CELEX: 62011FJ0125
Virkamiehet
Avoin kilpailu

Isabel Mendes on virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 28.11.2011 saapuneella kannekirjelmällä nostanut tämän kanteen, jossa
vaaditaan yhtäältä, että avoimen kilpailun EPSO/AST/111/10 valintalautakunnan päätös olla hyväksymättä häntä arviointiin on
kumottava, ja toisaalta, että Euroopan komissio on velvoitettava korvaamaan hänelle tästä päätöksestä väitetysti aiheutunut
vahinko.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdassa säädetään
seuraavaa:
”Jokainen näissä henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö voi tehdä häntä koskevasta toimenpiteestä valituksen nimittävälle
viranomaiselle, jos kyseinen viranomainen on tehnyt päätöksen tai jos se on jättänyt henkilöstösäännöissä edellytetyn toimenpiteen
tekemättä. Valitus on tehtävä kolmen kuukauden kuluessa. – – ”
Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2. Kanne otetaan Euroopan unionin tuomioistuimeen käsiteltäväksi vain, jos:
– nimittävälle viranomaiselle on toimitettu 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu valitus sille säädetyssä määräajassa, ja
– tämä valitus on nimenomaisesti tai hiljaisesti hylätty.
3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettu kanne on tehtävä kolmen kuukauden kuluessa. Tämä määräaika alkaa:
– päivänä, jona valitusta koskeva päätös on annettu tiedoksi, – –
– – ”
Henkilöstösääntöjen liitteessä III olevan 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Kilpailua koskevan ilmoituksen vahvistaa nimittävä viranomainen sekakomiteaa kuultuaan.
Kilpailuilmoituksessa on täsmennettävä:
– –
e) kokeisiin perustuvissa kilpailuissa kokeiden luonne ja niiden arvostelu,
– – ”
Euroopan unionin henkilöstövalintatoimisto (EPSO) julkaisi 17.11.2010 Euroopan unionin virallisessa lehdessä ilmoituksen avoimesta
kilpailusta EPSO/AST/111/10 palkkaluokan AST 1 sihteeritehtävissä toimivien hallintoavustajien varallaololuettelon laatimiseksi
(EUVL C 312 A, s. 1; jäljempänä kilpailuilmoitus). Viimeiseksi rekisteröitymispäiväksi vahvistettiin 16.12.2010.
Kilpailuilmoituksen IV jaksossa säädettiin alkukarsintakokeista ja V jaksossa arvioinneista. Alkukarsintakokeiden, joita oli
kuusi, tarkoituksena oli arvioida monivalintakysymysten avulla hakijoiden yleistä soveltuvuutta ja yleisiä kompetensseja kielellisessä
päättelyssä (koe a), numeerisessa päättelyssä (koe b), abstraktissa päättelyssä (koe c) ja sihteerintehtävissä (koe f). Kaksi
koetta koski lisäksi hakijoiden ammatillisia valmiuksia, ja niillä oli tarkoitus arvioida tarkkuutta ja huolellisuutta (koe
d) ja priorisointikykyä ja järjestelmällisyyttä (koe e).
Kilpailuilmoituksen IV jakson mukaan kokeista a, d, e ja f voi kustakin saada 0—20 pistettä ja jokaisesta oli saatava vähintään
10 pistettä. Kokeista b ja c voi kummastakin saada 0—10 pistettä, ja niistä oli saatava yhteensä vähintään 10 pistettä.
Kilpailuilmoituksen V jakson 1 kohdassa todettiin, että arvioitaviksi kutsutaan alkukarsintakokeissa vaaditun vähimmäispistemäärän
saaneet hakijat, jotka ovat saaneet eniten pisteitä ja jotka sähköisen rekisteröitymisen yhteydessä ilmoittamiensa tietojen
perusteella täyttävät myös kilpailuilmoituksen III jaksossa esitetyt kilpailuun osallistumisen yleiset ja erityiset edellytykset.
Samassa kohdassa täsmennettiin, että pääsy arviointiin vahvistetaan, kun kunkin hakijan hakemukseen liitetyt todistusasiakirjat
on myöhemmin tarkastettu. Alaviitteessä, johon kilpailuilmoituksen V jakson 1 kohdassa viitattiin, täsmennettiin lisäksi,
että arviointiin hyväksyttävien hakijoiden lukumäärä on noin 2,5-kertainen verrattuna varallaololuetteloon kirjattavien kilpailun
läpäisseiden hakijoiden lukumäärään, joka ilmoitetaan kilpailuilmoituksessa. Portugalin kielen valinneiden hakijoiden osalta
kilpailuilmoituksen I jakson 1 kohdassa olevassa taulukossa todettiin varallaololuetteloon kirjattavien kilpailun läpäisseiden
hakijoiden määräksi 19.
Kilpailuilmoituksen alussa oli lisäksi kehystettynä ja lihavoituna seuraava alustava maininta:
”Hakijoiden tulisi ennen hakemuksen tekemistä lukea tarkkaan [avoimia kilpailuja koskeva] opas, joka on julkaistu 8.7.2010
Euroopan unionin virallisessa lehdessä C 184 A ja EPSOn verkkosivuilla.
Opas on olennainen osa tätä ilmoitusta, ja se helpottaa kilpailumenettelyä ja rekisteröitymistä koskevien sääntöjen ymmärtämistä.”
Avoimia kilpailu ja koskevan oppaan, sellaisena kuin se oli voimassa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 6.3 kohdassa, jonka otsikko
on muutoksenhaku, todetaan seuraavaa:
”Hakija, joka katsoo[,] että EPSO tai valintalautakunta ei ole toiminut tasapuolisesti tai ei ole noudattanut
– kilpailumenettelyä koskevia säännöksiä tai
– kilpailuilmoituksen sääntöjä[,]
ja katsoo kärsineensä sen vuoksi vääryyttä, voi turvautua seuraaviin keinoihin:
– – – henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohtaan perustuva hallinnollinen valitus
– –
– [SEUT] 270 artiklaan ja – – henkilöstösääntöjen 91 artiklaan perustuva kanne, joka toimitetaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimeen:
European Union Civil Service Tribunal
– –
Näille kahdelle menettelylle [henkilöstösäännöissä] vahvistetut määräajat – – ovat ehdottomia ja ne lasketaan valituksen kohteena
olevan päätöksen tiedoksiantamisesta.”
EPSO julkaisi 3.3.2011 kilpailuilmoituksen oikaisun (EUVL C 68 A; jäljempänä oikaisu). Oikaisun, joka koski kokeiden d ja
e arvostelua, sanamuoto oli seuraava:
”Sivulla 3, IV jakson 2 kohdassa:
on:
”Koe d)
ammatilliset valmiudet:
tarkkuus ja huolellisuus
arvostelu: 0–20 pistettä
vaadittu vähimmäispistemäärä: 10 pistettä
Koe e)
ammatilliset valmiudet:
priorisointikyky ja järjestelmällisyys
arvostelu: 0–20 pistettä
vaadittu vähimmäispistemäärä: 10 pistettä”
pitää olla:
”Koe d)
ammatilliset valmiudet:
tarkkuus ja huolellisuus
arvostelu: 0–20 pistettä
Koe e)
ammatilliset valmiudet:
priorisointikyky ja järjestelmällisyys
arvostelu: 0–20 pistettä


Kokeista d ja e on saatava yhteensä vähintään 20 pistettä.”
”

Tosiseikat
Kantaja ilmoittautui hakijaksi kilpailuun EPSO/AST/111/10, valitsi pääkielekseen portugalin ja osallistui 11.2.2011 alkukarsintakokeisiin.
Alkukarsintakokeiden päättymispäiväksi oli vahvistettu 15.2.2011.
EPSO ilmoitti 22.2.2011 päivätyllä kirjeellä kantajalle pian julkaistavasta oikaisusta ja tämän sisällöstä eli siitä, että
kokeet d ja e yhdistetään, että niistä voi saada 40 pistettä ja että niistä on saatava yhteensä vähintään 20 pistettä.
EPSO ilmoitti kantajalle 17.3.2011 päivätyllä kirjeellään, että hän oli saanut alkukarsintakokeista vaaditun vähimmäispistemäärän
ja erityisesti 11 pistettä kokeesta d, että hänen kokonaispistemääränsä oli 67,07 ja että hänelle ilmoitetaan mahdollisimman
pian, kuuluuko hän kilpailun seuraavaan vaiheeseen hyväksyttyihin hakijoihin.
EPSO ilmoitti kantajalle päivätyllä 7.4.2011 kirjeellään, ettei hän ollut arviointiin kutsuttavien hakijoiden luettelossa,
koska hyväksytyt hakijat olivat saaneet vähintään 68,8 pistettä ja koska hänen pistemääränsä oli alempi (jäljempänä hyväksymättä
jättämistä koskeva päätös). Samassa kirjeessä EPSO ilmoitti kantajalle, ettei valintalautakunta ollut tutkinut hänen hakemustaan.
Kantaja teki 12.4.2011 päivätyllä ja 14.4.2011 saapuneeksi kirjatulla kirjeellä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen
valituksen (jäljempänä valitus), jossa hän totesi pääasiallisesti, että oikaisu oli menettelyvirhe, joka aiheutti hänelle
vahinkoa. Tämän vuoksi kantaja vaati, että oikaisu oli kumottava, koska sillä muutettiin kilpailun karsintavaihetta, jonka
kokeet oli jo pidetty ja tarkastettu (” I request – – the annulment of the corrigendum, as modifying an eliminatory stage
that has been already completed and corrected ”), ja koska seuraavaan vaiheeseen kutsuttiin vain hakijat, jotka olivat saaneet
vaaditun vähimmäispistemäärän kaikissa kokeissa (”– – the invitation at the next stage of only those who have obtained a pass
mark in all tests [including test d] ”).
EPSO hylkäsi valituksen nimittävänä viranomaisena 16.8.2011 tekemällään päätöksellä. Tässä päätöksessä EPSO ilmoitti kantajalle,
että oikaisu oli tehty sen vuoksi, että karsintakokeiden tuloksia koskevat arviot, jotka oli tehty kokeiden jälkeen käytettävissä
olleiden tietojen perusteella, osoittivat, että kokeen d onnistumisprosentti oli odotettua olennaisesti pienempi.

Asianosaisten vaatimukset ja asian käsittely virkamiestuomioistuimessa
Kantaja vaatii, että virkatuomioistuin
–        ensisijaisesti
kumoaa hyväksymättä jättämistä koskevan päätöksen;
tämän seurauksena toteaa, että kantaja on otettava uudelleen mukaan palvelukseenottomenettelyyn;
joka tapauksessa vaatii EPSOa esittämään sen hallussa olevat tiedot kaikkien hakijoiden kokeissa d ja e saamista tuloksista;
–        toissijaisesti, ellei ensisijaista vaatimusta hyväksytä, määrää, että hänelle on maksettava summa, jonka kohtuulliseksi määräksi
on väliaikaisesti vahvistettu 50 000 euroa, ja
–        joka tapauksessa määrää, että hänelle on maksettava korvauksena henkisestä kärsimyksestä summa, jonka kohtuulliseksi määräksi
on väliaikaisesti vahvistettu 50 000 euroa.
Vastaaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        hylkää kanteen ja
–        velvoittaa kantajan korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Virkamiestuomioistuin pyysi 25.4.2012 päivätyillä kirjeillään asianosaisilta tiettyjä tietoja ja asiakirjoja, ja nämä noudattivat
kehotuksia asetetussa määräajassa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset virkamiestuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 28.6.2012 pidetyssä istunnossa. Istunnon
päätteeksi suullinen käsittely päätettiin ja asia siirrettiin päätösharkintaan.
Virkamiestuomioistuin antoi 12.7.2012 määräyksellä suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen ja pyysi komissiota täsmentämään,
miten kilpailun alkukarsintakokeet oli järjestetty ja erityisesti saivatko hakijat päättää vapaasti, miten he jakavat kaikkia
kokeita varten varatun ajan kokeiden kesken, vai oliko kutakin koetta varten vahvistettu etukäteen enimmäisaika. Lisäksi virkamiestuomioistuin
pyysi komissiota ilmoittamaan, oliko tämä tieto kilpailun hakijoiden saatavilla ennen kokeita, ja jos oli, miten tieto oli
ilmoitettu hakijoille.
Komissio vastasi näihin pyyntöihin 17.7.2012 päivätyllä kirjeellä.
Virkamiestuomioistuin ilmoitti asianosaisille 6.9.2012 päivätyllä kirjeellä, että suullinen käsittely on päättynyt ja asia
siirretään päätösharkintaan.

Kanteen tutkittavaksi ottaminen
1.
Asianosaisten lausumat
Komissio esittää vastineessaan oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan ennen kanteen nostamista ei ollut tehty valitusta.
Komissio katsoo erityisesti, että kantaja vaati valituksessaan vain, että oikaisun tekemistä koskeva päätös on kumottava ja
että arviointiin on kutsuttava vain hakijat, jotka saivat vaaditun vähimmäispistemäärän kustakin kokeesta, koe d mukaan lukien.
Nyt käsiteltävä kanne sitä vastoin kohdistuu komission mukaan hyväksymättä jättämistä koskevaan päätökseen. Kanteella on sen
mukaan näin ollen eri kohde kuin valituksella, eikä voida katsoa, että kannetta olisi edeltänyt valitus, vaan että kanne on
pikemminkin nostettu suoraan tuomioistuimessa. Tällainen suoraan tuomioistuimessa nostettu kanne olisi kuitenkin pitänyt nostaa
hyväksymättä jättämistä koskevan päätöksen tiedoksi antamisesta alkaneessa kolmen kuukauden määräajassa, jota pidennetään
pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä, eli viimeistään 18.7.2011, koska 17.7. oli sunnuntai. Kanne nostettiin kuitenkin
vasta 28.11.2011 eli myöhässä, joten sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.
Kantaja vastasi tähän istunnossa ensinnäkin, että oikeuskäytännön mukaan valituksen on mahdollistettava, että nimittävä viranomainen
saa riittävän tarkasti tietoonsa, miltä osin asianosaiset riidanalaisia päätöksiä arvostelevat, ja että koska asianosaiset
voivat tässä vaiheessa toimia ilman asianajajaa, kuten tässä tapauksessa on tapahtunut, hallinnon ei pidä tulkita valituksia
suppeasti vaan avoimin mielin. Toiseksi kantaja totesi esittäneensä valituksessa ja kanteessa samoja väitteitä ja noudattaneensa
siten valituksen ja kanteen vastaavuutta koskevaa sääntöä, sellaisena kuin se ilmenee oikeuskäytännöstä. Kolmanneksi ja viimeiseksi
kantaja väitti, että valitus koski implisiittisesti hyväksymättä jättämistä koskevaa päätöstä.
2.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdan mukaan henkilöstöasiassa nostettu kanne otetaan käsiteltäväksi
vain, jos nimittävälle viranomaiselle on toimitettu valitus ja tämä valitus on nimenomaisesti tai hiljaisesti hylätty.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 91 artiklassa säädetty edellytys koskee kuitenkin vain toimia, joita
nimittävä viranomainen voi mahdollisesti muuttaa (ks. vastaavasti asia 144/82, Detti v. yhteisöjen tuomioistuin, tuomio 14.7.1983,
16 kohta), joten valintalautakunnan päätökseen kohdistuva oikeussuojakeino on yleensä asian saattaminen suoraan unionin tuomioistuinten
käsiteltäväksi (ks. esim. asia T‑294/03, Gibault v. komissio, tuomio 31.5.2005, 22 kohta ja asia F‑50/08, Bartha v. komissio,
tuomio 23.11.2010, 25 kohta).
Jos asianomainen kuitenkin päättää saattaa asian ensin hallinnon käsiteltäväksi tekemällä valintalautakunnan päätöksestä hallinnollisen
valituksen, se, täyttyvätkö tämän valituksen hylkäämisestä tehdystä päätöksestä myöhemmin nostettavan kanteen tutkittavaksi
ottamisen edellytykset, riippuu siitä, onko asianomainen noudattanut kaikkia niitä menettelyvaatimuksia, jotka koskevat kanteen
nostamista edeltävän valituksen tekemistä (em. asia Gibault v. komissio, tuomion 22 kohta). On erityisesti todettava, että
valituksen hylkäämisestä tehtyyn nimenomaiseen päätökseen kohdistuvan kanteen nostamisen määräaika alkaa henkilöstösääntöjen
91 artiklan mukaisesti kulua päivästä, jona kyseinen päätös on annettu tiedoksi (asia F‑66/11, Cristina v. komissio, tuomio
20.6.2012, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jotta tässä tapauksessa voidaan ratkaista, onko valituksen ja tämän kanteen kohde sama, on tutkittava, kohdistuuko valitus
hyväksymättä jättämistä koskevaan päätökseen.
Tästä on todettu useaan kertaan, että kirjeen tai kirjelmän täsmällinen oikeudellinen luonnehdinta kuuluu yksinomaan virkamiestuomioistuimen
toimivaltaan eikä se riipu asianosaisten tai jommankumman asianosaisen tahdosta (asia C‑154/99 P, Politi v. Euroopan koulutussäätiö,
tuomio 29.6.2000, 16 kohta).
Kirje, jossa virkamies ei nimenomaisesti vaadi kyseisen päätöksen peruuttamista mutta jossa hän tuo selvästi esiin, että hän
haluaa riitauttaa hänelle vastaisen päätöksen, on valitus (asia T‑354/03, Reggimenti v. parlamentti, tuomio 16.2.2005, 43
kohta). Toimen sisältö on tässä yhteydessä tärkeämpi kuin muoto (asia T‑219/97, Brems v. neuvosto, tuomio 14.7.1998, 45 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
On lisäksi todettava, että oikeudenkäyntiä edeltävä menettely, jossa asianosaiset voivat toimia ilman asianajajaa, on epämuodollinen,
joten hallinnon ei pidä tulkita valituksia suppeasti, vaan sen on päinvastoin tutkittava ne avoimin mielin (ks. asia 133/88,
Del Amo Martinez v. parlamentti, tuomio 14.3.1989, 11 kohta ja asia T‑49/03, Schumann v. komissio, tuomio 21.10.2004, 39 kohta).
Tässä asiassa virkamiestuomioistuin toteaa aluksi, että valitus, joka päivättiin 12.4.2011 ja kirjattiin saapuneeksi EPSOon
14.4.2011, on myöhempi kuin hyväksymättä jättämistä koskeva päätös, joka kiistattomasti on kantajalle vastainen.
Seuraavaksi on todettava, ettei valituksessa ole mitään, mikä antaisi ymmärtää, että kantaja toimi yleisen edun nimissä. Hän
päinvastoin viittaa nimenomaisesti henkilökohtaiseen tilanteeseensa todetessaan, että hän oli läpäissyt kaikki kokeet ja erityisesti
että hän kuului niihin harvoihin hakijoihin, jotka läpäisivät kokeen d. Valituksen sanamuodon mukaan kantaja arvostelee nimenomaisesti
menettelyvirhettä, joka aiheuttaa hänelle vahinkoa (”I – – hereby would like to formally complain – – about a procedural irregularity
that brings me prejudice”). Hän toteaa seuraavaksi, että jollei oikaisua olisi tehty, hakijat, jotka eivät saaneet vaadittua
vähimmäispistemäärää kokeessa d, olisivat karsiutuneet, mutta oikaisu muutti tilannetta perustavanlaatuisesti muuttamalla
seuraavaan vaiheeseen hyväksyttyjen hakijoiden lukumäärää ja tämän ryhmän kokoonpanoa (”[c]andidates with no pass mark in
test [d] would be eliminated, but the corrigendum changes radically this – – the population of candidates to be admitted to
the next stage would change in both composition and numbers”). Kantaja toteaa lisäksi, että saavuttaakseen kokeesta d vaaditun
vähimmäispistemäärän 10 hän oli toiminut ja valmistautunut eri tavalla erityisesti ajankäytössään ja valitessaan kokeen tärkeimpiä
osia, kuin miten hän olisi toiminut ja valmistautunut siinä tapauksessa, ettei tässä kokeessa olisi vaadittu vähimmäispistemäärän
saavuttamista (”in order to succeed in test [d] with a pass mark of 10, I had a different approach and preparation [time management,
focusing on the most important parts, etc.] than if there was no pass mark”).
Kun valituksen sanamuotoa tarkastellaan kokonaisuutena, siitä ja asiayhteydestä, jossa valitus laadittiin, ilmenee siis, että
komission väitteiden vastaisesti toteamus, jonka mukaan oikaisu oli kantajalle vahinkoa aiheuttava menettelyvirhe, oli peruste,
johon kantaja perusti hyväksymättä jättämistä koskevan päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa, eikä vaatimuksen kohde.
Tämän vuoksi on todettava, että nimittävä viranomainen valituksen hylkäämisestä tekemässään päätöksessä ja komissio vastineessaan
katsoivat virheellisesti, että valitus kohdistui pelkästään oikaisuun, vaikka siinä tarkoitettiin implisiittisesti mutta yksiselitteisesti
hyväksymättä jättämistä koskevaa päätöstä ja esitettiin oikaisusta pelkkä lainvastaisuusväite.
Näin ollen on katsottava, että hyväksymättä jättämistä koskevaan päätökseen kohdistuvalla kanteella on sama kohde kuin valituksella
ja että kannetta on siis edeltänyt valitus. Vaikka valituksen hylkäämisestä tehty 16.8.2011 päivätty päätös olisi annettu
kantajalle tiedoksi samana päivänä, mitä komissio ei ole näyttänyt toteen, viimeinen päivä, jona kanne olisi voitu nostaa,
olisi ollut 28.11.2011, koska 26.11.2011 oli lauantai. Kanne, joka toimitettiin 28.11.2011, on siten nostettu säädetyssä määräajassa.
Komission oikeudenkäyntiväite on näin ollen hylättävä.

Asiakysymys
1.
Vaatimukset, jotka koskevat kantajan ottamista uudelleen mukaan palvelukseenottomenettelyyn ja prosessinjohtotoimenpiteitä
Kantaja pyrkii ensisijaisten vaatimustensa toisessa kohdassa siihen, että hänet otettaisiin uudelleen mukaan kilpailulla järjestettyyn
palveluksenottomenettelyyn.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten ei kuulu laillisuusvalvonnan yhteydessä osoittaa unionin toimielimille
määräyksiä tai toimia niiden sijasta (asia T‑336/02, Christensen v. komissio, tuomio 5.4.2005, 17 kohta ja asia F‑23/11, AY
v. neuvosto, tuomio 8.2.2012, 13 ja 14 kohta).
Vaatimusten tämä kohta on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Ensisijaisten vaatimustensa kolmannessa kohdassa kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta määräämään EPSOn esittämään sillä
hallussaan olevat tiedot kaikkien hakijoiden kokeissa d ja e saamista tuloksista.
Koska virkamiestuomioistuin katsoo, että se on saanut vaihdetuista kirjelmistä, istunnossa esitettyihin kysymyksiin annetuista
asianosaisten vastauksista ja istunnon päätteeksi toimitetuista asiakirjoista ja huomautuksista riittävät tiedot, se katsoo,
ettei edellä mainittuja vaatimuksia ole syytä hyväksyä.
2.
Kumoamisvaatimukset
Kantaja vetoaa hyväksymättä jättämistä koskevan päätöksen kumoamista koskevien vaatimustensa tueksi kahteen kanneperusteeseen,
joista ensimmäinen koskee oikaisusta esitettyä lainvastaisuusväitettä ja toinen hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja
huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee oikaisusta esitettyä lainvastaisuusväitettä
Kantaja esittää ensimmäisen kanneperusteensa tueksi neljä väitettä, joiden mukaan koskevat henkilöstösääntöjen 29 artiklan
1 kohtaa ja liitettä III on rikottu ja oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatetta onloukattu.
Kahdesta ensimmäisestä väitteestä on todettava, että ne pelkästään mainitaan kanteessa esittämättä niiden tueksi mitään perusteluja.
Työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan e alakohdassa määrätyn vastaisesti kantaja ei nimittäin millään tavalla täsmennä, mistä
syystä oikaisulla rikotaan henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohtaa tai liitettä III. Nämä väitteet on siten jätettävä tutkimatta,
koska ne eivät täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ja on tutkittava ainoastaan väitteet, joiden mukaan oikeusvarmuuden
ja luottamuksensuojan periaatetta on loukattu.
Asianosaisten lausumat
Kantaja muistuttaa luottamuksensuojan periaatteen väitetystä loukkaamisesta, että hän oli saanut kilpailuilmoituksen alkuperäisen
version perusteella vaaditun vähimmäispistemäärän kaikista alkukarsintakokeista, ja väittää, että jollei häneen olisi sovellettu
oikaisua, josta oli päätetty sen jälkeen kun hän oli suorittanut alkukarsintakokeet, hän olisi erittäin suurella varmuudella
saanut näistä kokeista erään parhaimmista arvosanoista.
Kokeiden d ja e arvioinnin ehtoihin tehty muutos vaikutti kantajan mukaan väistämättä hänen näistä kokeista saamiinsa tuloksiin
ja niiden perusteella laadittuun hakijoiden paremmuusjärjestykseen. Hakijoita, jotka läpäisivät yhdessä arvostellut kokeet
d ja e, oli kantajan mukaan nimittäin enemmän kuin hakijoita, jotka läpäisivät erikseen arvostellut kokeet d ja e. Koska hyväksyttyjä
hakijoita oli oikaisun johdosta enemmän, kantajan mahdollisuudet tulla hyväksytyksi arviointiin sen perusteella, että hän
saa muita hakijoita korkeamman keskiarvon, olivat siten pienentyneet.
Kantaja muistuttaa oikeuskäytännöstä, jonka mukaan oikeusvarmuuden periaate estää vahvistamasta Euroopan unionin toimielinten
toimen ajallisen soveltamisalan alkamispäiväksi toimen julkaisemista edeltävää päivämäärää, mutta näin voidaan poikkeuksellisesti
tehdä, kun tavoiteltava päämäärä edellyttää sitä ja kun niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta kunnioitetaan asianmukaisesti.
Kantajan mukaan käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole mitään poikkeuksellista olosuhdetta, jonka vuoksi oikaisu olisi ollut
perusteltu.
Kantaja toteaa lisäksi, että komissio perustelee oikaisua yksikön vaatimuksilla, jotka johtuvat suuresta riskistä, ettei kilpailun
toiseen vaiheeseen eli arviointivaiheeseen hyväksyttyjen hakijoiden määrä ole riittävä, ja hän väittää, ettei komissio esittänyt
mitään näyttöä, joka voisi osoittaa tällaisen intressin olemassaolon perustelluksi.
Komissio vastaa tähän, että oikaisu tehtiin niiden seurausten välttämiseksi, joita aiheutui siitä, että koe d oli todettu
tarpeettoman vaativaksi, ja että tällainen päämäärä on sellaisenaan perusteltu ja yksikön edun mukainen. Kun nimittävä viranomainen
toteaa, että kilpailuilmoituksessa asetetut edellytykset ovat liian vaativia, se voi nimittäin aina muuttaa niitä, kunhan
se tekee sen objektiivisesti eikä ilmoittautuneiden hakijoiden huomioimiseksi.
Komission mukaan toimenpide on joka tapauksessa suhteellisuusperiaatteen mukainen ja se on sen mukaan myös osoitus hakijoihin
kohdistuvasta huolenpidosta, sillä heille ei sen johdosta tarvitse aiheuttaa viivytystä, joka johtuisi uuden kilpailun järjestämisestä.
Toimenpide on lisäksi hyvän hallinnon periaatteen mukainen, sillä sen avulla pystytään säästämään julkisia varoja, joita käytettäisiin
tarpeettomasti, jos hallinto joutuisi kilpailun kumoamisen vuoksi järjestämään uuden kilpailun.
Yksikön edusta komissio toteaa, että on yhtä paljon hakijoiden oman edun kuin nimittävän viranomaisen edun mukaista, että
viimeksi mainittu valvoo määräämiensä kokeiden luotettavuutta jatkuvasti, erityisesti kun kokeet ovat käytössä ensimmäistä
kertaa, kuten käsiteltävässä asiassa. Jollei tällaista valvontaa olisi, olisi vaarana, että unionin tuomioistuimissa nostettaisiin
lukuisia kanteita tarpeettoman vaativista kokeista johtuvien kilpailun ulkopuolelle sulkemisten riitauttamiseksi.
Luottamuksensuojan periaatteen väitetystä loukkaamisesta vastaaja toteaa, että oikaisu tehtiin ajankohtana, jona kantajalla
ei voinut olla mitään varmuutta siitä, että hän täyttää kilpailun toiseen vaiheeseen pääsemisen edellytykset.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että henkilöstösääntöjen liitteessä III olevan 1 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaan kokeisiin perustuvissa
kilpailuissa kilpailuilmoituksessa on täsmennettävä kokeiden luonne ja niiden arvostelu (ks. vastaavasti em. asia Detti v.
yhteisöjen tuomioistuin, tuomion 27 kohta).
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on lisäksi katsottu, että kilpailuilmoituksen sanamuoto asettaa valintalautakunnalle sekä
oikeudellisen kehyksen että arvioinnissa noudatettavat puitteet (ks. em. asia Schumann v. komissio, tuomion 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tapauksessa ei ole kiistetty, että oikaisulla on alkukarsintakokeiden päättymisen jälkeen muutettu kokeiden d ja e arvostelua
kilpailuilmoituksessa todetun mukaisesta määräämällä, että nämä kaksi koetta yhdistetään ja että niiden pistemäärä on 40 ja
vaadittu vähimmäispistemäärä yhteensä 20 pistettä.
On siis tutkittava, loukataanko sillä, että kokeiden arvostelua on muutettu niiden suorittamisen jälkeen, luottamuksensuojan
ja oikeusvarmuuden periaatteita, kuten kantaja väittää.
–       Luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen
Virkamiestuomioistuin muistuttaa, että oikeus vaatia luottamuksensuojaa koskee kaikkia oikeussubjekteja, jotka ovat tilanteessa,
josta ilmenee, että hallinto on synnyttänyt heille perusteltuja odotuksia esittämällä täsmällisiä vakuutteluja toimivaltaisista
ja luotettavista lähteistä peräisin olevien täsmällisten, ehdottomien ja yhtäpitävien tietojen muodossa (asia T‑58/05, Centeno
Mediavilla ym. v. komissio, tuomio 11.7.2007, 96 kohta).
Tässä tapauksessa kilpailuilmoitus sisälsi tällaisia vakuutteluja, joiden perusteella kantaja saattoi perustellusti odottaa,
että arviointiin hyväksyttävät hakijat valitaan hakijoista, jotka ovat saaneet alkukarsintakokeista vaaditun vähimmäispistemäärän
ja erityisesti kokeesta d vaaditun vähimmäispistemäärän 10 pistettä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vertailevat kokeet ovat määritelmän mukaisesti kokeita, joissa kunkin hakijan suorituksia
arvioidaan suhteessa muiden hakijoiden suorituksiin, joten näihin kokeisiin hyväksyttävien hakijoiden lukumäärä on omiaan
vaikuttamaan siihen, miten valintalautakunta arvioi hakijoita. Nämä arvioinnit heijastavat arvoarvostelmaa, joka tehdään hakijan
suorituksesta suhteessa muiden hakijoiden suorituksiin. Tästä seuraa, että mitä enemmän hakijoita tällaiseen kokeeseen osallistuu,
sitä korkeampi on valintalautakunnan näille hakijoille asettama vaatimustaso (ks. asia T‑24/01, Staelen v. parlamentti, tuomio
5.3.2003, 57 kohta).
Kilpailuilmoituksessa kokeiden d ja e arvostelulle asetettujen sääntöjen muuttaminen on omiaan vaikuttamaan kantajan mahdollisuuksiin
päästä arviointiin hyväksyttyjen hakijoiden luetteloon, koska tällainen muutos voi lisätä niiden hakijoiden lukumäärää, jotka
ovat saaneet kokeista vähimmäispistemäärän, ja tämän seurauksena heikentää kantajan mahdollisuuksia päästä parhaiden hakijoiden
joukkoon.
Asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että tällainen hakijoiden lukumäärän lisääminen oli nimenomaan syy oikaisuun, josta päätettiin
EPSOn havaittua ”kokeen d tuloksia koskevan vakavan ja odottamattoman ongelman”. EPSOn mukaan koe oli laadittu niin, että
onnistumisprosentti olisi noin 50, mutta tosiasiassa se oli noin 15.
Asiakirja-aineistosta ja erityisesti simulaatiosta, jonka EPSO teki kokeiden jälkeen käytettävissä olleiden tietojen perusteella
ja ottamatta huomioon joidenkin kysymysten huomiotta jättämistä tai hakemusten valintakelpoisuutta koskevia valintalautakunnan
päätöksiä ja jonka komissio on esittänyt vastineensa liitteenä (jäljempänä simulaatio), ilmenee lisäksi, että oikaisu oli
johtanut haluttuun vaikutukseen. Erityisesti kantajan kaltaisista hakijoista, jotka olivat valinneet ensimmäiseksi kielekseen
portugalin, kokeen d olisi ilman oikaisua läpäissyt arviolta 50, kun taas oikaisun jälkeen 211 hakijaa läpäisi yhdistetyt
kokeet d ja e. Kun otetaan huomioon oikaisemattoman kokeen d läpäisseiden hakijoiden lukumäärä, simulaation mukaan vähimmäisarvosana,
joka vaadittiin arviointiin hyväksyttyjen 48 parhaan hakijan joukkoon pääsemiseksi, oli 65,533 pistettä. Oikaisun jälkeen
vähimmäisarvosana, joka vaadittiin 48 parhaan hakijan joukkoon pääsemiseksi, oli 73,400 pistettä.
Oikaisun vaikutus kantajan asemaan on sitäkin selvempi, kun todetaan, että saatuaan alkukarsintakokeista 67,07 pistettä kantaja
olisi ollut 48 parhaan portugalinkielisen hakijan joukossa, jollei oikaisua olisi tehty.
Virkamiestuomioistuin esittää lisäksi ylimääräisenä huomautuksena, että komissio on istunnossa esitettyyn kysymykseen antamassaan
vastauksessa myöntänyt, että jos kilpailuilmoitusta olisi oikaistu arviointivaiheen jälkeen, EPSOn työntekijöiden tai valintalautakunnan
jäsenten olisi ollut teoriassa mahdollista saada tietoonsa arviointivaiheen läpäisseiden hakijoiden nimet. Samalla kun korostetaan,
ettei kantaja ole vedonnut tällaisen väärinkäytöksen olemassaoloon eikä asiakirja-aineistossa ole mitään, minkä perusteella
olisi syytä ajatella, että tällainen väärinkäytös olisi tässä tapauksessa tapahtunut, on tässä tilanteessa todettava, ettei
komissio pysty näyttämään toteen, ettei tällaiseen menettelytapaan liity väärinkäytöksen riskiä.
Tästä seuraa, että soveltamalla kantajaan oikaisua, jätettiin noudattamatta vakuutteluja, joita hänelle oli kilpailuilmoituksessa
esitetty kokeiden d ja e arvostelusta, ja että tällä on näin ollen loukattu luottamuksensuojan periaatetta.
–       Oikeusvarmuuden periaatteen loukkaaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeusvarmuuden periaatteen tarkoituksena on taata niiden tilanteiden ja oikeudellisten
suhteiden ennakoitavuus, joihin unionin oikeutta sovelletaan (asia C‑199/03, Irlanti v. komissio, tuomio 15.9.2005, 69 kohta).
Vaikka tämä periaate pääsääntöisesti estää vahvistamasta unionin toimielinten toimen ajallisen soveltamisalan alkamispäiväksi
toimen julkaisemista edeltävää päivämäärää, näin voidaan kuitenkin poikkeuksellisesti tehdä, kun tavoiteltava päämäärä edellyttää
sitä ja kun niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta kunnioitetaan asianmukaisesti (asia T‑260/09 P, SMHV v. Simões
Dos Santos, tuomio 10.11.2010, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä taannehtivan toimen – kuten oikaisun, jolla muutetaan kokeiden d ja e arvostelua niiden suorittamisen jälkeen
– toteuttamiselle asetetut kumulatiiviset edellytykset eivät käsiteltävässä asiassa täyty.
Ensimmäisestä edellytyksestä, joka koskee tavoiteltavaa päämäärää, komissio väittää, että oikaisu mahdollisti sen, että nimittävä
viranomainen pystyi jatkuvasti valvomaan määräämiensä kokeiden tehokkuutta erityisesti välttääkseen liiallisen vaativuuden.
Virkamiestuomioistuin toteaa, että vaikka tällainen valvonta varmastikin on hallinnon ja hakijoiden itsensä edun mukaista,
sillä ei kuitenkaan voida loukata hakijoiden perusteltua luottamusta siihen, että kilpailun kokeet tapahtuvat kilpailuilmoituksessa
vahvistettujen yksityiskohtaisten menettelysääntöjen mukaisesti, mikä sulkee pois mahdollisuuden muuttaa kilpailuilmoituksessa
vahvistettuja kokeiden arvostelun perusteita jälkikäteen.
Oikeuskäytännössä on kylläkin sallittu, että kun nimittävä viranomainen havaitsee kilpailuilmoituksen julkaisemisen jälkeen,
että asetetut edellytykset olivat vaativampia, kuin mitä yksikön tarpeet edellyttivät, se voi joko jatkaa menettelyä ja ottaa
tilanteen mukaan palvelukseen pienemmän määrän kilpailun läpäisseitä hakijoita, kuin mitä alun perin oli päätetty, tai aloittaa
kilpailumenettelyn alusta peruuttamalla alkuperäisen kilpailuilmoituksen ja korvaamalla sen korjatulla ilmoituksella (ks.
analogisesti avointa virkaa koskevasta ilmoituksesta asia T‑356/94, Vecchi v. komissio, tuomio 2.10.1996, 56 kohta).
Ei voida kuitenkaan katsoa, että kilpailuilmoituksen oikaiseminen joidenkin kokeiden jälkeen vastaisi jompaakumpaa tämän tuomion
edellisessä kohdassa tarkoitetuista ratkaisuista.
Riittää nimittäin, kun huomautetaan, että kun nimittävä viranomainen päättää aloittaa kilpailumenettelyn alusta, alkuperäiseen
menettelyyn rekisteröityneet hakijat voivat pääsääntöisesti ilmoittautua hakijoiksi uuteen menettelyyn. Tällaista mahdollisuutta
ei sitä vastoin ole tämän asian kantajan kaltaisilla hakijoilla, jotka ovat karsiutuneet kilpailuilmoituksen muutoksen perusteella
tehdyn päätöksen johdosta.
Sillä, että kilpailumenettelyä jatketaan ottamalla palvelukseen pienempi määrä kilpailun läpäisseitä hakijoita, kuin mitä
alun perin oli päätetty, pystytään lisäksi kunnioittamaan kaikkien hakijoiden perusteltua luottamusta, kun kokeet järjestetään
kilpailuilmoituksessa vahvistettujen yksityiskohtaisten menettelysääntöjen mukaisesti.
Kilpailusääntöjen muuttaminen jälkikäteen eroaa myös niistä eri tekniikoista, joita käytetään jätettäessä kirjallisten kokeiden
kysymyksiä huomiotta (ks. esim. asia T‑189/99, Gerochristos v. komissio, tuomio 17.1.2001, 25 ja 26 kohta ja em. asia Schumann
v. komissio, tuomion 58 ja 61 kohta).
Käsiteltävässä asiassa nimittävä viranomainen nimittäin muutti oikaisulla kokeiden d ja e arvostelua koskevia yksityiskohtaisia
sääntöjä. Nämä arvostelua koskevat yksityiskohtaiset säännöt sisältyvät henkilöstösääntöjen liitteessä III olevan 1 artiklan
1 kohdan e alakohdassa tarkoitettuun kokeiden arvostelun käsitteeseen, joten ne on vahvistettava kilpailuilmoituksessa. Kirjallisten
kokeiden kysymysten huomiotta jättäminen sitä vastoin koskee niiden kysymysten lukumäärää, joista koe muodostuu, sekä kunkin
kysymyksen yksittäistä arvostelua. Tällaiset tekijät eivät sisälly edellä tarkoitettuun kokeiden arvostelun käsitteeseen,
eikä niistä siis välttämättä tule säätää kilpailuilmoituksessa, joten niiden mahdollinen muuttaminen kokeiden aloittamisen
jälkeen ei millään tavalla muuta kilpailuilmoitusta.
Komission mielestä oikaisu oli perusteltu myös sellaisten näkökohtien vuoksi, jotka liittyvät hyvään hallintoon ja hakijoihin
kohdistuvaan huolenpitovelvollisuuteen. Tällaisia näkökohtia ei kuitenkaan voida ottaa huomioon käsiteltävässä asiassa. Riittää
nimittäin, kun huomautetaan, että oikaisu ei varmasti hyödytä kaikkia hakijoita ja että sen johdosta kilpailumenettelystä
suljettiin pois hakijoita, jotka kantajan tavoin olivat saavuttaneet vaaditun vähimmäispistemäärän niiden perusteiden mukaan,
jotka kilpailuilmoituksessa oli vahvistettu karsintakokeiden arvostelulle.
On vielä todettava, ettei komissio voi myöskään väittää suhteellisuusperiaatteeseen tukeutuen, ettei oikaisulla loukata oikeusvarmuuden
periaatetta. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin kuuluvaksi katsotun suhteellisuusperiaatteen
mukaan unionin toimielimen toimenpiteen laillisuus edellyttää, että kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen
välillä, on valittava vähiten pakottava, eivätkä toimenpiteestä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuun päämäärään
nähden (ks. em. asia Schumann v. komissio, tuomion 52 kohta). Toimenpiteen oikeasuhteisuuteen liittyvät näkökohdat eivät kuitenkaan
voi tehdä perustelluksi tointa, jolla loukataan luottamuksensuojan periaatetta, kuten kilpailuilmoitukseen alkukarsintakokeiden
jälkeen tehtyä muutosta, koska suhteellisuusperiaatetta voidaan soveltaa vain, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen
toimenpiteen välillä (asia F‑76/05, Torijano Montero v. neuvosto, tuomio 30.9.2010, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisesta edellytyksestä, joka koskee asianomaisten henkilöiden perustellun luottamuksen kunnioittamista, riittää, kun viitataan
tämän tuomion 64—69 kohtaan, joista ilmenee, että oikaisun soveltamisella loukataan niiden kantajan kaltaisten hakijoiden
perusteltua luottamusta, jotka olivat varautuneet siihen, että arviointiin hyväksyttävien hakijoiden luetteloon otetaan vain
hakijat, jotka ovat saavuttaneet alkukarsintakokeissa vaaditun vähimmäispistemäärän, sellaisena kuin siitä säädetään kilpailuilmoituksessa.
Edellä esitetystä seuraa, että sillä, että kantajaan sovellettiin oikaisua, on loukattu oikeusvarmuuden periaatetta.
On näin ollen todettava, että kun nimittävä viranomainen luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteiden vastaisesti sovelsi
oikaisua kantajaan, se teki kilpailumenettelystä sääntöjenvastaisen, joten päätös olla hyväksymättä kantajaa arviointiin on
kumottava.

Toinen kanneperuste, joka koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä
Kantaja katsoo, että tehdessään päätöksen olla hyväksymättä häntä arviointiin, EPSO loukkasi hyvän hallinnon periaatetta ja
laiminlöi huolenpitovelvollisuutta, koska riidanalaisen päätöksen seurauksena palvelukseenottomenettelystä suljettiin pois
hakija, joka täyttää kaikki kilpailuilmoituksessa asetetut kilpailuun osallistumisen edellytykset ja joka jo saavuttamansa
työkokemuksen ansiosta vastaa kaikilta osin yksikön etua.
Tässä yhteydessä riittää, kun huomautetaan, ettei huolenpitovelvollisuus mitenkään edellytä, että valintalautakunnan on otettava
varallaololuetteloon kaikki hakijat, jotka omasta mielestään täyttävät täytettävien virkojen vaatimukset (ks. em. asia Cristina
v. komissio, tuomion 83 kohta).
On lisäksi todettava, että vaikka kantaja olisi kanteessaan tuonut esiin seikkoja, jotka olisivat omiaan näyttämään toteen,
että hän täyttää kaikki kilpailuun osallistumisen edellytykset ja vastaa yksikön etua, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
tutkintoihin ja kokeisiin perustuvan kilpailun valintalautakunnalla on henkilöstösääntöjen kilpailumenettelyjä koskevien säännösten
puitteissa harkintavaltaa, jonka perusteella se voi arvioida tapauskohtaisesti, vastaavatko kunkin hakijan esittämät tutkintotodistukset
sekä heidän aikaisempi työkokemuksensa henkilöstösäännöissä ja asianomaisessa kilpailuilmoituksessa vaadittua tasoa. Virkamiestuomioistuimen
on laillisuusvalvontaa harjoittaessaan rajoituttava sen tutkimiseen, ettei harkintavaltaa käytettäessä ole tehty ilmeistä
arviointivirhettä (ks. asia T‑214/99, Carrasco Benítez v. komissio, tuomio 21.11.2000, 69—71 kohta). Koska kantaja ei ole
tuonut esiin mitään seikkaa, joka voisi näyttää tällaisen virheen toteen, kanneperuste on väistämättä hylättävä.
Kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
3.
Vahingonkorvausvaatimukset

Asianosaisten lausumat
Kantaja katsoo, että hänelle on aiheutunut aineellista vahinkoa ja henkistä kärsimystä siitä, että päätös olla hyväksymättä
häntä arviointiin oli sääntöjenvastainen.
Aineellinen vahinko, jota vastaavan kohtuullisen korvauksen kantaja on väliaikaisesti arvioinut olevan 50 000 euroa, on seurannut
siitä, että kantaja menetti mahdollisuuden päästä virkamieheksi.
Henkinen kärsimys, jota vastaavan kohtuullisen korvauksen kantaja on väliaikaisesti arvioinut olevan 50 000 euroa, on seurannut
EPSOn erityisestä huolimattomuudesta hänen hakemusensa käsittelemisessä, sekä huolenpidon puuttumisesta, jota EPSO on häntä
kohtaan osoittanut.
Komissio katsoo, että vahingonkorvausvaatimukset ovat ilmeisen perusteettomat, koska se ei ole syyllistynyt mihinkään sääntöjenvastaisuuteen,
ja että ne on joka tapauksessa jätettävä tutkimatta, koska niitä ei esitetty valituksessa.

Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Vahingonkorvausvaatimusten tutkittavaksi ottamisesta riittää, kun muistutetaan, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa
säädetyssä muutoksenhakukeinojen järjestelmässä silloin, kun kumoamis- ja vahingonkorvausvaatimukset liittyvät toisiinsa läheisesti,
vahingonkorvausvaatimus, joka on esitetty vasta virkamiestuomioistuimessa, voidaan ottaa tutkittavaksi siitä huolimatta, että
kannetta edeltäneessä hallinnollisessa valituksessa vaadittiin vain väitetysti vahinkoa aiheuttaneen päätöksen kumoamista,
sillä kumoamisvaatimus saattaa implisiittisesti sisältää vaatimuksen väitetyn vahingon korvaamisesta (asia T‑273/94, N v.
komissio, tuomio 15.5.1997, 159 kohta ja asia T‑320/02, Esch-Leonhardt ym. v. EKP, tuomio 18.2.2004, 47 kohta).
Tässä tapauksessa kumoamis- ja vahingonkorvausvaatimus liittyvät toisiinsa läheisesti, joten viimeksi mainittu voidaan ottaa
tutkittavaksi, vaikkei sitä ollut esitetty valituksessa.
Aineellista vahinkoa koskevista vahingonkorvausvaatimuksista virkamiestuomioistuin toteaa lisäksi, että ne on esitetty toissijaisesti.
Koska kantajan ensisijaiset vaatimukset, jotka koskevat hänen ottamistaan uudelleen mukaan kilpailumenettelyyn, on edellä
44 kohdassa jätetty tutkimatta, aineellisen vahingon korvaamista koskeva toissijainen vaatimus on tutkittava.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hallinto on vastuussa vahingosta ainoastaan, jos kantaja näyttää toteen sääntöjenvastaisuuden,
tosiasiallisen vahingon sekä sääntöjenvastaisuuden ja väitetyn vahingon syy-yhteyden olemassaolon (ks. vastaavasti asia C‑136/92 P,
komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994, 42 kohta ja asia C‑348/06 P, komissio v. Girardot, tuomio 21.2.2008, 52
kohta).
Tässä tapauksessa kantaja vaatii korvausta aineellisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä, jota hänelle on väitetysti
aiheutunut hyväksymättä jättämistä koskevan päätöksen tekemisestä. Koska päätös on kumottu, on tutkittava, onko todetusta
sääntöjenvastaisuudesta aiheutunut kantajalle vahinkoa ja onko vahingon ja sääntöjenvastaisuuden välillä syy-yhteys.
Väitetystä aineellisesta vahingosta on todettava, että komission on SEUT 266 artiklan perusteella toteutettava tämän tuomion
täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet ja erityisesti toteutettava laillisuusperiaatetta noudattaen toimet, joilla voidaan
tasapuolisesti korvata vahinko, joka kantajalle on aiheutunut kumotusta toimesta (ks. vastaavasti asia T-132/03, Casini v.
komissio, tuomio 15.9.2005, 98 kohta ja asia F‑84/09, Larue ja Seigneur v. EKP, tuomio 7.6.2011, 64 kohta), tämän kuitenkaan
rajoittamatta kantajan mahdollisuuksia nostaa myöhemmin kanne komission tämän tuomion täytäntöön panemiseksi toteuttamista
toimenpiteistä. Näin ollen on katsottava, että aineellisen vahingon korvaamista koskevat vaatimukset ovat ennenaikaisia, joten
ne on hylättävä.
Vaatimuksista, jotka koskevat sen henkisen kärsimyksen korvaamista, jota kantaja väittää itselleen aiheutuneen, on sitä vastoin
todettava, että vahingon luonne ja toiminnan ja väitetyn vahingon syy-yhteys voidaan päätellä turhautumisen ja epäoikeudenmukaisuuden
tunteesta, jota kantaja on perustellusti voinut tuntea häneen kohdistuneen lainvastaisuuden vuoksi.
Virkamiestuomioistuin muistuttaa kuitenkin, että hallinnon toimen kumoaminen on jo sellaisenaan asianmukainen ja lähtökohtaisesti
riittävä korvaus kaikesta henkisestä kärsimyksestä, jollei kantaja osoita, että hänelle on aiheutunut henkistä kärsimystä,
joka on erotettavissa kumoamiseen johtaneesta lainvastaisuudesta ja jota ei ole mahdollista kokonaan hyvittää tällä kumoamisella
(asia T‑526/08 P, komissio v. Strack, tuomio 9.12.2010, 99 kohta). Näin on erityisesti ensinnäkin silloin, kun kumottuun toimeen
sisältyy sellainen selvästi kielteinen arvio kantajan kyvyistä, joka saattaisi loukata häntä, toiseksi, kun lainvastaisuus
on erityisen vakava, ja kolmanneksi, kun kumoamisella ei ole tehokasta vaikutusta eikä se voi sellaisenaan olla asianmukainen
ja riittävä hyvitys kaikesta henkisestä kärsimyksestä, jota kumotusta toimesta on aiheutunut (asia F‑66/10, AQ v. komissio,
tuomio 12.5.2011, 105, 107 ja 109 kohta).
Tässä tapauksessa sillä, että kumotaan päätös olla ottamatta kantajaa avoimen kilpailun EPSO/AST/111/10 arviointivaiheeseen
hyväksyttyjen hakijoiden luetteloon, ei poisteta todetun lainvastaisuuden vaikutuksia, eikä sillä etenkään voida sellaisenaan
korvatta asianmukaisesti ponnisteluita ja aikaa, joita kantaja uhrasi hyödyttömään valmistautumiseen. Tämän vuoksi virkamiestuomioistuin
päättää, että komission on maksettava kantajalle 2 000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen työjärjestyksen 2 osaston
8 luvun muiden määräysten soveltamista.
Edellä esitetyistä perusteluista ilmenee, että komissio on hävinnyt asian. Koska kantaja ei ole kuitenkaan vaatinut, että
komissio olisi velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, on työjärjestyksen 89 artiklan 3 kohdan perusteella päätettävä,
että asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Avoimen kilpailun EPSO/AST/111/10 valintalautakunnan 7.4.2011 tekemä päätös, jolla kantaja jätettiin hyväksymättä arviointiin,
kumotaan.
2)
Euroopan komissio velvoitetaan maksamaan kantajalle 2 000 euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Julistettiin Luxemburgissa 13. päivänä maaliskuuta 2013.
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.