CELEX: 62010CJ0203
Direktiv 2006/112/EF
merværdiafgift
brugte dele til motorkøretøjer
afgiftspligtig videreforhandlers indførsel i Unionen
fortjenstmargenordning eller almindelig momsordning
fradragsrettens indtræden
direkte virkning

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 311, stk. 1, nr. 1), artikel 314 og 320 i Rådets direktiv
2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (EUT L 347, s. 1).
Anmodningen er blevet fremsat i en sag mellem Auto Nikolovi OOD (herefter »Auto Nikolovi«) og direktsia »Obzhalvane i upravlenie
na izpalnenieto« – Varna (direktoratet »klager og ppkrævningsadministration«, Varna) under Tsentralno upravlenie na Natsionalna
agentsia za prihodite (centraladministrationen ved det nationale agentur for indtægter) vedrørende denne myndigheds afslag
på at give Auto Nikolovi ret til øjeblikkeligt at fradrage merværdiafgift (herefter »moms«), som var betalt ved indførsel
i Den Europæiske Union af brugte dele til motorkøretøjer fra Schweiz.

Retsforskrifter

EU-retten
I 51. betragtning til direktiv 2006/112 anføres:
»Der bør vedtages en fællesskabsafgiftsordning for brugte genstande, kunstgenstande, antikviteter og samlerobjekter, der tager
sigte på at undgå dobbelt påligning af afgift og konkurrenceforvridning mellem afgiftspligtige personer.«
Direktivets artikel 30, stk. 1, bestemmer:
»Ved »indførsel af varer« forstås ankomst til Fællesskabet af en vare, der ikke er i fri omsætning som defineret i traktatens
artikel 24.«
Direktivets artikel 70 fastsætter for sådanne transaktioner, at »[a]fgiftspligten indtræder, og afgiften forfalder på det
tidspunkt, hvor varer indføres«.
Direktivets artikel 167 bestemmer, at »[f]radragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder«.
Artikel 168 i direktiv 2006/112 bestemmer:
»I det omfang varer og ydelser anvendes i forbindelse med hans afgiftspligtige transaktioner, hvoraf der er betalt moms, har
den afgiftspligtige person i den medlemsstat, hvor han foretager transaktionerne, ret til i den afgift, der påhviler ham,
at fradrage følgende beløb:
[…]
e)      den moms, som skal betales eller er betalt i nævnte medlemsstat for indførte varer.«
Afsnit XII i direktiv 2006/112, der har overskriften »Særordninger«, indeholder et kapitel 4 med overskriften »Særordninger
for brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter«, der består af artikel 311-343.
Direktivets artikel 311, stk. 1, nr. 1) og 5), bestemmer:
»1.      I dette kapitel og med forbehold af andre fællesskabsbestemmelser forstås ved:
1)      »brugte genstande«: løsøregenstande, der kan genanvendes i den foreliggende stand eller efter reparation, undtagen kunstgenstande,
samlerobjekter og antikviteter og undtagen ædle metaller og ædle stene defineret som sådanne af medlemsstaterne
[…]
5)      »afgiftspligtig videreforhandler«: enhver afgiftspligtig person, der som led i sin økonomiske virksomhed køber eller benytter
til brug for sin virksomhed eller indfører brugte genstande eller kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter med henblik
på videresalg, uanset om denne afgiftspligtige person handler for egen regning eller for en andens regning i henhold til en
kommissionsaftale med henblik på køb eller salg.«
Direktivets artikel 313, stk. 1, bestemmer:
»1.      Medlemsstaterne anvender på leveringer af brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter, der foretages
af afgiftspligtige videreforhandlere, en særordning med moms af den afgiftspligtige videreforhandlers fortjenstmargen i overensstemmelse
med bestemmelserne i denne underafdeling.«
Artikel 314 i direktiv 2006/112 bestemmer:
»Fortjenstmargenordningen finder anvendelse på leveringer af brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter
foretaget af en afgiftspligtig videreforhandler, når disse varer er leveret til ham inden for Fællesskabet af en af følgende
personer:
a)      en ikke-afgiftspligtig person
b)      en anden afgiftspligtig person, for så vidt leveringen af varen foretaget af denne anden afgiftspligtige person er fritaget
for afgift i overensstemmelse med artikel 136
c)      en anden afgiftspligtig person, for så vidt leveringen af varen foretaget af denne anden afgiftspligtige person er omfattet
af den afgiftsfritagelse for små virksomheder, der er omhandlet i artikel 282-292, og vedrører et investeringsgode
d)      en anden afgiftspligtig videreforhandler, for så vidt leveringen af varen foretaget af denne anden afgiftspligtige videreforhandler
er blevet pålagt moms i overensstemmelse med særordningen.«
Direktivets artikel 316, stk. 1, bestemmer:
»1.      Medlemsstaterne giver de afgiftspligtige videreforhandlere ret til at vælge at anvende fortjenstmargenordningen på leveringer
af følgende varer:
a)      kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter, som de selv har indført
[…]«
Direktivets artikel 319 bestemmer, at »[d]en afgiftspligtige videreforhandler […] for hver levering, der henhører under fortjenstmargenordningen,
[kan] anvende den almindelige momsordning«.
Artikel 320 i direktiv 2006/112 bestemmer:
»1.      Når den afgiftspligtige videreforhandler anvender den almindelige momsordning i forbindelse med levering af kunstgenstande,
samlerobjekter eller antikviteter, som han selv har indført, har han ret til at trække den moms, som skal betales eller er
betalt ved indførslen af den pågældende vare, fra i det afgiftsbeløb, som han skal betale.
[…]
2.      Fradragsretten indtræder samtidig med, at afgiften for den levering, for hvilken den afgiftspligtige videreforhandler vælger
at anvende den almindelige momsordning, forfalder til betaling.«

Nationale bestemmelser
Loven om merværdiafgift (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, DV nr. 63 af 4.8.2006, herefter »momsloven«) i den affattelse,
der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, bestemmer i artikel 16, stk. 1:
»Indførsel af varer i nærværende lovs forstand omfatter indførsel af tredjelandsvarer til nationalt område.«
Momslovens artikel 54, stk. 1, bestemmer:
»Ved indførsel af varer indtræder afgiftspligten, og afgiften forfalder på det tidspunkt, hvor forpligtelsen til at betale
indførselsafgift på nationalt område opstår eller burde opstå, hvis skylden ikke eksisterede eller det skyldige beløb var
nul.«
Momslovens artikel 68 bestemmer:
»(1)               Indgående afgift omfatter det afgiftsbeløb, som en registreret person kan fradrage i afgiftsskyld i henhold til denne lov
for følgende transaktioner:
[…]
3.      indførsel, som den pågældende har foretaget.
[…]
(2)               Retten til fradrag af indgående afgift indtræder, når kravet på den afgift, der kan fradrages, opstår.«
Momslovens artikel 69, stk. 1, nr. 2), fastsætter, at når varer og tjenesteydelser anvendes til formål vedrørende den registrerede
persons afgiftspligtige transaktioner, kan den pågældende fradrage den afgift, der blev opkrævet ved varernes indførsel i
henhold til nævnte lovs artikel 56.
Betingelserne for udøvelse af retten til fradrag af indgående afgift fremgår af momslovens artikel 71, som bl.a. bestemmer:
»Den pågældende person kan udøve sin ret til fradrag af indgående moms, når en af følgende betingelser er opfyldt:
[…]
3.      Personen er i besiddelse af en toldangivelse, hvori den pågældende er anført som importør, og afgiften er blevet betalt ifølge
de nærmere regler, der er fastsat i artikel 90, stk. 1 (ved indførsel i overensstemmelse med artikel 16).«
Momslovens artikel 90, stk. 1, bestemmer:
»I de i artikel 16 omhandlede tilfælde overfører importøren af varerne den afgift, der faktisk opkræves af toldmyndighederne,
til republikkens budget […]«
Artikel 143, der findes i momslovens kapitel med overskriften »Særlige regler vedrørende fortjenstmargenordningen«, er affattet
således:
»(1)               Bestemmelserne i dette kapitel finder anvendelse på levering af brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter
foretaget af en videreforhandler, som har fået varerne leveret (herunder tillige indført) på nationalt område eller fra en
anden medlemsstats område af:
1.      en ikke afgiftspligtig
2.      en anden afgiftspligtig, når leveringen er afgiftsfri i henhold til artikel 50
3.      en anden afgiftspligtig, der ikke er registreret i overensstemmelse med nærværende lov
4.      en anden videreforhandler, der anvender den særlige afgiftsordning vedrørende fortjenstmargenen.
(3)      Videreforhandlere har ret til tillige at anvende bestemmelserne i dette kapitel på levering af:
1.      kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter, som de har indført«
Momslovens artikel 151, der har overskriften »Valgmulighed«, bestemmer:
»(1)               Videreforhandlere har mulighed for at anvende den almindelige afgiftsordning på levering af brugte genstande, kunstgenstande,
samlerobjekter og antikviteter.
(2)      Retten i henhold til stk. 1 udøves af den pågældende person for så vidt angår hver enkelt levering, idet det ikke i den udstedte
faktura angives, at særordningen finder anvendelse.
[…]
(4)      I de i stk. 2 omhandlede situationer indtræder og udøves retten til fradrag af indgående afgift for varer, som den pågældende
person har modtaget eller indført, på hvilke særordningen vedrørende fortjenstmargenordningen ikke anvendes, i den afgiftsperiode,
i hvilken afgiftskravet for den efterfølgende levering er opstået.«
§ 1, nr. 19), i de supplerende bestemmelser til momsloven fastsætter følgende:
»»Brugte genstande« er brugte og individuelt bestemte løsøregenstande, der kan genanvendes til deres oprindelige formål i
den foreliggende stand eller efter reparation. Brugte genstande omfatter ikke:
a)      kunstgenstande
b)      samlerobjekter
c)      antikviteter
d)      ædelmetaller og ædelsten, uanset formen.«
Ifølge § 1, nr. 23), i de supplerende bestemmelser til momsloven »[er] [e]n »videreforhandler af brugte genstande, kunstgenstande,
samlerobjekter og antikviteter« […] en afgiftspligtig person, der som led i sin økonomiske virksomhed indkøber, erhverver
eller indfører brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter med henblik på videresalg, uanset om han handler
som kommissionær i handelsretlig forstand«.

De faktiske omstændigheder, der gav anledning til tvisten i hovedsagen, og de præjudicielle spørgsmål
Auto Nikolovi er et selskab, der er etableret i Silistra (Bulgarien). Selskabet videresælger hovedsageligt brugte køretøjer.
I juli 2008 blev selskabet genstand for en skatte- og afgiftskontrol, der navnlig angik perioden fra den 17. januar 2003 til
den 31. maj 2008 for så vidt angik skyldig moms.
Kontrollen afsluttedes med afgiftskontrolafgørelse af 16. januar 2009. Til støtte for sin afgørelse henviste den kompetente
afgiftsmyndighed til, at en del af de brugte dele, som Auto Nikolovi havde indført fra Schweiz, fortsat befandt sig i selskabets
lokaler under afgiftskontrollen, og derfor ikke havde været genstand for efterfølgende afgiftspligtige leveringer. Da afgiftsmyndigheden
antog, at Auto Nikolovi havde valgt at anvende den almindelige momsordning, anerkendte afgiftsmyndigheden på grundlag af momslovens
artikel 151, stk. 1 og 4, ikke ret til fradrag af indgående afgift, der beløb sig til 405,55 BGN i april 2007 vedrørende betalt
moms ved indførsel af brugte dæk og 375,31 BGN i juli 2007 vedrørende betalt moms ved indførsel af brugte dæk og fælge samt
en brugt donkraft og brugte kofangere.
Auto Nikolovi indgav en klage over afgiftskontrolafgørelsen til direktøren for direktsia »Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto«
– Varna, idet selskabet nærmere bestemt gjorde gældende, at de omhandlede genstande ikke er omfattet af begrebet »brugte genstande«
som defineret i § 1, nr. 19), i de supplerende bestemmelser til momsloven, således at denne lovs bestemmelser vedrørende brugte
genstande ikke finder anvendelse i den foreliggende sag.
Klagen blev afvist ved afgørelse af 11. marts 2009, idet direktøren vurderede, at Auto Nikolovi handlede med brugte genstande,
og at selskabet havde valgt at lade den almindelige momsordning finde anvendelse på dets leveringer af de omhandlede varer.
Auto Nikolovi anfægtede denne afgørelse ved Administrativen sad Varna (forvaltningsdomstol i Varna). Selskabet gjorde nærmere
bestemt gældende, at dets situation ikke er omfattet af fortjenstmargenordningen, idet denne ordning i henhold til artikel
314 i direktiv 2006/112 og i modsætning til, hvad der er fastsat i momslovens artikel 143, stk. 1, ikke finder anvendelse
på leveringer af varer, der er indført af den afgiftspligtige videreforhandler selv. Selskabet havde derfor været beføjet
til at udøve sin ret til fradrag af indgående afgift under de i lovens artikel 71, stk. 1, fastsatte betingelser.
Ved Administrativen sad Varnas dom af 11. juni 2009 blev den del af afgørelsen af 11. marts 2009 ophævet, der ikke gav Auto
Nikolovi ret til at fradrage indgående afgift på de indførte brugte dæk og fælge samt den indførte brugte donkraft.
Administrativen sad Varna fandt, at disse varer ikke var brugte genstande i momslovens forstand, idet de var artsbestemte
genstande og ikke individuelt bestemte genstande, som havde individuelle kendetegn, der gjorde det muligt at adskille dem
fra andre genstande af samme art. Retten fandt derfor i medfør af bestemmelserne i lovens artikel 54, sammenholdt med bestemmelserne
i lovens artikel 68, stk. 1 og 2, at Auto Nikolovi havde været berettiget til at udøve sin ret til fradrag for indgående afgift
for så vidt angår de omhandlede indførsler i den måned, hvor de fandt sted.
Direktøren for direktsia »Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto« – Varna iværksatte kassationsappel ved Varhoven administrativen
sad (højeste forvaltningsdomstol) til prøvelse af denne dom.
Den forelæggende ret, der lægger til grund, at Auto Nikolovi er en afgiftspligtig videreforhandler, står over for forskellige
spørgsmål ved løsningen af tvisten i hovedsagen.
Retten er i tvivl med hensyn til kvalifikationen af de omhandlede genstande som »brugte genstande«, henset til den omstændighed,
at definitionen af nævnte genstande i § 1, nr. 19), i de supplerende bestemmelser til momsloven i modsætning til den, der
er indeholdt i artikel 311, stk. 1, nr. 1), i direktiv 2006/112, henviser til »individuelt bestemte« genstande. Det er usikkert,
hvorvidt medlemsstaterne i denne henseende selv frit kan definere begrebet »brugte genstande«.
Såfremt de omhandlede genstande antages at være brugte genstande, spørger retten, om afgiftsordningen vedrørende fortjenstmargenen
finder anvendelse i den foreliggende sag, i hvilken den pågældende person ikke risikerer dobbelt afgiftspåligning, idet den
berørte person i henhold til momsloven er berettiget til at fradrage den moms, der er betalt ved indførslen.
Såfremt fortjenstmargenordningen finder anvendelse i hovedsagen, spørger retten, om en lovbestemmelse, der udskyder den berørte
persons ret til fradrag af indgående moms, der er betalt ved indførsel, til den periode, i hvilken de indførte brugte genstande
bliver leveret under en efterfølgende afgiftspligtig levering, er forenelig med de strenge betingelser, der gælder for at
anvende en sådan udskydelse, der følger af artikel 319 og artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112.
Såfremt en sådan udskydelse ikke vedrører indførsel af brugte genstande, som videreforhandleren selv har foretaget, spørger
retten, om artikel 314, litra a) – d), og artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 har direkte virkning,
således at de kan gøres gældende, og der kan ses bort fra modstridende nationale bestemmelser.
På denne baggrund har Varhoven administrativen sad besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)      Omfatter begrebet »brugte genstande«, der er defineret i artikel 311, stk. 1, nr. 1), i […] direktiv 2006/112 […] også brugte,
rørlige genstande, der ikke er så individualiserede (ved mærke, model, serienummer, produktionsår osv.), at de adskiller sig
fra andre genstande af samme art, men som derimod alene er bestemt på grundlag af artsbestemte kendetegn?
2)      Giver formuleringen »defineret som sådanne af medlemsstaterne« i artikel 311, stk. 1, nr. 1), i […] direktiv 2006/112 […]
medlemsstaterne mulighed for selv at definere begrebet »brugte genstande«, eller skal direktivets definition af dette begreb
gengives strikt i national lov?
3)      Er kravet i en national bestemmelse om, at brugte genstande skal være individuelt bestemte, i overensstemmelse med indholdet
af og ånden bag den fællesskabsretlige definition af »brugte genstande«?
4)      Kan det under hensyn til de formål, som er anført i betragtning 51 til […] direktiv 2006/112 […], antages, at formuleringen
i artikel 314 […] i direktiv 2006/112 […] »når disse varer er leveret til ham inden for Fællesskabet« også omfatter indførsel
af brugte genstande, som den afgiftspligtige videreforhandler selv har indført?
5)      Såfremt afgiftsordningen vedrørende fortjenstmargenen også kan finde anvendelse på levering af brugte genstande foretaget
af en afgiftspligtig videreforhandler, der selv har indført disse genstande: Skal den person, fra hvem den afgiftspligtige
videreforhandler har erhvervet disse genstande, tilhøre en af de personkategorier, der er nævnt i artikel 314, litra a)-d)?
6)      Er opregningen af genstande i artikel 320, stk. 1, i […] direktiv 2006/112 […] udtømmende?
7)      Skal artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2, i […] direktiv 2006/112 […] fortolkes således, at disse bestemmelser er
til hinder for en national bestemmelse, hvorefter den afgiftspligtige videreforhandlers ret til fradrag af den moms, han har
betalt ved indførsel af brugte genstande, indtræder og kan udøves i den periode, i hvilken disse varer blev leveret under
en efterfølgende afgiftspligtig levering, på hvilken den afgiftspligtige videreforhandler anvender den almindelige afgiftsordning?
8)      Har artikel 314, litra a)-d), og artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 […] direkte virkning, og
kan den nationale ret umiddelbart anvende disse bestemmelser under en sag som den foreliggende?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Det fjerde spørgsmål
Med det fjerde spørgsmål, som behandles først, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 314 i direktiv
2006/112 skal fortolkes således, at fortjenstmargenordningen finder anvendelse på indførsel af brugte genstande i Unionen,
som den afgiftspligtige videreforhandler selv har foretaget.
Det bemærkes i denne henseende, at en EU-retlig bestemmelses rækkevidde både skal vurderes ud fra dens indhold, dens formål
og dens kontekst (jf. i denne retning dom af 8.12.2005, sag C-280/04, Jyske Finans, Sml. I, s. 10683, præmis 34, og af 22.12.2010,
sag C-116/10, Feltgen og Bacino Charter Company, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 12).
Indledningsvis skal det i det foreliggende tilfælde bemærkes, som Europa-Kommissionen gør det, at sætningsleddet »når disse
varer er leveret til ham inden for Fællesskabet« i artikel 314 i direktiv 2006/112 klart omhandler den situation, hvor de
omhandlede varer forud for deres videresalg af den afgiftspligtige videreforhandler er blevet leveret til den pågældende nationalt
eller inden for Fællesskabet i dette direktivs forstand.
Det fremgår imidlertid af strukturen og den generelle opbygning af direktiv 2006/112, navnlig af klassifikationen af afgiftspligtige
transaktioner i direktivets afsnit IV, at der navnlig skal sondres mellem begreberne »levering af varer« og »indførsel af
varer« i Unionen fra et tredjeland. Det følger heraf, at det sætningsled, der er omhandlet i foregående præmis, ikke kan dække
varer, som den afgiftspligtige videreforhandler selv har indført i Unionen fra et tredjeland.
Som anført af direktsia »Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto« – Varna, omhandler den indledningsvise definition af »afgiftspligtig
videreforhandler« i artikel 311, stk. 1, nr. 5), i direktiv 2006/112 ganske vist generelt enhver afgiftspligtig person, der
som led i sin økonomiske virksomhed »køber eller benytter til brug for sin virksomhed eller indfører« brugte genstande eller
kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter »med henblik på videresalg«.
Definitionen, der kan omfatte de flere forskellige situationer, der er reguleret af bestemmelserne i det kapitel i direktiv
2006/112, der omhandler særordningerne for de nævnte varer og genstande, kan ikke skjule, at anvendelsesområdet for direktivets
artikel 314 er begrænset til videresalg af brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter, der forudgående
er blevet »leveret« til den afgiftspligtige videreforhandler inden for Unionen.
Det skal herefter bemærkes, at ordningen med afgift af den afgiftspligtige videreforhandlers fortjenstmargen ved levering
af brugte genstande, kunstgenstande, samlerobjekter og antikviteter er en særlig momsordning, der er en undtagelse fra den
almindelige ordning i direktiv 2006/112, der som de øvrige særordninger i direktivet kun bør anvendes i det omfang, det er
nødvendigt for at nå formålet (jf. Jyske Finans-dommen, præmis 35).
Som det også fremgår af 51. betragtning til direktiv 2006/112, er formålet med fortjenstmargenordningen at undgå dobbelt påligning
af afgift og konkurrencefordrejning mellem afgiftspligtige personer på området for brugte genstande (jf. i denne retning dom
af 1.4.2004, sag C-320/02, Stenholmen, Sml. I, s. 3509, præmis 25, og Jyske Finans-dommen, præmis 37 og 41).
Opkrævning af afgift af hele prisen ved en afgiftspligtig videreforhandlers levering af en brugt genstand, når den pris, som
sidstnævnte har erhvervet genstanden for, indeholder et momsbeløb, der er betalt i et tidligere led af en person, der er omfattet
af en af de kategorier, der er fastlagt i direktivets artikel 314, litra a)-d), og som hverken denne person eller den afgiftspligtige
videreforhandler har kunnet fradrage, vil medføre en sådan risiko for dobbelt påligning af afgift (jf. i denne retning Stenholmen-dommen,
præmis 25, og Jyske Finans-dommen, præmis 38).
Når en afgiftspligtig videreforhandler i forbindelse med sine afgiftspligtige transaktioner videresælger genstande som omhandlet
i hovedsagen, som han selv har indført under den normale momsordning i den medlemsstat, hvor han foretager transaktionerne,
og han således i henhold til artikel 168, litra d), i direktiv 2006/112 har ret til at fradrage den moms, som skal betales
eller er betalt for de indførte varer, er der som anført af Kommissionen ingen risiko for dobbelt påligning, som kan begrunde
anvendelsen af undtagelsesordningen vedrørende fortjenstmargenen.
Det bemærkes i denne sammenhæng, at i bemærkningerne til forslag fremlagt af Kommissionen for Rådet for Den Europæiske Union
den 11. januar 1989 om supplering af det fælles merværdiafgiftssystem og om ændring af artikel 32 og 28 i direktiv 77/388/EØF
– Særordning vedrørende brugte genstande, kunstgenstande, antikviteter og samlerobjekter (EFT 1989 C 76, s. 10) anføres udtrykkeligt,
at når varer indføres af den afgiftspligtige videreforhandler under den almindelige momsordning ved indførslen, udelukker
fradragsretten risikoen for dobbelt påligning, således at der ikke er grund til at fravige den almindelige ordning til fordel
for særordningen vedrørende fortjenstmargenen.
Det understøttes endelig af artikel 316, stk. 1, litra a), i direktiv 2006/112, at sidstnævnte ordning ikke finder anvendelse
under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede. Denne bestemmelse, der fastlægger de leveringer af varer indført af den
afgiftspligtige videreforhandler selv, for hvilke medlemsstaterne skal give den afgiftspligtige videreforhandler ret til at
vælge at anvende den nævnte ordning, omhandler leveringer af »kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter« og ikke leveringer
af varer som dem, der indføres af Auto Nikolovi.
Det følger heraf, uafhængigt af spørgsmålet, om de i hovedsagen omhandlede genstande er omfattet af begrebet »brugte genstande«
som omhandlet i artikel 311, stk. 1, nr. 1), i direktiv 2006/112, at fortjenstmargenordningen under alle omstændigheder ikke
finder anvendelse på leveringer af varer som dem, der er omhandlet i denne sag, som den afgiftspligtige videreforhandler selv
har indført i Unionen under den almindelige momsordning.
Det fjerde spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 314 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at fortjenstmargenordningen
ikke finder anvendelse på leveringer af varer såsom brugte dele til motorkøretøjer, som den afgiftspligtige videreforhandler
selv har indført i Unionen under den almindelige momsordning.
Det er under disse omstændigheder ufornødent at besvare de tre første spørgsmål samt det femte.

Det sjette og syvende spørgsmål
Med det sjette og syvende spørgsmål, der behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel
320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for
en national bestemmelse, der fastsætter, at den afgiftspligtige videreforhandlers ret til fradrag for moms, der er betalt
ved indførsel af andre varer end kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter, udskydes til den efterfølgende levering,
der er undergivet den almindelige momsordning.
Det fremgår i denne henseende klart af disse to bestemmelsers ordlyd, at med undtagelse af det tilfælde, der ikke er relevant
i denne sag, og som er omhandlet i artikel 320, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2006/112, finder den regel, hvorefter fradragsretten
som en undtagelse til den almindelige ordning om øjeblikkeligt fradrag i direktivets artikel 167 ff. indtræder på tidspunktet
for den efterfølgende afgiftspligtige levering, kun anvendelse, når den afgiftspligtige videreforhandler »vælger« at anvende
den almindelige momsordning på »levering af kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter, som han selv har indført« i
stedet for at anvende den mulighed, han har ifølge national ret i overensstemmelse med direktivets artikel 316 for at anvende
fortjenstmargenordningen på en sådan levering.
Denne ordlydsfortolkning underbygges, som anført af Kommissionen, af det tilsigtede formål med undtagelsesreglen. Dette formål
er at undgå risiko for svig i situationer, hvor den afgiftspligtige videreforhandler, der har valget mellem at anvende den
almindelige momsordning og fortjenstmargenordningen, ved indførslen vælger den almindelige ordning for at drage fordel af
den øjeblikkelige ret til at fradrage al moms, der skal betales eller er betalt ved indførslen, og derefter gør brug af kunstgreb
for at bringe det efterfølgende salg af indførte varer ind under fortjenstmargenordningen.
Hvor anvendelsen af fortjenstmargenordningen, som i en sag som den foreliggende, derimod er udelukket, hvilket også fremgår
af svaret på fjerde spørgsmål, og dermed følgelig også valget mellem anvendelsen af denne ordning og den almindelige momsordning,
er der derimod ingen risiko for svig, der kan begrunde, at den almindelige fradragsordning ikke anvendes.
Det sjette og syvende spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112
skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national bestemmelse, der fastsætter, at den afgiftspligtige
videreforhandlers ret i henhold til den almindelige momsordning til fradrag for moms, der er betalt ved indførsel af andre
varer end kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter, udskydes til den efterfølgende levering, der er undergivet den
nævnte ordning.

Det ottende spørgsmål
Med det ottende spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 314 og artikel 320, stk. 1, første
afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 har direkte virkning, således at disse bestemmelser kan påberåbes under en tvist som
den i hovedsagen foreliggende.
I denne henseende bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at borgerne i alle tilfælde, hvor bestemmelserne i
et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, kan påberåbe sig disse
bestemmelser for de nationale domstole over for staten, enten når staten ikke rettidigt har gennemført direktivet i national
ret, eller når den ikke har gennemført det korrekt (jf. dom af 17.7.2008, sag C-226/07, Flughafen Köln/Bonn, Sml. I, s. 5999,
præmis 23, af 12.2.2009, sag C-138/07, Cobelfret, Sml. I, s. 731, præmis 58, og af 14.10.2010, sag C-243/09, Fuß, endnu ikke
trykt i Samling af Afgørelser, præmis 56).
For så vidt angår artikel 314 i direktiv 2006/112 er afgrænsningen af de tilfælde, for hvilke afgiftsordningen vedrørende
fortjenstmargenen finder anvendelse, affattet klart og er ikke betinget af yderligere foranstaltninger fra hverken EU-institutionerne
eller medlemsstaterne.
Med hensyn til direktivets artikel 320, stk. 1, første afsnit, fastlægger det på klar og ubetinget måde de indførte varer,
hvis efterfølgende levering under den almindelige momsordning giver den afgiftspligtige videreforhandler ret til at fradrage
moms, som skal betales eller er betalt ved indførslen. Direktivets artikel 320, stk. 2, afgrænser på samme måde anvendelsesområdet
for reglen om udskudt fradragsret.
Da bestemmelserne i artikel 314 og artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 således ud fra et indholdsmæssigt
synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, bevirker deres direkte virkning, som følger af denne konstatering,
at de kan påberåbes for de nationale domstole under en tvist som den, der foreligger i hovedsagen, med en national afgiftsmyndighed
med henblik på at udelukke anvendelsen af en national lovgivning, som er uforenelig med disse bestemmelser (jf. i denne retning
dommen i sagen Flughafen Köln/Bonn, præmis 39).
Det ottende spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 314 og artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv
2006/112 har direkte virkning, der bevirker, at en borger kan påberåbe sig dem for en national domstol med henblik på at udelukke
anvendelsen af en national lovgivning, som er uforenelig med disse bestemmelser.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Artikel 314 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem skal fortolkes således,
at fortjenstmargenordningen ikke finder anvendelse på leveringer af varer såsom brugte dele til motorkøretøjer, som den afgiftspligtige
videreforhandler selv har indført i Den Europæiske Union under den almindelige merværdiafgiftsordning.
2)
Artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder
for en national bestemmelse, der fastsætter, at den afgiftspligtige videreforhandlers ret i henhold til den almindelige merværdiafgiftsordning
til fradrag for merværdiafgift, der er betalt ved indførsel af andre varer end kunstgenstande, samlerobjekter eller antikviteter,
udskydes til den efterfølgende levering, der er undergivet den nævnte ordning.
3)
Artikel 314 og artikel 320, stk. 1, første afsnit, og stk. 2 i direktiv 2006/112 har direkte virkning, der bevirker, at en
borger kan påberåbe sig dem for en national domstol med henblik på at udelukke anvendelsen af en national lovgivning, som
er uforenelig med disse bestemmelser.
Underskrifter
*
Processprog: bulgarsk.