan sellaiset kaudet, joina on erityisen korkea riski sellaisen typen, jota kasvit eivät ole käyttäneet, aiheuttamasta vesien pilaantumisesta.
Komissio lisää, että perustellun lausunnon liitteessä III luetelluilla perusteilla 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä vahvistetut uudet lannoitteiden levityskieltokaudet eivät ole täysin direktiivin 91/676 vaatimusten mukaisia. Vastauskirjelmässään komissio arvostelee lannoitteiden levityskausia ja kyseisessä päätöksessä omaksuttua lannoitteiden tyyppien luokitusta ja vaatii unionin tuomioistuinta toteamaan myös tältä osin, ettei Ranskan tasavalta ole noudattanut jäsenyysvelvoitteitaan.
Ranskan tasavalta vastaa ensinnäkin, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen tekemisestä lähtien kansalliseen lainsäädäntöön on sisältynyt syksyllä kylvettyjä peltokasveja ja yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjä nurmia koskeva vähimmäiskausi, jona tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kiellettyä.
Lisäksi kyseinen jäsenvaltio toteaa, että samalla päätöksellä on muutettu täysin 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä vahvistetut lannoitteiden levityskaudet lukuun ottamatta niitä yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjä nurmia koskevia vähimmäiskausia, joina tyyppien II ja III lannoitteiden levitys maahan on kielletty ja jotka sen arvion mukaan ovat direktiivin 91/676 mukaiset.
Ranskan tasavallan mukaan unionin tuomioistuimen on otettava huomioon 19.12.2011 tehty päätös, koska sillä muodostetaan kattava ja suoraan sovellettava järjestelmä, joka on toteutettu ennen komission perustellussa lausunnossa asettaman määräajan päättymistä. Ranskan tasavalta korostaa, että se, että tiettyjä siinä säädettyjä toimenpiteitä ei voida soveltaa välittömästi, johtuu siitä, ettei niitä voida niiden luonteen vuoksi toteuttaa viljelykauden kuluessa. Lisäksi oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että yksityisille annetaan riittävän pitkä määräaika tehtyjen muutosten toteuttamiseksi.
Seuraavaksi Ranskan tasavalta väittää käytettävissään olevien tieteellisten tietojen perusteella, että kielto levittää maahan tyypin I stabiileja orgaanisia lannoitteita, jotka vapauttavat typpeä vähäisemmissä määrin sekä hitaasti ja asteittaisesti koko syys- ja talvikauden ajan, voi olla haitallinen, koska typen maaperässä tapahtuvan immobilisaation takia voi olla järkevää levittää näitä lannoitteita syksyllä, jotta niiden vapauttama typpi olisi kasvin käytettävissä sen kasvuvaiheessa. Lisäksi tällä voitaisiin välttää riskit, jotka ympäristölle aiheutuvat lannoituskausien keskittämisestä kevääseen ja kesään.
Ranskan tasavalta väittää lisäksi, että tieteellisen konsensuksen mukaan laiduntamisjärjestelmissä, joille on ominaista pysyvä kasvipeite, typpipäästöt ovat matalia, ja ne antavat vahvan suojan tiettyjen tyypin I orgaanisten lannoitteiden aiheuttamaa vesistöjen pilaantumista vastaan. Näin ollen komission yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta edellyttämä lannoitteiden levityskieltokausi on tarpeettoman pitkä.
Lopulta Ranskan tasavalta katsoo, että komission vastauskirjelmässään esittämiä väitteitä, jotka kohdistuvat 19.12.2011 tehtyyn päätökseen, ei voida ottaa tutkittavaksi, koska kannekirjelmässään komissio on rajoittanut kanneperusteensa koskemaan 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä luotua oikeudellista järjestelmää.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Tutkittavaksi ottaminen
Komission kanteensa tueksi esittämän ensimmäisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta on todettava, että komissio on kannekirjelmässään rajoittanut väitteensä koskemaan 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä vahvistettuja lannoitteiden levityskausia. Komissio ei ole tuonut 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä vahvistettujen kaltaisiin uusiin lannoitteiden levityskausiin kohdistuvia väitteitään esiin muutoin kuin ainoastaan viittaamalla perustellun lausunnon liitteessä III olevaan arviointiin.
Lisäksi komission kannekirjelmässään esittämät väitteet koskivat joko sitä, ettei levityskieltokausia ole lainkaan vahvistettu, tai sitä, että nämä kaudet on vahvistettu sen riittämättömänä pitämälle ajalle. Vastauskirjelmässään komissio sitä vastoin muotoilee kanneperusteensa siten, että se koskee yhtäältä sitä, ettei komission asianmukaisiksi katsomia levityskieltokausia, jotka on ilmoitettu ainoastaan perustellun lausunnon liitteessä III, ole vahvistettu, ja toisaalta sitä, että lannoitteiden tyyppien luokitus on virheellinen, mihin ei ole lainkaan viitattu kannekirjelmässä.
Tältä osin on huomautettava, että kuten erityisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta, sellaisena kuin se oli voimassa kanteen nostamishetkellä, ja siihen liittyvästä oikeuskäytännöstä ilmenee, SEUT 258 artiklan nojalla nostetun kanteen osalta kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista, ja näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa (tuomio komissio v. Italia, C-68/11,
EU:C:2012:815
, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tätä velvollisuutta ei ole täytetty, jos komission väitteet on kannekirjelmässä esitetty pelkkinä viittauksina virallisessa huomautuksessa ja perustellussa lausunnossa ilmoitettuihin perusteluihin (tuomio komissio v. Kreikka, C-375/95,
EU:C:1997:505
, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka lisäksi kyseisen työjärjestyksen 42 artiklan 2 kohdassa, sellaisena kuin se oli voimassa komission vastauskirjelmän toimittamishetkellä, sallitaan uusiin kanneperusteisiin vetoaminen tietyin edellytyksin, asianosainen ei saa asian käsittelyn kuluessa muuttaa oikeudenkäynnin varsinaista kohdetta (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Ranska, C-256/98,
EU:C:2000:192
, 31 kohta ja tuomio komissio v. Slovenia, C-627/10,
EU:C:2013:511
, 44 kohta).
Näin ollen komission ensimmäinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä väitetään Ranskan tasavallan syyllistyneen sellaiseen uuteen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen, jota ei ole mainittu kannekirjelmässä ainakaan riittävän täsmällisesti.
On kuitenkin todettava, että kun komissio on oikeudenkäynnin aikana kohdistanut kanteensa 19.12.2011 tehdyn päätöksen säännöksiin, joissa on ainoastaan toistettu ne 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä vahvistetut kaudet, joina tyyppien II ja III lannoitteiden levitys maahan on kielletty yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvetyille nurmille, komissio ei ole muuttanut oikeudenkäynnin kohdetta (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Belgia, C-221/03,
EU:C:2005:573
, 39 kohta ja tuomio komissio v. Ranska, C-197/12,
EU:C:2013:202
, 26 kohta). Komissio voi nimittäin vaatia jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista 19.12.2011 tehdyn päätöksen sellaisten säännösten osalta, joilla ainoastaan toistetaan 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä vahvistetut levityskieltokaudet.
– Asiakysymys
Alustavasti on ensinnäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia voida ottaa huomioon (tuomio komissio v. Italia, C-85/13,
EU:C:2014:251
, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska Ranskan tasavalta on vastaanottanut komission 27.10.2011 päivätyn perustellun lausunnon 28.10.2011 ja kyseiselle jäsenvaltiolle asetettu määräaika oli kaksi kuukautta perustellun lausunnon vastaanottamisesta, päivämäärä, jonka mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan väitteen paikkansapitävyyttä on arvioitava, on näin ollen 28.12.2011.
Vaikka 19.12.2011 tehty päätös on siten tehty ennen perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymistä, huomioon on otettava tämän päätöksen sellaiset säännökset, jotka olivat jo tulleet voimaan 28.12.2011, eikä niitä säännöksiä, jotka tulivat voimaan vasta tämän päivämäärän jälkeen.
Kyseisen päätöksen 2 §:n II osan mukaan säännösten, joilla vahvistetaan vähimmäiskaudet, joina erityyppisten lannoitteiden levitys maahan on kielletty, oli määrä tulla voimaan vasta 1.9.2012 eli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan jälkeen. Tästä syystä unionin tuomioistuin ei voi ottaa huomioon näillä säännöksillä tehtyjä muutoksia.
Toiseksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely perustuu siihen, että objektiivisesti todetaan jäsenvaltion jättäneen noudattamatta unionin oikeuden mukaisia velvoitteitaan, joten jäsenvaltio ei voi sisäisen oikeusjärjestyksensä oikeussääntöihin, toimintatapoihin tai tilaan vetoamalla perustella sitä, ettei se ole noudattanut direktiivissä säädettyjä velvoitteita ja määräaikoja (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Irlanti, C-55/12,
EU:C:2013:274
, 45 kohta ja tuomio komissio v. Tšekin tasavalta, C-241/11,
EU:C:2013:423
, 48 kohta).
Näin ollen ne vaikeudet, joihin Ranskan tasavalta on vedonnut perustellakseen 19.12.2011 tehdyn päätöksen ajallisesti porrastettua soveltamista, eivät käsiteltävässä asiassa estä sitä, että objektiivisesti todetaan Ranskan tasavallan rikkoneen direktiiviä 91/676.
Tämän kanneperusteen asiakysymyksen osalta on todettava, että tämän direktiivin 5 artiklan 4 kohdassa, luettuna yhdessä sen liitteessä II olevan A kohdan 1 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 1 alakohdan kanssa, säädetään velvollisuudesta sisällyttää näihin toimintaohjelmiin säännöksiä kausista, joina lannoitteiden levitys maahan ei ole aiheellista tai se on jopa kiellettyä. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että tiettyjä kausia koskeva levityskielto on direktiivin 91/676 keskeinen säännös, eikä siinä ole säädetty poikkeuksista (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Luxemburg, C-526/08,
EU:C:2010:379
, 54, 55 ja 57 kohta).
Käsiteltävässä asiassa komission ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisestä, toisesta, kolmannesta ja neljännestä osasta on riittävää todeta, että Ranskan tasavalta ei kiistä sitä, että 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä vahvistetut lannoitteiden levityskaudet eivät ole direktiivin 91/676 vaatimusten mukaiset. Kyseinen jäsenvaltio on nimittäin tyytynyt ilmoittamaan, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen uusilla säännöksillä on vahvistettu ne vähimmäiskaudet, joina erityyppisten lannoitteiden levitys maahan on kielletty, tai pidennetty niitä.
Kanneperusteen viidennestä osasta on todettava, että unionin tuomioistuimelle toimittamissaan kirjelmissä Ranskan tasavalta väittää, että tyypin II orgaanisten lannoitteiden, jotka mineralisoituvat nopeasti, sekä tyypin III mineraalisten lannoitteiden levityksen on tapahduttava kaudella, joka on mahdollisimman lähellä kasvien kasvukautta. Se ei kuitenkaan kiistä sitä, että kasvien ravinteiden ottokyky päättyy koko Ranskan alueella ennen päivämäärää 15.11., eikä sitä, että vuoristoisilla alueilla lämpötila pysyy pidempään sen kynnyksen (5 °C) alapuolella, josta alkaen kasvit voivat käyttää typpeä.
Lisäksi Ranskan tasavallan perusteluilla, jotka koskevat tyypin I stabiileja orgaanisia lannoitteita ja jotka on esitetty tiivistetysti tämän tuomion 35 ja 36 kohdassa, ei voida oikeuttaa sitä, että tyypin II orgaanisten lannoitteiden levitys maahan sallitaan kaudella, jolloin kasvit eivät ota maasta typpeä. Unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy nimittäin ilmi seikkoja, joita Ranskan tasavalta ei ole kiistänyt ja joiden mukaan niiden tällaisella kaudella tapahtuvaan levitykseen liittyvä vesien pilaantumisen riski on korkeampi, koska näiden lannoitteiden sisältämästä typestä suurempi osa on jo mineraalimuodossa. Tämä sama koskee väistämättä tyypin III mineraalisia lannoitteita.
Kuten tämän tuomion 29 kohdassa on huomautettu, on lisäksi todettava, että vuoristoisten alueiden erityiset ilmasto-olosuhteet on otettava huomioon, kun vahvistetaan ne kaudet, joina erityyppisten lannoitteiden levitys maahan on kielletty.
Ranskan tasavallan perusteluista, joiden mukaan nurmissa on vesiä nitraattipäästöiltä suojaava pysyvä kasvipeite, on lisäksi tarkennettava, että siinä tieteellisessä tutkimuksessa, johon tämä perustelu perustuu, ei millään tavoin todeta, ettei lannoitteiden käyttöön kasvien kasvukauden ulkopuolella liittyisi pilaantumisriskiä, vaan todellisuudessa siinä ainoastaan todetaan, että laiduntamisjärjestelmissä on mitattu matalampia typpipäästöjä.
Näin ollen on todettava, että komission ensimmäinen kanneperuste on perusteltu.
Toinen kanneperuste, joka perustuu direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 5 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 2 alakohdan kanssa, rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Toisella kanneperusteellaan, joka on jaettu kolmeen osaan, komissio arvostelee 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä ja departementtien laajuisilla toimintaohjelmilla annettuja määräyksiä, jotka koskevat karjanlannan varastointia. Nämä osat perustuvat
—
maanviljelijöitä koskevien sellaisten sitovien säännösten puuttumiseen, jotka sisältävät selkeät, täsmälliset ja objektiiviset kriteerit tarvittavan varastointikapasiteetin määrittämiseksi
—
sellaisten säännösten puuttumiseen, joiden avulla voidaan taata, että tiloilla on riittävä varastointikapasiteetti, ja
—
sen sallimiseen, että kuivikelantaa voidaan varastoida pellolla kymmenen kuukauden ajan.
Kanneperusteensa ensimmäisen osan tueksi komissio väittää, että kansalliseen lainsäädäntöön ei sisälly mitään selkeitä, täsmällisiä ja objektiivisia kriteereitä, joiden perusteella maanviljelijät voisivat laskea heiltä edellytettävän varastointikapasiteetin ja hallinto voisi asianmukaisesti valvoa karjanlannan käsittelyä. Komissio katsoo, että karjanlannan tuotantokuukausina ja ‑viikkoina ilmaistu varastointikapasiteetti yhdistettynä lannan tuotantomäärien määrittelyyn eläinlajeittain on paras keino tähän tarkoitukseen.
Toisen kanneperusteensa toisen osan tueksi komissio toteaa, että Ranskan oikeudessa ei säädetä, että varastointikapasiteetissa täytyisi ottaa huomioon tarvittava varastoinnin turvamarginaali siltä varalta, että karjanlannan levitys on mahdotonta erityisten ilmasto-olosuhteiden takia. Komission mukaan olisi edellytettävä vähintään viittä kuukautta vastaavaa vähimmäisvarastointikapasiteettia Languedoc-Roussillonin, Akvitanian, Midi-Pyrénées’n ja Provence-Alpes-Côte d’Azurin alueiden departementtien osalta ja vähintään kuutta kuukautta vastaavaa vähimmäisvarastointikapasiteettia muiden Ranskan alueiden departementtien osalta.
Näissä kahdessa ensimmäisessä osassa komissio toteaa myös, että varastointikapasiteetin DEXEL-arviointimenetelmä, josta on säädetty 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä, ei ole asianmukainen, koska se sisältää monimutkaiset säännöt, joita valtuutetun asiantuntijan on sovellettava erikseen jokaiseen tilaan. Lisäksi 1.7.2016 asti varastointikapasiteetti voitaisiin edelleen laskea 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä säädettyjen virheellisten lannoitteiden levityskieltokausien perusteella. Joka tapauksessa komissio väittää, että kyseisen menetelmän todellinen tarkoitus on varastointikapasiteetin sovittaminen kunkin tilan välttämättömiin taloudellisiin ja maataloudellisiin edellytyksiin eikä lannoitteiden levityskieltokausiin.
Tämän kanneperusteen kolmannessa osassa komissio toteaa, että lähes kaikissa departementtien laajuisissa toimintaohjelmissa sallitaan kuivikelannan varastointi suoraan pellolla kymmenen kuukauden ajan. Kyseisen toimielimen mukaan tällaiseen varastointiin näin pitkään ilman eristystä maaperän ja karjanlannan välissä ja karjanlantaa peittämättä sisältyy merkittävä vesien pilaantumisriski, ja se pitäisi kieltää. Vastauskirjelmässään komissio lisää, että kansallisten viranomaisten on mahdotonta valvoa tämän varastoinnin kestoa, koska 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä ei edellytetä, että viljelijä ilmoittaa, milloin varastointi pellolla on aloitettu.
Ranskan tasavalta kiistää komission näkökulman. Se väittää, että DEXEL-menetelmässä otetaan huomioon kaikki olennaiset tekijät, joita kunkin pilaantumisalttiilla alueella sijaitsevan tilan varastointitarpeiden luotettava määrittäminen edellyttää, myös ilmastoon liittyvät epävarmuustekijät. Tämän menetelmän soveltaminen johtaa näin ollen vähimmäisvarastointikapasiteettiin, joka on suurempi kuin varastointikapasiteetti, joka tarvitaan varastointiin koko sinä pisimpänä aikana, jona lannoitteiden levitys maahan on kielletty. Kyseisen jäsenvaltion mukaan se, että suurimmassa osassa Ranskan alueita edellytettäisiin kuuden kuukauden varastointikapasiteettia ja Etelä-Ranskan alueilla viiden kuukauden varastointikapasiteettia, ei mahdollistaisi tilojen monimuotoisuuden sekä Ranskan maaperä- ja ilmasto-olosuhteiden ja maataloudellisten olosuhteiden huomioon ottamista.
Komission esittämän toisen kanneperusteen kolmannesta osasta Ranskan tasavalta väittää alustavasti, ettei sitä voida ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee kuivikelannan pellolla varastoinnin sallimista ylipäänsä, tämän varastoinnin edellytyksiä ja sovellettavien kansallisten sääntöjen valvonnan yksityiskohtaisia sääntöjä, koska komissio on oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä ainoastaan todennut, että se aika, jona tällainen varastointi on sallittu, on liian pitkä.
Tämän osan asiakysymyksestä Ranskan tasavalta väittää, että 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä toistetaan aiemmin departementtien laajuisissa toimintaohjelmissa vahvistetut määräykset ja säädetään, että varastointi pellolla on sallittua vasta kahden kuukauden rakennuksessa varastoinnin jälkeen ja sillä edellytyksellä, että lanta ei valu. Näillä vaatimuksilla voidaan ehkäistä vesien pilaantumisriski.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Tutkittavaksi ottaminen
Komission toisen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta on todettava, että perustellussa lausunnossa komissio ei arvostellut sitä, että kuivikelannan varastointi pellolla on ylipäänsä sallittua, vaan se nimenomaisesti hyväksyi tällaisen varastoinnin, mikäli se kestää vain joitakin viikkoja, eikä sitä, että viranomaiset eivät voi valvoa tällaisen varastoinnin todellista kestoa.
Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 258 artiklan nojalla nostettavan kanteen kohde rajataan kyseisessä määräyksessä tarkoitetussa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä eikä sitä siis voida enää laajentaa oikeudenkäynnissä. Komission perustellun lausunnon ja kanteen on perustuttava samoihin syihin ja perusteisiin, minkä takia unionin tuomioistuin ei voi tutkia moitetta, jota ei ole esitetty perustellussa lausunnossa, jonka on sisällettävä johdonmukainen ja yksityiskohtainen esitys niistä syistä, jotka ovat saaneet komission katsomaan, ettei asianomainen jäsenvaltio ole noudattanut jotakin perussopimuksen mukaisista velvoitteistaan (tuomio komissio v. Saksa, C‑160/08,
EU:C:2010:230
, 43 kohta ja tuomio komissio v. Espanja, C-67/12,
EU:C:2014:5
, 52 kohta).
Näin ollen on todettava, että komission toinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä väitetään Ranskan tasavallan syyllistyneen sellaiseen uuteen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen, jota ei ole mainittu perustellussa lausunnossa.
Sitä vastoin kuivikelannan pellolla varastoinnin edellytyksistä on todettava, että tämä väite on muotoiltu samoin sekä oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä että oikeudenkäynnissä. Jo komission perustellussa lausunnossa nimittäin mainittiin tämäntyyppiseen varastointiin liittyvä vesien pilaantumisriski, nimenomaan siitä syystä, millä edellytyksillä tällainen varastointi on sallittua, riippumatta Ranskan tasavallan toimittamista, sellaisia vaatimuksia koskevista tiedoista, joita edellytetään ennen tällaista varastointia.
Näissä olosuhteissa on todettava, että komissio ei ole laajentanut kanneperustettaan tältä osin, vaan se on ainoastaan tarkentanut kanteessaan näitä edellytyksiä ja vaatimuksia koskevia väitteitään erityisesti vastatakseen Ranskan tasavallan esittämiin perusteluihin.
Siten komission toinen kanneperuste otetaan tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee kuivikelannan pellolla varastoimisen edellytyksiä.
Lisäksi on todettava, että kuten tämän tuomion 51 kohdasta käy ilmi, komissio voi tältä osin vastauskirjelmässään esittämänsä pyynnön mukaisesti vaatia jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista 19.12.2011 tehdyn päätöksen säännösten osalta siltä osin kuin kyseisessä päätöksessä ainoastaan toistetaan departementtien laajuisiin toimintaohjelmiin sisältyneet määräykset, jotka koskevat karjanlannan varastointia pellolla.
– Asiakysymys
Alustavasti on todettava, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen 2 §:n I osan 1° kohdan mukaan kyseisen päätöksen karjanlantavarastoja koskevat säännökset oli pantava täytäntöön päätöksen julkaisusta lähtien eli ennen perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymistä. Tämän tuomion 52–54 kohdassa esitetyillä perusteilla kyseiset säännökset on näin ollen otettava huomioon nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä.
Tämän kanneperusteen asiakysymyksen osalta on muistutettava, että direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä sen liitteessä II olevan A kohdan 5 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 2 alakohdan kanssa, mukaan toimintaohjelmissa on yhtäältä oltava sääntöjä, jotka koskevat lietelantasäiliöiden tilavuutta ja rakennetta ja joilla estetään vesien pilaantuminen. Toisaalta säädetyn varastointikapasiteetin on oltava suurempi kuin se, joka tarvitaan lannan säilytykseen koko sinä pisimpänä aikana, jona lannan levitys maahan pilaantumisalttiilla vyöhykkeellä on kielletty, paitsi jos voidaan osoittaa, että todellisen säilytystilavuuden mahdollisesti ylittävästä lantamäärästä huolehditaan tavalla, joka ei aiheuta haittaa ympäristölle.
Toisen kanneperusteen ensimmäisestä osasta on todettava, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen liitteessä I olevan II osan 1° kohdassa säädetään, että kaikilla pilaantumisalttiilla alueilla sijaitsevilla karjankasvatusyksiköillä on oltava varastoja, joiden kapasiteetin on katettava vähintään, kun otetaan huomioon mahdollisuudet tämän lannan käsittelyyn tai siitä huolehtimiseen vesien laatua vaarantamatta, ne vähimmäiskaudet, joina lannan levitys maahan on kielletty, ja niissä on otettava huomioon ilmasto-olosuhteisiin liittyvät ylimääräiset riskit. Vaadittu vähimmäisvarastointikapasiteetti on ilmaistava lannan varastoinnin viikkoina.
Tarvittavan varastointikapasiteetin laskemiseksi kyseisen päätöksen 2 §:n I osassa säädetään DEXEL-nimisestä määrittelymenetelmästä. Kuten unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy ilmi, tämän määrittelyn suorittaa valtuutettu asiantuntija yhteistyössä maanviljelijän kanssa. Sen avulla on mahdollista laskea kiinteälle lannalle ja nestemäiselle lannalle varastointikapasiteetti, joka on mukautettu kunkin tilan ominaispiirteiden mukaan ja joka mahdollistaa sen, että maanviljelijät voivat toteuttaa lannan levityksen viljelykasvien tarpeiden kannalta parhaalla hetkellä. Näistä seikoista käy myös ilmi, että ne menetelmät ja laskutavat, joihin tämä määrittely perustuu, määritellään yksityiskohtaisesti, mukaan lukien eläinlajikohtaista lannan kuukausituotantoa koskevat tiedot.
Vaikka komissio väittää, että DEXEL-menetelmä ei sovellu edelletyn varastointikapasiteetin laskemiseen, on todettava, ettei komissio ole näyttänyt tarkalleen, millä tavoin menetelmä on puutteellinen.
Varsinkaan komission väite, joka koskee valtuutettujen asiantuntijoiden ja maanviljelijöiden yhteistyötä DEXEL-menetelmässä, ei voi menestyä. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 65 kohdassa, direktiivissä 91/676 ei millään tavoin suljeta pois asiantuntijoiden osallistumista sen soveltamiseen.
Vastoin komission väitteitä unionin tuomioistuimelle toimitetuista, DEXEL-menetelmää koskevista seikoista ei myöskään käy ilmi, että varastointikapasiteetti olisi laskettu direktiivin 91/676 säännösten vastaisesti.
Näin ollen on todettava, että komission toisen kanneperusteen ensimmäinen osa ei ole perusteltu.
Toisen kanneperusteen toisesta osasta on aluksi todettava, että 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä säädetään, että varastojen mitoittamisessa on otettava huomioon ilmasto-olosuhteisiin liittyvät ylimääräiset riskit. Tästä seuraa, että toisin kuin komissio väittää, kansallisen lainsäädännön mukaan edellytettyyn varastointikapasiteettiin on sisällyttävä turvamarginaali, joka mahdollistaa varastoidun määrän kasvattamisen silloin, kun lannoitteiden levitys maahan on mahdotonta sääolojen takia.
Seuraavaksi niistä varastoinnin vähimmäiskausista, jotka komission mukaan pitäisi ottaa käyttöön Ranskan eri alueilla, on riittävää todeta yhtäältä, että komission esittämästä tieteellisestä tutkimuksesta käy ilmi, että välimerellisellä maaperä- ja ilmastovyöhykkeellä sijaitsevilla Ranskan alueilla jo neljän kuukauden varastointikapasiteetin pitäisi olla riittävä.
Toisaalta unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy myös ilmi, että kullekin karjankasvatusyksikölle ominaiset tekijät, kuten tuotetut karjanlannan tyypit ja kylvetyt viljelykasvit, voivat vaikuttaa tarvittavaan varastointikapasiteettiin. Ne tieteelliset tiedot, joihin Ranskan tasavalta tältä osin vetoaa ja joita komissio ei ole kiistänyt, osoittavat erityisesti, että sellaisiin karjankasvatusyksiköihin, jotka tuottavat vain tyypin I stabiileja orgaanisia lannoitteita, liittyvä pilaantumisriski on matalampi, varsinkin, jos on kyse laiduntamisjärjestelmistä.
Lopulta on huomattava, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen 2 §:n I osan 2° kohdassa sallitaan jopa 1.7.2016 asti varastointikapasiteetin laskeminen niiden 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä vahvistettujen levityskieltokausien pohjalta, joiden on tämän tuomion 64 kohdassa todettu olevan direktiivin 91/676 vaatimusten vastaisia. Komissio on siis oikein todennut, että Ranskan tasavalta ei ole säätänyt sellaisia sääntöjä, joilla taataan se, että tiloilla on riittävä varastointikapasiteetti.
On siten todettava, että komission toisen kanneperusteen toinen osa on perusteltu siltä osin kuin se perustuu siihen seikkaan, että 1.7.2016 asti varastointikapasiteetin laskemisessa voidaan edelleen ottaa huomioon sellaiset levityskieltokaudet, jotka eivät ole direktiivin 91/676 vaatimusten mukaisia.
Komission toisen kanneperusteen kolmannen osan osalta unionin tuomioistuimelle toimitettuihin asiakirjoihin sisältyvistä seikoista, joita Ranskan tasavalta ei ole kiistänyt, käy ilmi, että sen jälkeen, kun kuivikelantaa on varastoitu rakennuksessa kahden ensimmäisen kuukauden ajan, se vapauttaa edelleen typpeä, joskin hitaasti ja asteittaisesti. Tästä seuraa lisäksi, että maaperään vapautuneen typen nettoimmobilisaation vaihe, jonka aikana tällaisiin lannoitteisiin liittyvä pilaantumisriski on pienempi, on tilapäinen. Kun siten lannoitetta levitetään maahan syksyllä, kyseinen ilmiö kestää lähtökohtaisesti talven loppuun asti.
Tästä seuraa se, että koska lannan varastointi suoraan pellolla sitä peittämättä on sallittua enintään kymmenen kuukauden ajan ja tämä aika voi ulottua yli typen nettoimmobilisaation vaiheen, tähän varastointitapaan liittyvää vesien pilaantumisriskiä ei voida sulkea pois.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komission kanteensa tueksi esittämän toisen kanneperusteen kolmas osa on perusteltu.
Näin ollen on todettava, että komission toinen kanneperuste on perusteltu, koska kansallisessa lainsäädännössä yhtäältä säädetään, että 1.7.2016 asti varastointikapasiteetin laskemisessa voidaan edelleen ottaa huomioon sellaiset levityskieltokaudet, jotka eivät ole direktiivin 91/676 vaatimusten mukaisia, ja toisaalta sallitaan kuivikelannan varastointi pellolla kymmenen kuukauden ajan.
Kolmas kanneperuste, joka perustuu direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan kanssa, rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Kolmannella kanneperusteellaan komissio moittii Ranskan tasavaltaa sellaisten sääntöjen puuttumisesta, joiden avulla maanviljelijät ja valvontaviranomaiset voisivat laskea täsmällisesti sen typen määrän, joka voidaan levittää maahan tasapainoisen lannoituksen takaamiseksi.
Tämän kanneperusteen tueksi komissio väittää, että vaikka 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä säädettiin menetelmästä, jota kutsutaan ”ennakkolaskelmamenetelmäksi” ja jonka avulla arvioidaan kasveille annettavan typen määrä, suurimmassa osassa departementtien laajuisia toimintaohjelmia joko ei vahvisteta kaikkia laskemiseen tarvittavia seikkoja (kunkin viljelykasvin ja nurmen typen tarve, karjanlannan typen tehokkuus, maaperässä ja karjanlannassa oleva typpi ym.) tai esitetään nämä seikat niin monimutkaisesti, ettei niiden oikea soveltaminen ole millään lailla taattua. Komission mukaan typen kokonaissaannin määrällisten enimmäisrajojen vahvistamisella eri viljelykasveille voitaisiin vähentää kyseisen menetelmän soveltamisvaikeuksia ja turvata oikeusvarmuuden vaatimuksen toteutuminen.
Komissio myös toteaa vastauskirjelmässään, että 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä määritellään ainoastaan ennakkolaskelmamenetelmän perusperiaatteet ja jätetään tämän menetelmän käytännön toteuttamisen alueellisten lähtökohtien määrittely alueen prefektille, joka tekee päätöksen alueellisten nitraattiasiantuntijaryhmien esityksestä. Tämän jälkeen komissio arvostelee 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä vahvistettuja määräyksiä ja alueen prefektien päätöksillä kyseisen päätöksen täytäntöön panemiseksi vahvistettuja määräyksiä.
Ranskan tasavalta katsoo, että ennakkolaskelmamenetelmä soveltuu typpipitoisen lannoituksen tasapainon takaamiseen, koska sillä voidaan määrittää käyttönormit, joilla rajoitetaan levitettyjen lannoitteiden määrää lähteellä ottaen huomioon kunkin tilan maataloudelliset olosuhteet sekä maaperä- ja ilmasto-olosuhteet.
Lisäksi kyseinen jäsenvaltio väittää, että 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä tehdyillä muutoksilla voidaan turvata tasapainoisen lannoituksen periaatteen oikea soveltaminen. Se toteaa tältä osin, että kyseisessä päätöksessä viitataan nimenomaisesti ennakkolaskelmamenetelmään ja internetissä saatavilla oleviin asiakirjoihin, joissa kuvaillaan tätä menetelmää. Kyseisessä päätöksessä myös vahvistetaan sen mukaan tasapainoisen typpimäärän laskemiseen tarvittavat määräykset, joihin voidaan vedota suoraan maanviljelijöitä vastaan ilman, että olisi tarpeen odottaa prefektien sellaisten päätösten tekemistä, joissa vahvistetaan alueellisen tason toteuttamisen lähtökohdat.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Tutkittavaksi ottaminen
Komission kolmannen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisen osalta on huomattava, että komissio väittää ensimmäistä kertaa vastauskirjelmässään Ranskan tasavallan syyllistyneen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen, joka koskee 19.12.2011 tehdyn päätöksen ja prefektien päätösten sellaisia säännöksiä, joilla ei ainoastaan toisteta 6.3.2001 tehdyn päätöksen säännösten sisältöä.
Näin ollen komission tämä kanneperuste, siltä osin kuin komissio väittää siinä Ranskan tasavallan syyllistyneen sellaiseen uuteen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen, jota ei ole mainittu perustellussa lausunnossa tai kannekirjelmässä, on – kuten tämän tuomion 49 ja 74 kohdasta käy ilmi – jätettävä tutkimatta.
– Asiakysymys
Alustavasti on todettava, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen 2 §:n II osan mukaan tämän päätöksen säännösten, joissa säädetään maanviljelijöille velvoitteita, jotka koskevat typpipitoisten lannoitteiden levitystä pilaantumisalttiilla alueella, oli määrä tulla voimaan vasta 1.9.2012 eli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan jälkeen.
Lisäksi on selvää, että kyseisen määräajan päättyessä alueellisia lähtökohtia, jotka ovat tarpeen tämän päätöksen sellaisten sääntöjen täytäntöön panemiseksi, jotka koskevat lannoitteista saatavan typen määrän laskemista ennakkolaskelmamenetelmällä, ei ollut vielä vahvistettu.
Tästä seuraa, että tämän tuomion 52–54 kohdassa esitetyillä perusteilla ei ole tarpeen tutkia, voivatko tällä päätöksellä tehdyt muutokset merkitä direktiivin 91/676 liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdasta johtuvien velvoitteiden asianmukaista täytäntöönpanoa.
Lisäksi on muistutettava, että direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä sen liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan kanssa, mukaan toimenpiteissä, jotka on sisällytettävä toimintaohjelmiin, on oltava lannoitteiden maahan levittämisen rajoittamisesta sääntöjä, jotka perustuvat viljelykasvien ennakoidun typen tarpeen ja viljelykasvien maaperästä ja lannoituksesta saaman typen määrän väliseen tasapainoon.
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että vaikka unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy ilmi, että ennakkolaskelmamenetelmän perustana olevan päättelyn pitäisi lähtökohtaisesti johtaa kunkin viljelmän osalta optimaaliseen typen saantiin, Ranskan tasavalta kuitenkin myöntää itsekin, että 6.3.2001 tehdyn päätöksen säännöksillä, jotka koskevat typpipitoisen lannoituksen tasapainoa, ei voida turvata direktiivin 91/676 liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan täysimääräistä soveltamista riittävän selkeästi ja täsmällisesti.
Tältä osin on tärkeää todeta, että sekä nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä että oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä kyseinen jäsenvaltio on tyytynyt vetoamaan 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä tehtyihin muutoksiin, joilla on tarkoitus ”yksinkertaistaa ja helpottaa” ennakkolaskelmamenetelmän toteuttamista ja mahdollistaa se, että maanviljelijät ja valvontaviranomaiset voivat laskea oikein levitettävän typen määrän direktiivissä 91/676 tarkoitetun lannoituksen tasapainon takaamiseksi, mikä näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että näin ei ollut 6.3.2001 tehdyllä päätöksellä luodussa järjestelmässä.
Näin ollen on todettava, että komission kanteensa tueksi esittämä kolmas kanneperuste on perusteltu.
Neljäs kanneperuste, joka perustuu direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä III olevan 2 kohdan kanssa, rikkomiseen
Alustavasti on tarkennettava, että komissio on tutustuttuaan perusteluihin, joihin Ranskan viranomaiset ovat vastineessaan vedonneet, päättänyt vastauksessaan peruuttaa osan neljännestä kanneperusteestaan siltä osin kuin se koski sikojen nestemäisen lannan osalta vahvistettuja typpipäästöarvoja, joten tämä osa ei näin ollen ole enää käsiteltävän kanteen kohteena.
Asianosaisten lausumat
Neljännessä kanneperusteessaan, joka on jaettu kahdeksaan osaan, komissio väittää tieteellisiin tutkimuksiin tukeutuen, että 15.5.2003 annetussa soveltamisohjeessa eri eläinlajeittain vahvistetut typpipäästöarvot, joihin suuressa osassa departementtien laajuisista toimintaohjelmista viitataan, on laskettu eläinten erittämän typen virheellisten määrien tai liian korkeiden typen haihtumisesta johtuvaa hävikkiä koskevien kerrointen perusteella. Tällä soveltamisohjeella ei siten voida turvata sen maahan levitettävän karjanlannan rajan noudattamista, jonka on direktiivillä 91/676 vahvistettu olevan 170 kilogrammaa typpeä hehtaaria kohden vuodessa. Ne kahdeksan osaa, joista komission tämä kanneperuste koostuu, perustuvat siten siihen, että
—
lypsylehmiä koskevat arvot on vahvistettu eritetyn typen virheellisen määrän ja virheellisen 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
muita nautoja koskevat arvot on vahvistettu virheellisen 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
sikojen kiinteälle lannalle ei ole vahvistettu typpipäästöarvoja
—
siipikarjaa koskevat arvot on vahvistettu virheellisen 60 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
lampaita koskevat arvot on vahvistettu virheellisen 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
vuohia koskevat arvot on vahvistettu virheellisen 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
hevosia koskevat arvot on vahvistettu virheellisen 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella ja
—
kaneja koskevat arvot on vahvistettu virheellisen 60 prosentin haihtumiskertoimen perusteella.
Neljännen kanneperusteensa ensimmäisessä osassa komissio arvioi yhtäältä, että lypsylehmille vahvistettu typpipäästöarvo perustuu eritetyn typen määrään, jossa ei oteta huomioon maidontuotannon eri tasoja, vaikka karjanlantaan sisältyvän typen määrä vaihtelee eläimen maidontuotannon määrän mukaan ja vaikka tehotuotanto on tyypillistä useille Ranskan alueille. Toisaalta kyseinen arvo perustuu liian korkeaan haihtumiskertoimeen, koska keskimääräisen haihtumiskertoimen tulisi olla 24 prosenttia.
Lisäksi komissio väittää, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen liitteessä II olevan B osan siirtymäsäännös, jonka mukaan 1.9.2012–31.8.2013 lypsykarjatiloihin, joilla pääasiallisesta rehuntuotantoalasta yli 75 prosenttia on nurmea, sovelletaan väliaikaista arvoa, merkitsee maaperäin ylilannoittamista ja sen säännön noudattamatta jättämistä, jonka mukaan katto on 170 kilogrammaa typpeä hehtaaria kohden vuodessa.
Neljännen kanneperusteensa toisessa osassa komissio väittää, että muiden nautojen osalta omaksuttu haihtumiskerroin on liian korkea, koska tieteellisten tietojen mukaan haihtumiskerroin on alle 21 prosenttia. Vastauskirjelmässään komissio kyseenalaistaa myös ne eritetyn typen määrät, jotka Ranskan tasavalta on omaksunut kyseisten arvojen laatimista varten.
Tämän kanneperusteen kolmannessa osassa komissio toteaa, että myös sikojen kiinteälle lannalle pitäisi vahvistaa typpipäästöarvot.
Tämän kanneperusteen neljännessä osassa komissio toteaa, että tieteellisessä kirjallisuudessa lietelannalle esitetty haihtumiskerroin on 30 prosenttia. Siten lietelantaa tuottavan siipikarjan osalta Ranskan lainsäädännössä vahvistetut arvot johtavat lantaan sisältyvän maahan levitettävän typen määrän merkittävään aliarviointiin.
Saman kanneperusteen viidennessä ja kuudennessa osassa kyseinen toimielin väittää, että lampaita ja vuohia koskevat haihtumiskertoimet ovat liian korkeat, koska tieteellisissä tutkimuksissa mainitaan 9,5 prosentin kertoimet.
Neljännen kanneperusteensa seitsemännessä osassa komissio väittää, että tieteellisessä kirjallisuudessa tuodaan hevosten osalta esiin matalampi 13,1 prosentin haihtumiskerroin kuin mitä kansallisessa lainsäädännössä on säädetty.
Lopulta tämän kanneperusteen kahdeksannessa osassa komissio väittää, että kansallisessa lainsäädännössä omaksuttu kaneja koskeva haihtumiskerroin on myös liian korkea. Se toteaa tältä osin, että eri tieteellisissä tutkimuksissa on esitetty 28 prosentin ja 44 prosentin haihtumiskertoimia.
Ranskan tasavalta vastaa aluksi, että ne typpipäästöarvot, jotka komissio on laskenut uudelleen soveltamalla asianmukaisina pitämiään haihtumiskertoimia, ovat virheellisiä, koska näitä kertoimia on käytettävä ainoastaan rakennuksessa ja varastoinnin aikana aiheutuneeseen typpipäästöjen osaan. Komissio on kuitenkin soveltanut niitä myös ulkona aiheutuneiden typpipäästöjen määrään.
Kyseinen jäsenvaltio katsoo lisäksi, että komission väitteet, jotka koskevat nautojen osalta säädettyjä eritetyn typen määriä, lukuun ottamatta lypsylehmiä, on jätettävä tutkimatta, koska niihin on vedottu ensimmäistä kertaa vastauksessa.
Seuraavaksi Ranskan tasavalta toteaa, että nykyään 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä yhtäältä säädetään matalammasta 25 prosentin haihtumiskertoimesta lypsylehmien osalta ja toisaalta vahvistetaan sikojen kiinteään lantaan sovellettavat typpipäästöarvot.
Lopulta Ranskan tasavalta huomauttaa, että Ranskan lainsäädännössä omaksutut haihtumiskertoimet perustuvat comité d’orientation pour les pratiques agricoles respectueuses de l’environnementin (Corpen) (ympäristöä kunnioittavien maatalouskäytänteiden ohjauskomitea) selvityksiin, ja ne on saatu laskennallisilla menetelmillä, joissa haihtumisena pidetään eroa eläinten erittämän typen ja sen typen välillä, joka on mitattu ulosteista, kun ne viedään pois rakennuksesta tai varastosta. Nämä menetelmät soveltuvat typpipäästöarvojen laskemiseen paremmin kuin suoran mittauksen menetelmä, johon komission esittelemät tutkimukset perustuvat ja jossa analysoidaan rakennuksista ja varastoista sisään ja ulos kulkevaa ilmavirtaa ja kaasupitoisuuksia. Kyseinen jäsenvaltio väittää, että joka tapauksessa saatavilla olevat tieteelliset tiedot, jotka koskevat karjanlannan typpipitoisia kaasupäästöjä, osoittavat, että näiden päästöjen arvot vaihtelevat erittäin suuresti.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
– Tutkittavaksi ottaminen
Komission neljännen kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta on todettava yhtäältä, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen liitteessä II olevan B osan siirtymäsäännöstä, joka koskee lypsylehmien maahan levitettävän typen tuotantoa, koskevat väitteet eivät sisältyneet perusteltuun lausuntoon. Toisaalta on niin, että vaikka komissio totesi nimenomaisesti kannekirjelmässään, ettei se riitauta muiden nautojen osalta omaksuttuja eritetyn typen määriä, se kyseenalaistaa nämä laskemiseen liittyvät seikat vastauskirjelmässään.
Näin ollen komission tämä kanneperuste, siltä osin kuin komissio arvostelee 19.12.2011 tehdyn päätöksen liitteessä II olevan B osan siirtymäsäännöksessä lypsylehmien osalta vahvistettua väliaikaista arvoa ja 15.5.2003 annetussa soveltamisohjeessa muiden nautojen osalta vahvistettuja eritetyn typen määriä, on tämän tuomion 49 ja 74 kohdassa esitetyillä perusteilla jätettävä tutkimatta.
Kuten sitä vastoin tämän tuomion 51 kohdasta käy ilmi, komissio voi tältä osin vastauskirjelmässään esittämänsä pyynnön mukaisesti vaatia jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista 19.12.2011 tehdyn päätöksen sellaisten säännösten osalta, joissa on toistettu typpipäästöarvot, jotka on vahvistettu muille naudoille kuin lypsylehmille, siipikarjalle, lampaille, vuohille, hevosille ja kaneille.
– Asiakysymys
Alustavasti on todettava, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen 2 §:n II osan mukaan kyseisen päätöksen säännösten, jotka koskevat siihen karjanlantaan, joka voidaan levittää maahan vuosittain kullakin tilalla, sisältyvän typen enimmäismäärän laskutapoja, oli määrä tulla voimaan vasta 1.9.2012 eli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan jälkeen. Tämä koskee välttämättä myös eläinlajikohtaisia typen eritysmääriä, joista säädetään samassa päätöksessä mainittujen säännösten täytäntöön panemiseksi. Kuten tämän tuomion 52–54 kohdassa on todettu, unionin tuomioistuin ei näin ollen voi ottaa huomioon 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä tehtyjä muutoksia.
Lisäksi on muistutettava, että direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdassa, luettuna yhdessä sen liitteessä III olevan 2 kohdan kanssa, säädetään velvollisuudesta sisällyttää toimintaohjelmiin sääntöjä, jotka koskevat lannoitteiden maahan levittämisen rajoittamista ja joilla varmistetaan, että ”jokaisella tilalla tai jokaisessa karjankasvatusyksikössä maahan kunakin vuonna käytetyn karjanlannan määrä, mukaan lukien eläinten itsensä levittämä määrä, ei ylitä tiettyä hehtaarikohtaista määrää”. Tämä rajoitettu määrä on lantamäärä, johon sisältyy enintään 170 kilogrammaa typpeä, ja jäsenvaltioilla on direktiivin 91/676 liitteessä III olevan 2 kohdan a ja b alakohdassa määritellyillä edellytyksillä mahdollisuus sallia tästä poikkeava lantamäärä.
Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 11 perustelukappaleesta käy ilmi, erityisten rajojen asettaminen karjanlannan käytölle on erityisen tärkeää maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttaman vesien pilaantumisen vähentämiseksi ja estämiseksi.
Kyseisen direktiivin liitteessä III olevan 3 kohdan mukaan karjanlannan määrä, joka on sallittua levittää maahan, voidaan laskea eläinmäärien perusteella. Tätä varten jäsenvaltioiden on, kuten tämän tuomion 29 kohdasta käy ilmi, otettava huomioon parhaat saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot sekä kunkin alueen fyysiset, geologiset ja ilmastoa koskevat olosuhteet.
Käsiteltävässä asiassa 1.8.2005 tehdyn päätöksen liitteessä II olevan 1 kohdan mukaan tilalla käytettävissä oleva eläinten typen tuotanto lasketaan kertomalla eläinten lukumäärä sillä levitettävän typen määrällä, jonka kukin eläin tuottaa. On selvää, että nämä määrät määritellään vähentämällä eläinten erittämän typen bruttomäärästä haihtumiskertoimia käyttämällä laskettu silloin haihtunut typpi, kun eläin on rakennuksessa tai kun lantaa varastoidaan.
Edellä esitetyn perusteella on todettava aluksi, että komission typpipäästöarvojen uudelleen laskemisessa tekemät virheet, jotka se itsekin myöntää vastauskirjelmässään, eivät mitätöi sen väitteitä, jotka koskevat eritetyn typen bruttomääriä ja kansallisessa lainsäädännössä eri eläinlajeille vahvistettuja typen haihtumisesta johtuvaa hävikkiä koskevia kertoimia. Ranskan tasavalta ei ole kyseenalaistanut tätä päätelmää vaan on tältä osin tyytynyt toteamaan, että kyseisiä kertoimia on sovellettu väärin eläinten erittämän typen kokonaismäärään.
Seuraavaksi komission neljännen kanneperusteen ensimmäisestä ja kolmannesta osasta on riittävää todeta ensinnäkin, että kun Ranskan tasavalta viittaa tältä osin 19.12.2011 tehdyllä päätöksellä tehtyihin muutoksiin, se myöntää yhtäältä, että se on ennen tämän päätöksen tekemistä vahvistanut lypsylehmien osalta liian suuren haihtumiskertoimen, ja toisaalta, että se ei ole vahvistanut typpipäästöarvoja sikojen kiinteälle lannalle.
Kun toiseksi on kyse siitä, ettei maidontuotannon määrää ole otettu huomioon lypsylehmien erittämän typen bruttomäärän laskemisessa, on korostettava, että Ranskan tasavalta ei ole kiistänyt komission perusteluja, ja kyseisessä päätöksessä säädetään vastedes useita levitettävän typen tuotannon tasoja maidontuotannosta riippuen.
Lopulta kyseisen kanneperusteen toisesta, neljännestä, viidennestä, kuudennesta, seitsemännestä ja kahdeksannesta osasta, jotka on tutkittava yhdessä, on tarkennettava, että komissio vetoaa useisiin tieteellisiin tutkimuksiin sisältyviin teknisiin tietoihin niiden väitteidensä tueksi, jotka koskevat kansallisessa lainsäädännössä Corpenin päätelmien perusteella omaksuttuja haihtumiskertoimia.
Ranskan tasavalta ei kiistä niiden tutkimusten johtopäätöksiä, joihin komissio vetoaa, vaan tyytyy vetoamaan lähinnä yhtäältä sen suoran mittauksen menetelmän puutteisiin, jota kyseisissä tutkimuksissa käytetään karjankasvatusyksiköihin sovellettavien haihtumiskerrointen laskemiseksi. Toisaalta kyseinen jäsenvaltio korostaa sitä, että haihtumiskertoimia ei ilmeisesti ole mahdollista vahvistaa tieteelliseltä kannalta täsmällisesti, mistä johtuva epävarmuus aiheuttaa sen, että tieteellisestä kirjallisuudesta löydettävissä olevat haihtumiskertoimet ovat vaihtelevia.
Ensinnäkin suoran mittauksen menetelmän asianmukaisuudesta on todettava, että Ranskan tasavallan vastaväitteillä ei voida sellaisenaan kyseenalaistaa komission esittämien haihtumiskerrointen asianmukaisuutta. Unionin tuomioistuimelle toimitetuista tiedoista nimittäin käy ilmi, että sekä kyseinen menetelmä että laskennallinen menetelmä perustuvat kokeellisiin tutkimuksiin, jossa otetaan huomioon ainoastaan kunkin tutkitun karjankasvatusyksikkötyypin erityinen tilanne. Corpenin tietojen viimeisimmästä uudelleenarvioinnista ei myöskään ilmene minkään menetelmän suosimista.
Toiseksi tieteellisiin julkaisuihin sisältyvien haihtumista koskevien tietojen vaihtelumarginaalista on korostettava, että direktiivin 91/676 liitteessä III olevan 2 kohdan sanamuodosta käy selvästi ilmi, että tässä säännöksessä edellytetään, että karjanlannan käytölle asetettua erityistä rajaa, joka on 170 kilogrammaa typpeä hehtaaria kohden vuodessa, noudatetaan johdonmukaisesti kaikilla tiloilla ja kaikissa karjankasvatusyksiköissä myös silloin, kun jäsenvaltiot päättävät laskea tämän rajan eläinmäärän perusteella kyseisen liitteen 3 kohdan mukaisesti.
Lisäksi unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista käy ilmi, että tieteellisestä kirjallisuudesta löydettävissä olevien haihtumiskerrointen vaihtelu voi selittyä muun muassa tehtyjen tutkimusten kohteena olleiden karjankasvatusyksiköiden olosuhteiden ja ilmasto-olojen epäyhtenäisyydellä; Ranskan tasavalta on muun muassa istunnossa korostanut ranskalaisten karjankasvatusyksiköiden monimuotoisuutta.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 123–126 kohdassa, näin ollen ainoastaan sillä, että haihtumiskertoimet vahvistetaan sellaisten tietojen perusteella, joissa arvioidaan typen haihtumisesta johtuva hävikki prosenttimääräisesti matalimmaksi, voidaan taata se, että direktiivissä 91/676 lannan levitykselle asetettua rajaa noudatetaan asiamukaisesti kaikissa ranskalaisissa karjankasvatusyksiköissä.
Koska Ranskan tasavallan muille naudoille kuin lypsylehmille sekä siipikarjalle, lampaille, vuohille, hevosille ja kaneille säätämät haihtumiskertoimet ovat huomattavasti korkeampia kuin komission sellaisten tieteellisten tietojen, joiden todenmukaisuutta kyseinen jäsenvaltio ei ole kyseenalaistanut, perusteella omaksumat haihtumiskertoimet, on todettava, että kyseiset kansallisessa lainsäädännössä vahvistetut haihtumiskertoimet eivät ole direktiivin 91/676 vaatimusten mukaisia.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komission kanteensa tueksi esittämä neljäs kanneperuste on perusteltu.
Viides kanneperuste, joka perustuu direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 2 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan a alakohdan kanssa, rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Viidennellä kanneperusteellaan komissio moittii Ranskan tasavaltaa sellaisten tyydyttävien sääntöjen puutteesta, jotka sisältävät selkeät, täsmälliset ja objektiiviset kriteerit, jotka koskevat lannoitteiden levitystä jyrkillä rinteillä. Kyseisen toimielimen mukaan direktiivin 91/676 säännösten asianmukaisen täytäntöönpanon takaamiseksi kansallisessa lainsäädännössä täytyisi määrittää prosenteissa ilmaistu kaltevuus, jota jyrkemmillä rinteillä lannoitteiden levitys on kielletty.
Ranskan tasavalta vastaa, että 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä kielletään lannoitteiden levitys jyrkillä rinteillä, kun siitä aiheutuu riski lannoitteen valumisesta lannoitetun palstan ulkopuolelle. Se väittää lisäksi, että vesien pilaantumisriski ei riipu vain rinteen kaltevuudesta vaan lisäksi monista muistakin tekijöistä, kuten kaltevuuden säännöllisyydestä, kasvipeitteen lajista ja kylvösuunnasta, maaperästä, palstan muodosta, maanmuokkaustavasta ja ‑suunnasta sekä lannan tyypistä. Näin ollen levityskielto, joka perustuu ainoastaan rinteen kaltevuuteen, ei ole riittävä.
Kyseinen jäsenvaltio lisää, että 19.12.2011 tehdyssä päätöksessä säädetään sääntöjä, jotka koskevat lannoitteiden maahan levityksen ehtoja virtaavien vesien osalta ja joilla voidaan yhdessä jyrkkiä rinteitä koskevan levityskiellon kanssa myötävaikuttaa direktiivin tavoitteiden toteutumiseen.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Alustavasti on todettava, että 19.12.2011 tehdyn päätöksen 2 §:n II osan mukaan kyseisen päätöksen säännösten, jotka koskevat lannoitteiden maahan levityksen ehtoja virtaavien vesien osalta, oli määrä tulla voimaan vasta 1.9.2012 eli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan jälkeen. Tästä seuraa, että tämän tuomion 52–54 kohdassa esitetyillä perusteilla unionin tuomioistuin ei voi ottaa huomioon kyseisen päätöksen säännöksiä, jotka koskevat lannoitteiden maahan levityksen ehtoja virtaavien vesien osalta.
Asiakysymyksen osalta on huomattava, että direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 2 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan a alakohdan kanssa, mukaan toimintaohjelmiin on sisällytettävä sääntöjä, jotka koskevat lannoitteiden käyttöä maahan jyrkillä rinteillä.
Kuten lisäksi tämän tuomion 31 kohdassa jo todettiin, jäsenvaltioiden on erityisesti huolehdittava siitä, että niiden lainsäädäntö, jonka tarkoituksena on varmistaa direktiivin 91/676 täytäntöönpano, on selkeä ja täsmällinen.
Tältä osin on ensinnäkin todettava, että komissio väittää – ja Ranskan tasavalta ei ole kyseenalaistanut tätä väitettä – että tiettyihin departementtien laajuisiin toimintaohjelmiin ei sisälly mitään lannoitteiden levittämistä jyrkillä rinteillä koskevia säännöksiä, jotka perustuisivat rinteen prosenteissa ilmaistuun kaltevuuteen tai niihin erilaisiin tekijöihin, jotka kyseisen jäsenvaltion mukaan pitäisi ottaa huomioon. Lisäksi merkittävässä osassa departementtien laajuisia toimintaohjelmia rajoitutaan toistamaan 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä säädetty yleinen periaate, jonka mukaan levitys ei ole sallittua sellaisissa olosuhteissa, joiden seurauksena lannoitetta valuu lannoitetun palstan ulkopuolelle.
Toiseksi 6.3.2001 tehdyn päätöksen merkityksellisistä säännöksistä käy ilmi, että siinä ainoastaan ensin kielletään lannoitteiden levitys jyrkille rinteille ja toiseksi säädetään, että toimintaohjelmissa on täsmennettävä tilanteet, joissa kieltoa sovelletaan, kun otetaan huomioon riski lannoitteen valumisesta lannoitetun palstan ulkopuolelle, tai muutoin prosenteissa ilmaistu kaltevuus, jota jyrkemmillä rinteillä lannoitteiden levitys maahan on kielletty.
On todettava, että nämä säännökset ovat niin yleisiä, ettei niillä voida korjata toimintaohjelmien puutteita ja näin ollen turvata direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 2 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan a alakohdan säännöksien täysimääräistä soveltamista riittävän selkeästi ja täsmällisesti, mitä oikeusvarmuuden vaatimus edellyttäisi.
Näin ollen on todettava, että komission viides kanneperuste on perusteltu.
Kuudes kanneperuste, joka perustuu direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 3 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan a ja b alakohdan kanssa, rikkomiseen
Asianosaisten lausumat
Kuudennessa kanneperusteessaan komissio moittii tieteellisiin tietoihin tukeutuen Ranskan tasavaltaa siitä, ettei se ole antanut säännöksiä, joissa kielletään kaikenlaisten lannoitteiden levitys roudassa olevaan tai lumipeitteiseen maahan, vaikka tällaiseen levitykseen sisältyy merkittävä valumisen ja huuhtoutumisen riski. Komissio toteaa tältä osin, että 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä säädetään, että tyyppien I ja III lannoitteiden levitystä laajalti roudassa olevaan maahan ja tyypin I lannoitteiden levitystä lumipeitteiseen maahan on säänneltävä. Lisäksi kyseisen päätöksen mukaan kaikenlaisten lannoitteiden levitys maahan, joka on roudassa ainoastaan pinnalta maan vuorokauden sisällä tapahtuvan jäätymisen ja sulamisen vaihtelun takia, on sallittua. Lopulta tietyillä tiloilla on mahdollisuus levittää laajalti roudassa olevaan maahan kuivikelantaa ja karjanlantakompostia.
Ranskan tasavalta vastaa tähän perusteluun, että direktiivissä 91/676 ei edellytetä sitä, että lannoitteiden levitys lumipeitteiseen tai laajalti roudassa olevaan maahan olisi järjestelmällisesti kiellettyä, vaan ainoastaan sitä, että sitä säännellään. Se myöntää, että kun otetaan huomioon ne riskit, joita tällaisissa olosuhteissa tapahtuvasta lannoitteiden levityksestä maahan voi aiheutua, tätä toimintaa on rajoitettava merkittävästi. Kyseinen jäsenvaltio katsoo kuitenkin, että 6.3.2001 tehdyssä päätöksessä on säädetty tällaisista rajoituksista, koska tyypin II lannoitteiden levitys laajalti roudassa olevaan maahan ja tyyppien II ja III lannoitteiden levitys lumipeitteiseen maahan on kielletty kaikissa tapauksissa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Direktiivin 91/676 5 artiklan 4 kohdassa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 3 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohdan a ja b alakohdan kanssa, edellytetään, että jäsenvaltiot ryhtyvät toimenpiteisiin lannoitteiden levityksen rajoittamiseksi, kun maa on roudassa tai lumipeitteinen.
Kuten lisäksi tämän tuomion 29 kohdassa todettiin, kyseisen direktiivin 5 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaan toimintaohjelmissa on otettava huomioon parhaat saatavilla olevat tieteelliset tiedot.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 144 kohdassa, käsiteltävässä asiassa komission unionin tuomioistuimelle toimittaman tieteellisen tutkimuksen mukaan, jonka päätelmiä Ranskan tasavalta ei ole kyseenalaistanut, lannoitteiden levitys roudassa olevaan tai lumipeitteiseen maahan on kiellettävä kaikissa tilanteissa. Maan jäätyminen tai lumipeite rajoittaa nimittäin ravinteiden liikettä maassa ja kasvattaa voimakkaasti riskiä siitä, että nämä ravinteet kulkeutuvat pintavesiin, muun muassa valumalla.
Pilaantumisriski, joka liittyy lannoitteiden levitykseen roudassa olevaan tai lumipeitteiseen maahan, ei myöskään ole pienempi silloin, kun maa on roudassa vain pinnalta maan vuorokauden sisällä tapahtuvan jäätymisen ja sulamisen vaihtelun takia. Edellisessä kohdassa mainitusta tieteellistä tutkimuksesta sitä vastoin käy ilmi, että jäätymisen ja sulamisen vaihtelulla on merkittävä vaikutus mineralisaation määrään, koska sulaneen maan jäätymisen seurauksena typen mineralisaatio lisääntyy.
Näin ollen on todettava, että komission kuudes kanneperuste on perusteltu.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 91/676 mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole toteuttanut toimenpiteitä, joita kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tämän direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 1–3 ja 5 alakohdan sekä liitteessä III olevan 1 kohdan 1–3 alakohdan ja 2 kohdan kanssa, perusteella sille kuuluvien kaikkien vaatimusten täysimääräinen ja asianmukainen täytäntöönpano edellyttää, koska direktiivin täytäntöön panemiseksi annetussa kansallisessa lainsäädännössä
—
ei ole säädetty syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta ja yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta sellaisia kausia, joina tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kielletty
—
on rajoitettu keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta se kausi, jona tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kielletty, koskemaan heinäkuuta ja elokuuta
—
on rajoitettu syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta se kausi, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, ajalle 1.11.–15.1. eikä ole pidennetty näiden samojen kasvien osalta sitä kautta, jona tyypin III lannoitteiden levitys maahan on kielletty, jatkumaan 15.1. jälkeen
—
ei ole keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta pidennetty sitä kautta, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, jatkumaan 15.1. jälkeen
—
on säädetty yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta kausi, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, alkamaan vasta 15.11. eikä ole pidennetty näiden nurmien ja vuoristoisten alueiden osalta sitä kautta, jona tyypin III lannoitteiden levitys maahan on kielletty, helmikuun loppuun asti
—
on säädetty, että 1.7.2016 asti varastointikapasiteetin laskemisessa voidaan edelleen ottaa huomioon sellaiset levityskieltokaudet, jotka eivät ole direktiivin vaatimusten mukaisia
—
on sallittu kuivikelannan varastointi pellolla kymmenen kuukauden ajan
—
ei huolehdita siitä, että maanviljelijöillä ja valvontaviranomaisilla on mahdollisuus laskea oikein se typen määrä, joka voidaan levittää maahan lannoituksen tasapainon takaamiseksi
—
on vahvistettu lypsylehmiä koskevat typpipäästöarvot sellaisen eritetyn typen määrän perusteella, jossa ei oteta huomioon maidontuotannon eri tasoja, ja 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu muita nautoja koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
ei ole vahvistettu sikojen kiinteää lantaa koskevia typpipäästöarvoja
—
on vahvistettu siipikarjaa koskevat typpipäästöarvot virheellisen 60 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu lampaita koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu vuohia koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu hevosia koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu kaneja koskevat typpipäästöarvot 60 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
ei ole annettu oikeusvarmuuden periaatteen edellyttämiä selkeitä, täsmällisiä ja objektiivisia kriteereitä, jotka koskevat lannoitteiden levitystä jyrkillä rinteillä, ja
—
sallitaan tyyppien I ja III lannoitteiden levitys laajalti roudassa olevaan maahan, tyypin I lannoitteiden levitys lumipeitteiseen maahan, lannoitteiden levitys maahan, joka on roudassa vain pinnalta maan vuorokauden sisällä tapahtuvan jäätymisen ja sulamisen vaihtelun takia, sekä kuivikelannan ja karjanlantakompostin levitys laajalti roudassa olevaan maahan.
Kanne hylätään muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Kyseisen artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että asianosainen vastaa omien kulujensa lisäksi osasta toisen asianosaisen kuluja, jos tämä on perusteltua asiassa ilmenneiden seikkojen vuoksi.
Koska käsiteltävässä asiassa komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista ja Ranskan tasavalta on hävinnyt asian olennaisilta osiltaan, Ranskan tasavalta on velvoitettava korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Ranskan tasavalta ei ole noudattanut vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 12.12.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/676/ETY mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole toteuttanut toimenpiteitä, joita kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä tämän direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 1–3 ja 5 alakohdan sekä liitteessä III olevan 1 kohdan 1–3 alakohdan ja 2 kohdan kanssa, perusteella sille kuuluvien kaikkien vaatimusten täysimääräinen ja asianmukainen täytäntöönpano edellyttää, koska direktiivin täytäntöön panemiseksi annetussa kansallisessa lainsäädännössä
—
ei ole säädetty syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta ja yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta sellaisia kausia, joina tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kielletty
—
on rajoitettu keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta se kausi, jona tyypin I lannoitteiden levitys maahan on kielletty, koskemaan heinäkuuta ja elokuuta
—
on rajoitettu syksyllä kylvettyjen peltokasvien osalta se kausi, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, ajalle 1.11.–15.1. eikä ole pidennetty näiden samojen kasvien osalta sitä kautta, jona tyypin III lannoitteiden levitys maahan on kielletty, jatkumaan 15.1. jälkeen
—
ei ole keväällä kylvettyjen peltokasvien osalta pidennetty sitä kautta, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, jatkumaan 15.1. jälkeen
—
on säädetty yli kuusi kuukautta aikaisemmin kylvettyjen nurmien osalta kausi, jona tyypin II lannoitteiden levitys maahan on kielletty, alkamaan vasta 15.11. eikä ole pidennetty näiden nurmien ja vuoristoisten alueiden osalta sitä kautta, jona tyypin III lannoitteiden levitys maahan on kielletty, helmikuun loppuun asti
—
on säädetty, että 1.7.2016 asti varastointikapasiteetin laskemisessa voidaan edelleen ottaa huomioon sellaiset levityskieltokaudet, jotka eivät ole direktiivin vaatimusten mukaisia
—
on sallittu kuivikelannan varastointi pellolla kymmenen kuukauden ajan
—
ei huolehdita siitä, että maanviljelijöillä ja valvontaviranomaisilla on mahdollisuus laskea oikein se typen määrä, joka voidaan levittää maahan lannoituksen tasapainon takaamiseksi
—
on vahvistettu lypsylehmiä koskevat typpipäästöarvot sellaisen eritetyn typen määrän perusteella, jossa ei oteta huomioon maidontuotannon eri tasoja, ja 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu muita nautoja koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
ei ole vahvistettu sikojen kiinteää lantaa koskevia typpipäästöarvoja
—
on vahvistettu siipikarjaa koskevat typpipäästöarvot virheellisen 60 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu lampaita koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu vuohia koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu hevosia koskevat typpipäästöarvot 30 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
on vahvistettu kaneja koskevat typpipäästöarvot 60 prosentin haihtumiskertoimen perusteella
—
ei ole annettu oikeusvarmuuden periaatteen edellyttämiä selkeitä, täsmällisiä ja objektiivisia kriteereitä, jotka koskevat lannoitteiden levitystä jyrkillä rinteillä, ja
—
sallitaan tyyppien I ja III lannoitteiden levitys laajalti roudassa olevaan maahan, tyypin I lannoitteiden levitys lumipeitteiseen maahan, lannoitteiden levitys maahan, joka on roudassa vain pinnalta maan vuorokauden sisällä tapahtuvan jäätymisen ja sulamisen vaihtelun takia, sekä kuivikelannan ja karjanlantakompostin levitys laajalti roudassa olevaan maahan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Ranskan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.