CELEX: 62013CJ0293
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Eiropas banānu tirgus
References cenu noteikšanas koordinācija
Jēdziens “ekonomiska vienība” starp divām sabiedrībām
Jēdziens “izšķiroša ietekme”
Sabiedrības vainojamība par citas sabiedrības rīcību
Pierādījumu sagrozīšana
Pierādīšanas pienākums
Princips “in dubio pro reo”
Jēdziens “vienots un turpināts pārkāpums”
“Saskaņoto darbību” jēdziens
Jēdziens “pārkāpums mērķa dēļ”
Uzņēmumi, kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieki
Informācijas sniegšana Komisijai
Tiesību aktos paredzēts pienākums
Apjoms
Tiesības pašam sevi neapsūdzēt
Persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē
Pretapelācija
Pieņemamība

Ar apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P
Fresh Del Monte Produce Inc
. (turpmāk tekstā – “
Del Monte
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu
Fresh Del Monte Produce
/Komisija (T‑587/08, EU:T:2013:129; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā, pirmkārt, noraidīja tās prasību atcelt Komisijas 2008. gada 15. oktobra Lēmumu C(2008) 5955, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/39 188 – Banāni) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un, otrkārt, apmierināja tās prasību samazināt ar šo lēmumu uzlikto naudas soda apmēru.
Ar pretapelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Weichert
”) lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu.
Ar apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P Eiropas Komisija lūdz atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktu, kurā Vispārējā tiesa ir nolēmusi samazināt naudas sodu, kas ar apstrīdēto lēmumu uzlikts
Del Monte
.
Ar attiecīgajām pretapelācijas sūdzībām lietā C‑294/13 P
Del Monte
un
Weichert
lūdz – gadījumā, ja Tiesa apmierinātu Komisijas šajā lietā iesniegto apelācijas sūdzību, – pirmkārt, atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir nolēmusi, ka tās nevar atsaukties uz tiesībām sevi neapsūdzēt, un, otrkārt, samazināt tām solidāri uzlikto naudas sodu.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 18. panta “Informācijas pieprasījumi” 1.–4. punktā ir noteikts:
“1.   Lai veiktu pienākumus, kas tai uzlikti ar šo regulu, Komisija ar vienkāršu pieprasījumu vai ar lēmumu var pieprasīt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sniegt visu vajadzīgo informāciju.
2.   Ja tiek nosūtīts vienkāršs pieprasījums pēc informācijas uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, Komisija paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā jāsniedz informācija, un sodus, kuri paredzēti 23. pantā par nepatiesas vai maldinošas informācijas sniegšanu.
3.   Ja Komisija pieprasa uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām sniegt informāciju ar lēmumu, tā paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā tā jāsniedz. Tā norāda arī sodus, kas paredzēti 23. pantā, un norāda vai piemēro sodus, ko paredz 24. pants. Turklāt tā norāda Eiropas Kopienu Tiesas tiesības pārskatīt lēmumu [tiesības pārsūdzēt lēmumu Eiropas Kopienu Tiesā].
4.   Uzņēmumu īpašnieki vai to pārstāvji un, juridisku personu gadījumā, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmumi, vai, tādu asociāciju gadījumā, kas nav juridiskas personas, personas, kas ir pilnvarotas tās pārstāvēt pēc likuma vai pēc to statūtiem, sniedz pieprasīto informāciju attiecīgā uzņēmuma vai attiecīgās uzņēmumu apvienības vārdā. Juristi, kas ir attiecīgi pilnvaroti rīkoties, var sniegt informāciju savu klientu vārdā. Klienti nes pilnu atbildību, ja sniegtā informācija ir nepilnīga, nepatiesa vai maldinoša.”
Minētās regulas 23. panta “Soda naudas [Naudas sodi]” 1. punkta a) un b) punktā ir precizēts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodus], kas nepārsniedz 1 % no kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, ja tīši vai nolaidības dēļ:
a)
tās sniedz nepatiesu vai maldinošu informāciju, atbildot uz pieprasījumu, kas izdarīts saskaņā ar 17. pantu vai 18. panta 2. punktu;
b)
atbildot uz pieprasījumu, kas izdarīts saskaņā ar 17. pantu vai 18. panta 3. punktu, tās sniedz nepatiesu, nepilnīgu vai maldinošu informāciju vai nesniedz informāciju pieprasītajā termiņā”.
Šīs pašas regulas 24. panta “Periodiski soda maksājumi [Kavējuma naudas]” 1. punkta d) apakšpunktā ir noteikts:
“Komisija uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām ar lēmumu var uzlikt periodiskus soda maksājumus [kavējuma naudas], kas nepārsniedz 5 % no vidējā dienas apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā, par katru dienu, kas seko pēc termiņa, kurš noteikts ar lēmumu, lai piespiestu tās:
[..]
d)
iesniegt pilnīgu un patiesu informāciju, ko Komisija pieprasījusi ar lēmumu atbilstoši 17. pantam vai 18. punkta 3. punktam”.
Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (
OV 2002, C 45, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “2002. gada Paziņojums par sadarbību”) 20.–23. punktā ir paredzēts:
“B. Sodanaudas [Naudas soda] samazinājums
20.
Uzņēmumi, kas neatbilst iepriekšminētajā A iedaļā izklāstītajiem noteikumiem, var pretendēt uz tās sodanaudas [naudas soda] samazinājumu, kas tiem citādi būtu uzlikta.
21.
Lai varētu pretendēt uz sodanaudas [naudas soda] samazinājumu, uzņēmumam ir jāiesniedz Komisijai pierādījumi par iespējamo pārkāpumu, kas būtiski papildina pierādījumus, kas jau ir Komisijas rīcībā, un tiem jāpārtrauc dalība iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk, kā pierādījumu iesniegšanas laikā.
22.
“Pievienotās vērtības” jēdziens attiecas uz to, ciktāl iesniegtie pierādījumi pēc sava rakstura un detalizētības pakāpes stiprina Komisijas spēju pierādīt attiecīgos faktus. Veicot šādu vērtējumu, Komisija parasti uzskata, ka lielāka vērtība ir rakstiskiem pierādījumiem, kas iegūti laikposmā, uz kuru attiecas fakti, nevis vēlāk iegūtiem pierādījumiem. Tāpat arī uzskata, ka lielāka vērtība ir pierādījumiem, kas tieši attiecas uz attiecīgajiem faktiem, nevis pierādījumiem, kam ir netieša saistība.
23.
Visos galīgajos lēmumos, ko Komisija pieņem administratīvās procedūras beigās, Komisija nosaka:
a)
vai uzņēmuma iesniegtajiem pierādījumiem piemīt būtiska papildu vērtība, salīdzinot ar pierādījumiem, kas tajā pašā laikā ir Komisijas rīcībā;
b)
uzņēmumam piemērojamo sodanaudas [naudas soda] samazinājuma līmeni attiecībā pret sodanaudu [naudas sodu], kas citādi tiktu uzlikta uzņēmumiem šādā veidā:
—
pirmais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 30–50 % samazinājums,
—
otrais uzņēmums, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: 20–30 % samazinājums;
—
turpmākie uzņēmumi, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem: samazinājums līdz 20 %.
Lai noteiktu samazinājuma līmeni katrā no minētajām kategorijām, Komisija ņem vērā laiku, kad ir iesniegti pierādījumi, kas atbilst 21. punkta nosacījumiem, un šo pierādījumu pievienoto vērtību. Tā var ņemt vērā arī uzņēmuma sadarbošanās apjomu un nepārtrauktību pēc pierādījumu iesniegšanas dienas.
Turklāt, ja uzņēmums iesniedz pierādījumus, kas attiecas uz Komisijai iepriekš nezināmiem faktiem, kuri tieši attiecas uz iespējamā karteļa [iespējamās aizliegtās vienošanās] nopietnumu vai ilgumu, Komisija neņem tos vērā, nosakot sodanaudu [naudas sodu] uzņēmumam, kas iesniedzis šos pierādījumus.”
Tiesvedības priekšvēsture
Šīs tiesvedības mērķiem tiesvedības priekšvēsture, kura izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–35. punktā, var tikt apkopota šādi.
Uzņēmumu grupa
Fresh Del Monte Produce
ir viens no lielākajiem vertikāli integrētajiem svaigu un svaigi grieztu augļu un dārzeņu ražotājiem, tirgotājiem un izplatītājiem pasaulē, kā arī viens no galvenajiem pārstrādātu augļu un dārzeņu, sulu, dzērienu, uzkodu un desertu ražotājiem un izplatītājiem Eiropā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Vidējos Austrumos un Āfrikā. Savas preces – it īpaši banānus – tā visā pasaulē tirgo ar preču zīmi “Del Monte”.
Del Monte
ir uzņēmumu grupas
Fresh Del Monte Produce
galvenais mātesuzņēmums. Šī uzņēmumu grupa darbojas banānu tirdzniecības jomā Eiropā, izmantojot vairākus tai pilnībā piederošus meitasuzņēmumus, tostarp
Del Monte Fresh Produce International Inc
.,
Del Monte (Germany) GmbH
un
Del Monte (Holland) BV
.
Weichert
faktisko apstākļu rašanās laikā bija atbilstoši Vācijas tiesībām izveidota komandītsabiedrība, kuras darbība pamatā bija vērsta uz banānu, ananāsu un citu eksotisku augļu tirdzniecību Ziemeļeiropā. No 1994. gada 24. jūnija līdz 2002. gada 31. decembrim
Del Monte
netieši piederēja 80 %
Weichert
kapitāla, šajā gadījumā par starpposmu izmantojot tai pilnībā piederošu meitasuzņēmumu
Westeuropa-Amerika-Linie GmbH
(turpmāk tekstā – “
WAL
”). Līdz 2002. gada 31. decembrim
Weichert
bija ar marku “Del Monte” tirgojamo banānu ekskluzīvā izplatītāja Ziemeļeiropā.
Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 382. un 383. apsvērumā ir uzskatījusi, ka
Weichert
bija partnerība starp
Del Monte
kā komandītu dalībnieku un sākotnēji
M. D. W
. un pēc tam, sākot ar 1999. gada martu,
Weichert
ģimeni kā komplementāriem dalībniekiem. It īpaši tā ir norādījusi, ka komerciālās attiecības starp šī kopuzņēmuma dalībniekiem tika noteiktas ar sabiedrības līgumu, kurš bija paredzēts, lai definētu komandītsabiedrības statūtus, t.i., konkrētāk, kontroles un vadības mehānismus (turpmāk tekstā – “sabiedrības līgums”), un ar ekskluzīvo izplatīšanas līgumu attiecībā uz banāniem, kurus
Del Monte
piegādāja, lai tos importētu Kopienā (turpmāk tekstā – “izplatīšanas līgums”).
2005. gada 8. aprīlī
Chiquita Brands International Inc
. (turpmāk tekstā –“
Chiquita
”), pamatojoties uz 2002. gada Paziņojumu par sadarbību, iesniedza pieteikumu par iecietību.
2005. gada 3. maijā Komisija piešķīra
Chiquita
nosacītu atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktam.
2007. gada 20. jūlijā Komisija nosūtīja tostarp
Chiquita
,
Dole Food Company Inc
. (turpmāk tekstā – “
Dole
”),
Del Monte
un
Weichert
paziņojumu par iebildumiem.
2008. gada 15. oktobrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kura 1., 2. un 3. apsvērumā tā konstatēja, ka uzņēmumi, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, ir piedalījušies saskaņotās darbībās, koordinējot savas references cenas uz banāniem, kuri tika tirgoti Ziemeļeiropā, proti, Austrijā, Beļģijā, Dānijā, Somijā, Vācijā, Luksemburgā, Nīderlandē, kā arī Zviedrijā, laikposmā no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim.
No apstrīdētā lēmuma 104. un 107. apsvēruma izriet, ka
Chiquita
,
Dole
un
Weichert
savas references cenas attiecībā uz savām markām noteica katru nedēļu, aplūkojamajā gadījumā – ceturtdienās no rīta, un paziņoja tās saviem klientiem. Izteiciens “references cenas” parasti attiecās uz zaļo banānu references cenām, jo dzelteno banānu references cenas parasti veidojās, tā sauktā “zaļo banānu” piedāvājuma cenai pieskaitot nogatavināšanas maksu.
Komisija apstrīdētā lēmuma 34. un 104. apsvērumā ir konstatējusi, ka “faktiskās cenas”, ko par banāniem maksāja mazumtirgotāji un izplatītāji, varēja izrietēt vai nu no sarunām, kas tika rīkotas vienreiz nedēļā, konkrētajā gadījumā ceturtdienās pēcpusdienā vai vēlāk, vai arī no piegādes līgumu izpildes ar iepriekš definētām cenu noteikšanas formulām, kurās izmantoja fiksēto cenu vai cenu, kas bija saistīta ar pārdevēja vai konkurenta references cenu vai arī kādu citu references cenu, tādu kā, piemēram, “
Aldi
cena”. Tirdzniecības tīkls
Aldi
katru ceturtdienu laikā no plkst. 11.00 līdz 11.30 saņēma piedāvājumus no saviem piegādātājiem un pēc tam formulēja pretpriekšlikumu, t.i., “
Aldi
cenu”, kuru maksāja piegādātājiem un kuru parasti noteica ap plkst. 14.00. Kopš 2002. gada otra pusgada “
Aldi
cenu” sāka arvien biežāk izmantot kā rādītāju banānu cenas aprēķināšanas mērķiem attiecībā uz noteiktu citu darījumu skaitu, tostarp darījumiem, kas attiecās uz noteiktās markas banāniem.
Komisija apstrīdētā lēmuma 51.–210. apsvērumā ir paskaidrojusi, ka uzņēmumi, kas ir šī lēmuma adresāti, tika iesaistīti divpusējā pirmstarifikācijas saziņā, kuras ietvaros tie apsprieda banānu cenu noteikšanas faktorus, t.i., faktorus, kas attiecas uz references cenām nākamajai nedēļai, kā arī apsprieda vai atklāja cenu tendences vai indikatīvas norādes par references cenām nākamajai nedēļai. Šī saziņa notika, pirms iesaistītie uzņēmumi noteica savas references cenas, kas parasti notika trešdienās, un pilnībā attiecās uz nākotnē piemērojamām references cenām.
Apstrīdētā lēmuma 56. un 57. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka tādējādi
Dole
bija iesaistīta divpusējā saziņā gan ar
Chiquita
, gan ar
Weichert
.
Chiquita
zināja par pirmstarifikācijas saziņu starp
Dole
un
Weichert
vai vismaz sagaidīja šādas saziņas esamību.
No apstrīdētā lēmuma 54. apsvēruma izriet, ka minētā divpusējā pirmstarifikācijas saziņa bija vērsta uz to, lai mazinātu nenoteiktību par iesaistīto pušu rīcību attiecībā uz references cenām, kas tām bija jānosaka ceturtdienās no rīta.
Komisija apstrīdētā lēmuma 198.–208., 227., 247. un 273.–277. apsvērumā ir norādījusi, ka pēc tam, kad ceturtdienās no rīta attiecīgie uzņēmumi bija noteikuši savas references cenas, tie divpusēji apmainījās ar informāciju par savām references cenām. Šī vēlākā informācijas apmaiņa ļāva tiem kontrolēt individuālos cenu noteikšanas lēmumus, ņemot vērā pirms tam notikušo pirmstarifikācijas saziņu, un stiprināja to sadarbības attiecības.
Komisija apstrīdētā lēmuma 115. apsvērumā ir uzskatījusi, ka references cenas vismaz kalpoja par tirgus signāliem, tendencēm un/vai rādītājiem attiecībā uz paredzamām banānu cenu izmaiņām un bija svarīgas saistībā ar banānu tirdzniecību un iegūtajām cenām. Turklāt noteiktos darījumos cena bija tieši piesaistīta references cenām, izmantojot uz references cenām balstītās formulas.
No apstrīdētā lēmuma 228. un 229. apsvēruma izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka attiecīgie uzņēmumi, kas piedalījušies saskaņotajās darbībās, nevarēja neņemt vērā no konkurentiem saņemto informāciju, nosakot savu rīcību tirgū, kā to turklāt tieši atzinušas
Chiquita
un
Dole
.
Komisija apstrīdētā lēmuma 54. un 271. apsvērumā ir secinājusi, ka pirmstarifikācijas saziņa, pirmkārt, starp
Dole
un
Chiquita
un, otrkārt, starp
Dole
un
Weichert
varēja ietekmēt cenas, ko piemēroja komersanti, un attiecās uz cenu noteikšanu un ka no tās izrietošo saskaņoto darbību mērķis bija ierobežot konkurenci EKL 81. panta izpratnē.
Minētā iestāde apstrīdētā lēmuma 258. apsvērumā ir uzskatījusi, ka visi apstrīdētajā lēmumā aprakstītie koluzīvie nolīgumi veido vienotu un turpinātu pārkāpumu ar mērķi ierobežot konkurenci Kopienā EKL 81. panta izpratnē.
Chiquita
un
Dole
tika atzītas par atbildīgām par vienotu un turpinātu pārkāpumu tā kopumā, savukārt
Weichert
tika atzīta par atbildīgu tikai par to pārkāpuma daļu, kas attiecas uz koluzīviem nolīgumiem ar
Dole
.
Ņemot vērā, ka Ziemeļeiropas banānu tirgu raksturoja nozīmīgs tirdzniecības apjoms starp dalībvalstīm un ka koluzīvie nolīgumi aptvēra ievērojamu Eiropas Savienības daļu, Komisija apstrīdētā lēmuma 333.–338. apsvērumā ir uzskatījusi, ka minētajiem nolīgumiem ir bijusi būtiska ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Konstatējusi, ka
Del Monte
kopā ar
Weichert
komplementārajiem dalībniekiem ir bijusi iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz veidu, kādā
Weichert
veic savu darbību, un pārkāpuma laikposmā tā šādu ietekmi patiešām ir īstenojusi, Komisija apstrīdētā lēmuma 384. un 432.–434. apsvērumā ir uzskatījusi, ka
Del Monte
un
Weichert
veido ekonomisku vienību un šis pēdējais minētais uzņēmums nav neatkarīgi noteicis savu rīcību tirgū. Rezultātā
Del Monte
un
Weichert
tika atzītas par “kopīgi un solidāri” atbildīgām par apstrīdētajā lēmumā aprakstīto EKL 81. panta pārkāpumu.
Saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu Komisija izmantoja Pamatnostādnes naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), un 2002. gada Paziņojumu par sadarbību.
Komisija ir noteikusi uzliekamā naudas soda pamatsummu, kuru veido summa diapazonā no 0 % līdz 30 % – atbilstoši pārkāpuma smaguma pakāpei – no uzņēmuma attiecīgo pārdevumu vērtības, šo summu reizinot ar uzņēmuma dalības pārkāpumā gadu skaitu un pēc tam tai pieskaitot papildu summu no 15 % līdz 25 % no pārdevumu vērtības, lai atturētu uzņēmumus no prettiesiskas rīcības.
Uzliekamā naudas soda pamatsumma tika samazināta par 60 % visiem apstrīdētā lēmuma adresātiem, it īpaši tādēļ, ka koordinācija attiecās uz references cenām. Papildu samazinājums par 10 % tika piešķirts
Weichert
, kas nebija informēta par pirmstarifikācijas saziņu starp
Dole
un
Chiquita
.
Chiquita
tika piešķirts atbrīvojums no naudas soda saskaņā ar 2002. gada Paziņojumu par sadarbību. Nekādas citas korekcijas nav veiktas ne
Dole
, ne
Del Monte
un
Weichert
.
Apstrīdētajā lēmumā cita starpā ir noteikts:
“
1. pants
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EKL] 81. pantu, piedaloties saskaņotajās darbībās, kas izpaudās kā banānu references cenu koordinācija:
—
[
Chiquita
] – no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 1. decembrim;
—
[..]
—
[
Dole
] – no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim;
—
Dole Fresh Fruit Europe OHG
– no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim;
—
[
Weichert
] – no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim;
—
[
Del Monte
] – no 2000. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim.
Pārkāpums attiecās uz šādām dalībvalstīm: Austrija, Beļģija, Dānija, Somija, Vācija, Luksemburga, Nīderlande un Zviedrija.
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu tiek uzlikti šādi naudas sodi:
—
[
Chiquita
],
Chiquita International Ltd
,
Chiquita International Services Group NV
un
Chiquita Banana Company BV
– kopīgi un solidāri: EUR 0;
—
[
Dole
] un
Dole Fresh Fruit Europe OHG
– kopīgi un solidāri: EUR 45600000;
—
[
Weichert
] un [
Del Monte
] – kopīgi un solidāri: EUR 14700000;
[..].”
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 31. decembrī,
Del Monte
cēla prasību, lai vispirms panāktu apstrīdētā lēmuma atcelšanu un, pakārtoti, samazinātu naudas soda, kas tai uzlikts ar šo lēmumu, apmēru.
2009. gada 9. aprīlī
Weichert
lūdza atļauju iestāties šajā lietā, lai atbalstītu
Del Monte
prasījumus. 2010. gada 17. februārī Vispārējā tiesa apmierināja šo pieteikumu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja
Del Monte
prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un apmierināja tās prasību samazināt ar šo lēmumu uzlikto naudas soda apmēru, to nosakot EUR 8,82 miljonu apmērā.
Lietas dalībnieku prasījumi
Del Monte
lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz to;
—
noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P vai, pakārtoti, atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa šī sprieduma 839. punktā ir nolēmusi, ka tiesības atteikties sniegt informāciju neattiecas uz vienkāršiem Komisijas lūgumiem sniegt informāciju, un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemj par to, vai Komisijas lūgtajai informācijai ir pašapsūdzošs raksturs un vai tādēļ
Weichert
un
Del Monte
vajadzētu samazināt naudas sodu; un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus visās tiesvedībās un instancēs.
Weichert
lūdz Tiesu:
—
galvenokārt, noraidīt
Del Monte
apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P, ciktāl tā attiecas uz
Del Monte
kā mātesuzņēmuma atbildību, apmierināt
Del Monte
apelācijas sūdzību jautājumā par vienotu un turpinātu pārkāpumu, atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī apstrīdēto lēmumu tā kopumā;
—
pakārtoti, atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā tiek apstiprināts apstrīdētais lēmums attiecībā uz jautājumu par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kā arī samazināt
Del Monte
un
Weichert
uzlikto naudas sodu tādējādi, lai tiktu atspoguļota apstrīdētā lēmuma atcelšana daļā par vienotu un turpinātu pārkāpumu;
—
ja Tiesa apmierinātu Komisijas apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P, atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tajā ir konstatēts, ka
Weichert
nevar atsaukties uz aizsardzību pret pašapsūdzību, un samazināt
Del Monte
un
Weichert
solidāri un kopīgi uzlikto naudas sodu, ņemot vērā apstākli, ka
Weichert
, atbildot uz lūgumiem sniegt informāciju, ir sadarbojusies ar Komisiju vairāk, nekā ir tās pienākums, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus visās tiesvedībās un instancēs.
Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
—
noraidīt
Del Monte
apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P un tās pretapelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P;
—
noraidīt
Weichert
pretapelācijas sūdzības lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P;
—
atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktu, kā arī taisīt galīgo spriedumu un
—
piespriest
Del Monte
un
Weichert
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus dažādajās tiesvedībās.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2014. gada 22. jūlija lēmumu lietas C‑293/13 P un C‑294/13 P tika apvienotas mutvārdu procesā, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par
Weichert
pretapelācijas sūdzības lietā C‑293/13 P pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka, tā kā
Weichert
prasība par apstrīdēto lēmumu ir tikusi iesniegta pēc termiņa, attiecībā uz to šis lēmums ir kļuvis galīgs, kas nozīmē, ka ar šo pretapelācijas sūdzību nevarot tikt atcelta šī lēmuma saistošā iedarbība attiecībā pret
Weichert
. Pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētā lēmuma, ciktāl tie attiecas uz
Del Monte
, atcelšana pat kaitētu
Weichert
interesēm, ņemot vērā, ka tādējādi
Weichert
būtu vienīgā atbildīgā par uzliktā naudas soda samaksu.
Del Monte
tāpat kā Komisija uzskata, ka Tiesai ir jāizvērtē
Weichert
pretapelācijas sūdzības pieņemamība.
Weichert
norāda, ka Vispārējā tiesa tai ir atļāvusi iestāties lietā, konstatējot, ka tai ir tieša un pastāvoša interese attiecībā uz strīda iznākumu un tādējādi to tieši ietekmē lietas iznākums. Šajā ziņā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā
Del Monte
un
Weichert
tika uzskatītas par vienu ekonomisku vienību un šīm sabiedrībām kopīgi un solidāri tika piespriests samaksāt naudas sodu par pārkāpumu, kurš saistīts ar
Weichert
rīcību.
Tiesas vērtējums
Kā ir norādījusi Komisija, pārsūdzētā sprieduma un apstrīdētā lēmuma, ciktāl tie attiecas uz
Del Monte
, atcelšana kaitētu
Weichert
interesēm, ņemot vērā, ka tādējādi
Weichert
būtu vienīgā, kurai būtu jāsamaksā ar apstrīdēto lēmumu, kurš attiecībā uz to ir kļuvis galīgs, uzliktais naudas sods.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apelācijas sūdzības iesniedzējam ir interese iesniegt apelācijas sūdzību, ja apelācijas rezultāts var radīt labumu lietas dalībniekam, kas to ir iesniedzis (spriedums Francija/
People’s Mojahedin Organization of Iran
, C‑27/09 P,
EU:C:2011:853
, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to
Weichert
pretapelācijas sūdzība lietā C‑293/13 P ar mērķi atcelt pārsūdzēto spriedumu un apstrīdēto lēmumu, ciktāl tie attiecas uz
Del Monte
, nesniedzot labumu
Weichert
, ir jāatzīst par nepieņemamu.
Par
Del Monte
apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P
Par
“Weichert
” interesi iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka tā ir apstrīdējusi
Weichert
interesi iestāties lietā, kurā tika pasludināts pārsūdzētais spriedums, pamatojoties uz to, ka
Weichert
prasība par apstrīdēto lēmumu ir tikusi iesniegta pēc termiņa un ka attiecībā uz
Weichert
šis lēmums ir kļuvis galīgs, kas nozīmē, ka ar
Del Monte
apelācijas sūdzību nevarot tikt atcelta šī lēmuma saistošā iedarbība attiecībā pret to. Šo pašu apsvērumu dēļ Komisija apstrīd
Weichert
interesi iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību.
Del Monte
tāpat kā Komisija uzskata, ka Tiesai ir jāizvērtē
Weichert
interese iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību. Tā turklāt kritizē to, ka
Weichert
kā persona, kas iestājusies lietā, izmanto
Del Monte
apelācijas sūdzību, lai aizstāvētu savu viedokli, un lūdz Tiesu savu vērtējumu attiecināt uz tās izvirzītajiem jautājumiem.
Weichert
apstrīd Komisijas un
Del Monte
argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 172. pantu Vispārējā tiesā izskatītās attiecīgās lietas dalībnieks, kuram ir interese, lai apelācijas sūdzība tiktu apmierināta vai noraidīta, atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību var iesniegt divu mēnešu laikā no dienas, kad tam ir izsniegta apelācijas sūdzība.
Šajā lietā pretēji tam, ko, šķiet, uzskata Komisija un
Del Monte
, ir acīmredzami, ka
Weichert
ir interese, lai
Del Monte
apelācijas sūdzība lietā C‑293/13 P tiktu noraidīta. Tā kā
Weichert
apstrīdēto lēmumu nav apstrīdējusi savlaicīgi, kā rezultātā tas attiecībā pret to ir kļuvis galīgs, tai gadījumā, ja Tiesa apmierinātu
Del Monte
apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P, būs vienai jāsamaksā uzliktais naudas sods, nevis solidāri ar
Del Monte
.
Tādējādi ir jāsecina, ka
Weichert
ir interese iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību.
Par lietā C‑293/13 P izvirzīto pirmo apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz to, ka pārkāpuma laikā
“Del Monte
” un
“Weichert
” nebija viena ekonomiska vienība
Lietas dalībnieku argumenti
Del Monte
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā to ir uzskatījusi par atbildīgu par
Weichert
rīcību kā
Weichert
mātesuzņēmumu.
Pirmkārt,
Del Monte
norāda, ka Komisija un Vispārējā tiesa ir atzinušas, ka
Weichert
ne vienmēr ir sekojusi tās norādījumiem un ka
Weichert
lēmumi attiecībā uz cenām varēja nebūt tādi, kādus sagaidīja
Del Monte
. Līdz ar to
Weichert
būtībā nebija piemērojusi norādījumus, kurus tai bija devusi
Del Monte
, kas nozīmē, ka no tā nevarētu izdarīt secinājumu par izšķirošas ietekmes esamību.
It īpaši, neesot pamatots pārsūdzētā sprieduma 208. punktā minētais apgalvojums par to, ka no lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem nevar secināt, ka
Weichert
, aplūkojot vispārīgi, nebūtu sekojusi
Del Monte
norādījumiem. Atbilstošais kritērijs ir tas, vai
Weichert
būtībā bija vai nebija sekojusi šiem norādījumiem, vai arī tas, vai tā savus lēmumus par cenām bija pieņēmusi neatkarīgi.
Lietā esošie pierādījumi attiecoties uz gadījumiem, kuros
Weichert
savu rīcību ir noteikusi autonomi, pretēji
Del Monte
gaidītajam. Pat pieņemot, ka citi
Weichert
pieņemtie lēmumi vispārīgi sakrita ar
Del Monte
gaidīto, kas neesot noticis, tas neesot ietekmējis
Weichert
neatkarīgumu.
Turklāt
Del Monte
norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 233., 237. un 240. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka
Weichert
trīs reizes ir devis norādījumus ārējiem juridiskajiem padomniekiem aizstāvēt tā intereses pret
Del Monte
. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 236. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas, ka
Del Monte
nav kavējusi
Weichert
aizstāvēt savas intereses, neliecina par
Del Monte
spējas īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz kopīga uzņēmuma rīcību neesamību. Šis konstatējums tādējādi esot pretrunā pastāvīgajai judikatūrai par mātesuzņēmuma atbildību, jo, ja atzītu, ka
Weichert
šādos svarīgos jautājumos esot rīkojusies autonomi, tas būtu pretrunā kopīgajai kontrolei, kuru attiecībā uz
Weichert
īstenoja
Del Monte
un
Weichert
komplementārie dalībnieki.
Otrkārt,
Del Monte
uzskata, ka Vispārējā tiesa esot vienīgi konstatējusi dažus faktorus, kuri, tāsprāt,
Del Monte
ir devuši zināmu ietekmi uz
Weichert
. Tomēr Vispārējā tiesa nekad neesot konstatējusi, ka šī ietekme ir izšķiroša un ka
Weichert
būtībā seko
Del Monte
norādījumiem.
Šajā ziņā, pirmkārt,
Del Monte
norāda, ka tā kā komandīts saskaņā ar Vācijas tiesībām ir bijusi izslēgta no vadības funkciju veikšanas un tai nav bijušas nekādas iespējas noteikt
Weichert
vadību.
Vispirms saskaņā ar sabiedrības līguma 7. panta 1. punktu tā esot varējusi iebilst tikai pret pasākumiem, kuri neiekļaujas parastajā komercdarbības gaitā. Turpinājumā neviens no sabiedrības līguma 7. panta 2. un 3. punktā minētajiem pasākumiem neiekļaujoties
Weichert
parasto komercdarbību gaitā, kā arī nenorādot uz saistību ar
Weichert
rīcību tirgū.
Visbeidzot, attiecībā uz to, ka
Del Monte
jebkurā brīdī var sasaukt dalībnieku pilnsapulci, tā atgādina, ka komplementārie dalībnieki varēja uzlikt veto jebkuram šādā pilnsapulcē piedāvātam pasākumam. Turklāt bloķēšanas gadījumā komplementārie dalībnieki varēja vērsties šķīrējtiesas komisijā, kurā tie bija pārliecināti, ka nav mazākumā.
Otrkārt,
Del Monte
uzskata, ka neviens no faktoriem, kuri, skatoties atsevišķi, likuši Vispārējai tiesai konstatēt, ka
Del Monte
īsteno izšķirošu ietekmi uz
Weichert
, kā arī šie faktori kopumā nav tādi, kas pierāda šādas ietekmes esamību.
Attiecībā uz sabiedrības līgumu
Del Monte
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Vispārējās tiesas minētais spēku līdzsvars nenorādot uz izšķirošu ietekmi.
Ņemot vērā, ka vienīgi komplementārajiem dalībniekiem bija tiesības rīkoties un parakstīt dokumentus
Weichert
vārdā, uzņemties saistības
Weichert
vārdā pret trešajām personām un nodrošināt trešo personu saistības pret
Weichert
, saņemt un tērēt naudas līdzekļus tās vārdā, veikt tās ikdienas vadību un neierobežoti un solidāri uzņemties tās saistības, minētais spēku līdzsvars un veto tiesības nevarot pamatot izšķirošas ietekmes konstatējumu.
Pretēji tam, ko ir uzskatījusi Vispārējā tiesa,
Del Monte
piešķirtās veto tiesības nenorādot uz izšķirošu ietekmi, jo šī sabiedrība nebija tiesīga noteikt ne gada budžetu, ne investīcijas plānu, ne maksājumus personālam un šīs veto tiesības neesot ietekmējušas
Weichert
komplementāro dalībnieku vadības turpinātību.
Attiecībā uz kapitāla saitēm
Del Monte
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 125. punktā iekļautais pamatojums, saskaņā ar kuru tās dalības kapitāla apmērs
Weichert
darbībā tai deva motivāciju īstenot ietekmi uz pēdējo minēto un liecina par zināmu ekonomisko varu un tātad arī iespēju īstenot šādu ietekmi, ir kļūdains, jo vienkārša motivācija neietekmē spēju īstenot izšķirošu ietekmi un zināma ekonomiskā vara nenorāda uz izšķirošu ietekmi. Vispārējā tiesa nav norādījusi nevienu apstākli attiecībā uz
WAL
dalības kapitālā apmēru, kurš varētu ietekmēt
Weichert
neatkarību attiecībā uz vadības lēmumiem un tās rīcību tirgū.
Attiecībā uz izplatīšanas līgumu neviens no pārsūdzētā sprieduma 135.–149. punktā minētajiem trīs apstākļiem, kā uzskata
Del Monte
, nenorādot uz tās īstenoto izšķirošo ietekmi uz
Weichert
.
Vispirms neviens pārsūdzētajā spriedumā minētais apstāklis nepierādot, ka izplatīšanas līgums, skatoties atsevišķi vai kopā ar citiem faktoriem, esot kavējis
Weichert
pilnīgi neatkarīgi izstrādāt savu tirdzniecības politiku. Tas esot bijis parasts līgums starp neatkarīgiem saimnieciskās darbības veicējiem. Neapstrīdama
Del Monte
interese attiecībā uz to, ka
Weichert
savus banānus pārdod par augstākām cenām, nekādi neliecinot par spēju īstenot izšķirošu ietekmi.
Turpinājumā attiecībā uz
Del Monte
saņemto informāciju no pārsūdzētā sprieduma 157. punkta izrietot, ka informācijas mehānismi, tos kombinējot ar sabiedrības līgumā paredzētajiem kontroles mehānismiem, ir ļāvuši
Del Monte
vismaz ietekmēt
Weichert
komerciālo rīcību, ieskaitot arī komercdarbības ikdienas vadību, nevis īstenot izšķirošu ietekmi.
Visbeidzot, četri
Del Monte
tieši izteikumi par
Weichert
veikto tirdzniecības veicināšanu un praktizētajām cenām, kā minēts pārsūdzētā sprieduma 164. punktā, pierādot, ka
Del Monte
vēlējās savu preču zīmi pārdot par augstākām cenām un ka
Weichert
pārdeva savus banānus par zemākām cenām. Šie izteikumi līdz ar to nenorādot uz izšķirošu ietekmi. Atbilstošais jautājums esot tas, vai
Weichert
ir bijis jāizpilda
Del Monte
vēlmes. Pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka tas tā nebija.
Komisija un
Weichert
apstrīd
Del Monte
argumentāciju gan attiecībā uz tās pieņemamību, gan pamatotību.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz
Del Monte
pirmā pamata pieņemamību pietiek konstatēt, ka pretēji Komisijas un
Weichert
apgalvotajam no
Del Monte
sniegtās argumentācijas nepārprotami izriet, ka
Del Monte
neapstrīd ne Vispārējās tiesas konstatētos faktus, ne to vērtējumu, bet gan vienīgi to juridisko kvalifikāciju.
Līdz ar to pirmais pamats ir pieņemams.
Attiecībā uz lietas būtību ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitasuzņēmuma rīcībā mātesuzņēmumu var vainot it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa juridiska persona, šis meitasuzņēmums savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātesuzņēmuma dotus rīkojumus, ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas vieno šīs abas juridiskās vienības (spriedumi
Akzo Nobel
u.c./Komisija, C‑97/08 P,
EU:C:2009:536
, 58. punkts;
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., C‑628/10 P un C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, 43. punkts, kā arī
Areva
u.c./Komisija, C‑247/11 P un C‑253/11 P,
EU:C:2014:257
, 30. punkts).
Lai noteiktu, vai mātesuzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi uz tās meitasuzņēmuma rīcību tirgū, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti par šī meitasuzņēmuma vienojošām ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm ar tās mātesuzņēmumu un tādējādi ir jāņem vērā ekonomiskā realitāte (spriedums Komisija/
Stichting Administratiekantoor Portielje
, C‑440/11 P,
EU:C:2013:514
, 66. punkts).
Turklāt izšķirošas ietekmes faktisku īstenošanu var secināt arī no savstarpēji atbilstošu pierādījumu kopuma, pat ja ne ar vienu no šiem pierādījumiem, skatot tos atsevišķi, nepietiek, lai pierādītu šādas vienības pastāvēšanu (šajā ziņā skat. spriedumu
Knauf Gips
/Komisija, C‑407/08 P,
EU:C:2010:389
, 65. punkts).
Visbeidzot, Tiesa jau ir nospriedusi, ka kopīga kontrole, ko divi mātesuzņēmumi viens neatkarīgi no otra īsteno pār savu meitasuzņēmumu, principā pieļauj Komisijas konstatējumu par vienas ekonomiskas vienības esamību starp vienu no šiem mātesuzņēmumiem un attiecīgo meitasuzņēmumu (spriedums
Alliance One International
un
Standard Commercial Tobacco
/Komisija un Komisija/
Alliance One International
u.c., C‑628/10 P un C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, 101. punkts).
Šajā lietā attiecībā, pirmām kārtām, uz
Del Monte
spēju īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
, Vispārējā tiesa vispirms pārsūdzētā sprieduma 118. punktā atzina, ka
Del Monte
tiesības, kuras izriet no sabiedrības līguma 7. panta 2.–4. punkta, 8. panta 2. punkta un 9. panta 2.–5. punkta, pierāda
Del Monte
un
Weichert
ģimenes kopīgu kontroli pār sabiedrību
Weichert
un norāda uz
Del Monte
spēju īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
Tālāk pārsūdzētā sprieduma 125. punktā tā atzina, ka starp
Del Monte
un
Weichert
pastāvošās kapitāla saiknes liecina par pirmās minētās sabiedrības spēju īstenot ietekmi attiecībā uz otro minēto.
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 150. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka
Del Monte
tiesības un pienākumi, kuri izriet no izplatīšanas līguma 2. panta a) punkta, 3., 4. panta, 9. panta 3. punkta un 11. panta, pastiprina
Del Monte
ekonomiskās un juridiskās spējas īstenot ietekmi uz
Weichert
ikdienas komercdarbības vadību.
Vispārējā tiesa šīs juridiskās kvalifikācijas it īpaši pamatoja ar šādu konstatēto pierādījumu vērtējumu.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 101. un 118. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no sabiedrības līguma 7. panta 2. un 3. punkta izriet, ka visas svarīgās darbības, kuras katrā ziņā radījušas ietekmi, pat ja tā ir bijusi netieša, uz
Weichert
vadību, nav varējušas tikt veiktas bez komandīta dalībnieka piekrišanas un ka šis līgums liecina par “spēku līdzsvaru” starp komplementāriem dalībniekiem un komandītu.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 125. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka
Del Monte
finanšu intereses
Weichert
darbībā ir uzskatāmas par pirmā minētā uzņēmuma acīmredzamu motivāciju īstenot ietekmi uz otro minēto un ka tā dalības kapitāla apmērs liecina par zināmu ekonomisko varu.
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 139. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka
Del Monte
ir bijusi dubulta interese īstenot kontroli pār
Weichert
noteiktajām cenām, jo šīs cenas ne tikai ietekmēja
Weichert
peļņas un zaudējumu pārskatu un tādējādi akcionāriem izmaksājamo peļņu, bet arī tieši ietekmēja cenas, ko
Del Monte
saņēma par sabiedrībai
Weichert
atbilstoši izplatīšanas līgumam piegādātajiem banāniem.
Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 149. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, ciktāl
Del Monte
ir bijusi līgumiska iespēja būtiski ietekmēt banānu daudzumus, kurus tā piegādāja
Weichert
, un ciktāl
Weichert
bija pienākums iepirkt gandrīz visus savus banānu daudzumus no
Del Monte
, pēdējai minētajai bija līdzeklis, ar kuru izdarīt būtisku spiedienu uz
Weichert
.
Šajā kontekstā
Del Monte
sniegtā argumentācija šajā tiesvedībā nepierāda, ka Vispārējā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, attiecīgās ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes kopumā atzīstot par tādām, kuras pierāda
Del Monte
spēju īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
Vispirms apstākļi, saskaņā ar kuriem
Del Monte
juridiski tika izslēgta no
Weichert
ikdienas komercdarbības vadības un tās veto tiesības neļāva tai noteikt tostarp īpašu budžetu, neizslēdz jebkādu
Del Monte
iespēju īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
rīcību konkrētajā tirgū. Ar citiem apstākļiem, tostarp šī sprieduma 79.–86. punktā minētajiem, tai varēja būt šāda spēja.
Turpinājumā šo pašu iemeslu dēļ tas, ka
Weichert
trīs reizes deva norādījumus ārējiem padomdevējiem aizstāvēt savas intereses pret
Del Monte
, nepierāda
Del Monte
nespēju īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
rīcību konkrētajā tirgū.
Visbeidzot, visu to ekonomisko, organizatorisko un juridisko saikņu kontekstā, kuras atbilstoši Vispārējās tiesas konstatētajam vieno
Del Monte
ar
Weichert
, tas, ka
Del Monte
bija līgumiska iespēja būtiski ietekmēt banānu daudzumus, kurus tā piegādāja
Weichert
, un ka
Weichert
bija pienākums iepirkt gandrīz visus savus banānu daudzumus no
Del Monte
, ļāva Vispārējai tiesai pārsūdzētā sprieduma 149. punktā ne tikai uzskatīt, ka
Del Monte
bija līdzeklis, ar kuru izdarīt būtisku spiedienu uz
Weichert
, bet arī uzskatīt, ka tai bija spēja īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz to.
Otrām kārtām, attiecībā uz
Del Monte
izšķirošas ietekmes attiecībā uz
Weichert
faktisku īstenošanu Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 158. punktā atzina – tas, ka
Del Monte
saņēma informāciju, kura bija papildus tai, kas prasīta ar izplatīšanas līguma 4. pantu, acīmredzami norāda uz ietekmes īstenošanu.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 220. punktā tā atzina, ka pierādījumi par saraksti starp
Del Monte
un
Weichert
norāda uz
Del Monte
izšķirošas ietekmes attiecībā uz
Weichert
īstenošanu pārkāpuma laikposmā.
Vispārējā tiesa šīs juridiskās kvalifikācijas it īpaši pamatoja ar šādu konstatēto pierādījumu vērtējumu:
—
ziņojumi, kurus
Weichert
kopš 2000. gada maija līdz 2003. gada 1. janvārim katru nedēļu sūtīja
Del Monte
un kuros attiecībā uz
Del Monte
,
Dole
,
Chiquita
un citiem banānu piegādātājiem, kā arī attiecībā uz katru no attiecīgajiem ģeogrāfiskajiem tirgiem bija norādīti attiecīgie apjomi, oficiālās cenas un faktiskās cenas, pat “sagaidāmās faktiskās neto cenas”, ir ar banānu tirdzniecību un tātad ar
Weichert
ikdienas vadību tieši saistīts papildu informācijas avots (pārsūdzētā sprieduma 152.–155. punkts);
—
šo ziņojumu nosūtīšanas iknedēļas regularitātes rezultātā pastāvēja nepārtraukta informācijas plūsma, kuras adresāte ir bijusi
Del Monte
un ar kuru tā ir guvusi plašu un precīzu izpratni par tirgu, tostarp par
Weichert
stāvokli (pārsūdzētā sprieduma 156. punkts);
—
šie ziņojumi ir uzskatāmi par informāciju, kas pieprasīta un saņemta ārpus līgumiskā ietvara (pārsūdzētā sprieduma 158. punkts);
—
sarakste starp
Del Monte
un
Weichert
atklāj
Del Monte
tiešus izteikumus saistībā ar
Weichert
veikto tirdzniecības veicināšanu un cenām, ļoti precīzus skaitļos izteiktus norādījumus attiecībā uz īstenojamo cenu politiku, sanāksmes un telefonsarunas par šo priekšmetu, tiešu rīkojumu attiecībā uz ikdienas informācijas sniegšanu par komercsarunām, tiešu spiedienu saistībā ar apgādi un
Weichert
paskaidrojumus vai attaisnojumus attiecībā uz tās ikdienas darbības vadību (pārsūdzētā sprieduma 175. un 203. punkts);
—
Del Monte
ir bijusi faktiska iespēja būtiski ietekmēt
Weichert
apgādi un praksē tā ir īstenojusi lielu spiedienu uz šo uzņēmumu, draudot, neatsaucoties ne uz kādu nepārvaramas varas gadījumu, tai samazināt iknedēļas banānu piegāžu apjomu “līdz
Interfrucht
licenču līmenim, tas ir, +/– 60000 kastu nedēļā”, t.i., līdz daudzumam, kas ir zemāks par izplatīšanas līgumā paredzēto minimālo slieksni – samazinājums, kas varēja radīt
Weichert
grūtības attiecībās ar saviem klientiem (pārsūdzētā sprieduma 185.–187. punkts);
—
Del Monte
ir īstenojusi ciešu
Weichert
komerciālās rīcības uzraudzību un pat ir tieši iejaukusies tās cenu politikas noteikšanā (pārsūdzētā sprieduma 204. punkts);
—
Weichert
atbildes atklāj, ka tā ir uzskatījusi, ka tai ir pienākums atskaitīties par saviem ar cenām saistītajiem lēmumiem
Del Monte
priekšā, un ir centusies apmierināt šīs pēdējās minētās cerības (pārsūdzētā sprieduma 205. punkts);
—
ņemot vērā riskus saistībā ar tās apgādi un iespējamo tās samazināšanu,
Weichert
ir bijusi spiesta pildīt
Del Monte
norādījumus, lai izvairītos no maksātnespējas; šo bažu rašanās pamatā acīmredzami ir bijusi tās piegādātāja (pārsūdzētā sprieduma 207. punkts);
—
lai gan, kā pati Komisija atzīst apstrīdētā lēmuma 424. apsvērumā,
Weichert
ar cenu noteikšanu saistītie lēmumi varēja neatbilst tam, ko sagaidīja
Del Monte
, no Komisijas savāktajiem dokumentārajiem pierādījumiem nevar secināt, ka
Weichert
, aplūkojot vispārīgi, nebūtu sekojusi “
Del Monte
norādījumiem”, kā minējusi prasītāja, un tirgū būtu rīkojusies patstāvīgi (pārsūdzētā sprieduma 208. punkts).
Ņemot vērā šos konstatējumus un šos faktiskos vērtējumus, kurus Tiesa nevar aizstāt ar savējiem, Vispārējai tiesai nevar pārmest to, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka visa
Del Monte
pieprasītā un saņemtā informācija, kā arī tās sniegtie norādījumi kopā ar draudiem un spiedienu attiecībā uz
Weichert
pierāda
Del Monte
faktiski īstenotu izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
Del Monte
sniegtā argumentācija šajā tiesvedībā neatspēko šo konstatējumu.
Ciktāl
Del Monte
uzsver, ka visi pierādījumi par saraksti ar
Weichert
liecina par tās rīcību, kas ir pretēja tam, ko sagaida
Del Monte
, pirmkārt, jāatgādina, kā savu secinājumu 101., 103. un 104. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ka nav nepieciešams, lai meitasuzņēmums izpildītu visus sava mātesuzņēmuma norādījumus, lai pierādītu izšķirošanas ietekmes esamību, ja vien doto norādījumu neievērošana nebija parasts gadījums.
Kā savu secinājumu 108. un 109. punktā ir minējusi ģenerāladvokāte, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka visi tai iesniegtie pierādījumi nebija tādi, lai pierādītu, ka tas, ka
Weichert
neievēroja
Del Monte
dotos norādījumus, bija parasts gadījums.
Otrkārt, konstatējot, ka
Del Monte
pēc sava lūguma un pārsniedzot savas tiesības ieguva kārtējo informāciju par konkrētā banānu tirgus stāvokli, ka tā ir devusi precīzus norādījumus
Weichert
par rīcību, kura tai jāīsteno šajā tirgū, ka šie norādījumi bija papildināti ar draudiem, kurus pamatoja līdzeklis, ar kuru izdarīt būtisku spiedienu uz
Weichert
, un ka
Weichert
, baidoties par savu maksātnespēju, bija spiesta apmierināt
Del Monte
cerības, Vispārējās tiesas rīcībā bija netiešo pierādījumu kopums, kas tai ļāva secināt, ka
Del Monte
kopā ar
Weichert
komplementārajiem dalībniekiem faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, tai atzīstot, ka visa
Del Monte
pieprasītā un saņemtā informācija, kā arī tās dotie norādījumi kopā ar draudiem un spiedienu attiecībā uz
Weichert
pierāda, ka
Del Monte
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, lietā C‑293/13 P izvirzītais pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par lietā C‑293/13 P izvirzīto otro apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz pierādījumu sagrozīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Del Monte
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā savu konstatējumu par to, ka
Del Monte
faktiski īsteno izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
, ir pamatojusi uz sagrozītiem pierādījumiem.
Pirmkārt, veto tiesības, kas ir
Del Monte
un kuras ir paredzētas sabiedrības līguma 7. panta 3. punktā, neļaujot konstatēt – pretēji pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā noteiktajam –, ka šīm tiesībām būtu kāda ietekme, pat netieša, uz
Weichert
vadību. Nevienas no šīm veto tiesībām neesot saistītas ar
Weichert
rīcību tirgū – rīcību, kuru bija noteikuši tikai un vienīgi komplementārie dalībnieki.
Otrkārt,
Del Monte
uzskata, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi sabiedrības līgumu, pārsūdzētā sprieduma 114. punktā uzskatot – tas, ka komplementārajiem dalībniekiem bija veto tiesības uz visiem
Weichert
lēmumiem, neizriet no šī līguma noteikumiem. Šis konstatējums esot pretrunā Vispārējās tiesas konstatējumiem, saskaņā ar kuriem:
—
Weichert
pārvaldīja un pārstāvēja tikai un vienīgi komplementārie dalībnieki un neviens vadības, iecelšanas amatā vai atcelšanas no amata pasākums tādējādi nevarēja tikt noteikts pret komplementāro dalībnieku gribu;
—
komplementārajiem dalībniekiem bija vajadzīga
Del Monte
iepriekšēja piekrišana tikai attiecībā uz ierobežotu skaitu pasākumu, no kuriem neviens, izņemot budžetu un investīcijas plānus un maksājumus personālam, neattiecās uz komercdarbības ikdienas vadību;
—
komplementārie dalībnieki varēja izmantot savas veto tiesības attiecībā uz grozījumiem sabiedrības līgumā, finanšu pārskatiem, komplementāro dalībnieku atbrīvojumu no atbildības par to vadību un grāmatvedības revidenta iecelšanu, kā arī saistībā ar jebkuru lēmumu, kurš varēja tikt pieņemts dalībnieku pilnsapulcē; vienīgi komplementārie dalībnieki varēja pieņemt jebkuru lēmumu attiecībā uz vadību vai dalībnieku pārstāvību, ikgadējos priekšlikumus attiecībā uz budžetu, investīcijas plānus un noteikt maksājumus personālam, sagatavot finanšu pārskatus un savu akciju nodošanu sabiedrībā.
It īpaši,
Del Monte
uzsver, ka Vispārējā tiesa nav konstatējusi nevienu lēmumu, kuru
Del Monte
būtu varējusi noteikt vai faktiski bija noteikusi attiecībā uz
Weichert
pret komplementāro dalībnieku veto tiesībām, un ka neviens šāda veida lēmums nav ticis pieņemts.
Treškārt,
Del Monte
uzskata, ka Vispārējā tiesa, nesagrozot faktus, nevarēja noraidīt tās argumentu par to, ka tā nevarēja ne iecelt, ne aizstāt, ne pat iebilst ar veto tiesībām pret
Weichert
vadītāju iecelšanu, uzskatot, ka ir pietiekami konstatēt, ka jebkādu grozījumu sabiedrības līgumā veikšanai ir prasīta dalībnieku vienprātība.
Ceturtkārt,
Del Monte
norāda, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi sabiedrības līguma 9. panta 5. punktu, uzskatot, ka apgalvojums par lēmumu pieņemšanu šķīrējtiesas komisijā ar vienkāršu balsu vairākumu un tādējādi par lēmumiem, kas komplementārajiem dalībniekiem noteikti ir labvēlīgi, nav pamatots un ka katrā ziņā, ņemot vērā dalībnieku pilnsapulces īpašo kompetenci, attiecīgās priekšrocības tvērums nav tik liels.
Šajā ziņā
Del Monte
norāda, ka minētajā komisijā nebija strīda par to, ka veto tiesību sadalījums ir šāds, proti, trīs balsis komplementārajiem dalībniekiem, viena balss
Del Monte
un divas neitrālas balsis. Turklāt sabiedrības līgumā neesot bijis ietverts neviens noteikums, kas prasītu kvalificētu vairākumu. Visbeidzot, tā kā
Del Monte
tika izslēgta no
Weichert
vadības, dalībnieku pilnsapulce esot bijusi vienīgā vadības struktūra, kurā tā tika pārstāvēta. Sabiedrības līgumā paredzētais mehānisms bloķēšanas gadījumā līdz ar to esot norādījis uz pilnvaru sadalījumu.
Piektkārt,
Del Monte
uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā ir sagrozījusi tās paziņojumu par to, ka sabiedrības līgums liecina par “spēku līdzsvaru” starp
Del Monte
un komplementāriem dalībniekiem, interpretējot šo paziņojumu kā apstiprinājumu izšķirošas ietekmes esamībai. Taču šķietot acīmredzams, ka šāda interpretācija neatbilst šim paziņojumam.
Sestkārt,
Del Monte
norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 212.–214. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi
Dole
un
Chiquita
paziņojumus, uz kuriem atsaucās Vispārējā tiesa. Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot secinājusi, ka ar pirmo un otro
Dole
paziņojumu esot iesniegts pierādījums par to, ka
Del Monte
stratēģija bija noteikt savas cenas tajā pašā līmenī kā
Dole
cenas. Izdarot šādu apgalvojumu, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā otrā
Dole
paziņojuma saturu, kurā apstiprināts, ka
Weichert
, nevis
Del Monte
, ir vēlējusies marku
Del Monte
pozicionēt tādā pašā līmenī kā
Dole
, pamatojoties uz to, ka šis otrais paziņojums esot nesaraujami saistīts ar pirmo
Dole
paziņojumu.
Tomēr
Del Monte
uzskata, ka tas nav pareizi, jo otrais
Dole
paziņojums ir jaunāks, tajā ir sniegta atbilde uz tiešu Komisijas jautājumu un tajā tieši ir ietverta detalizētāka un pilnīgāka pirmajā paziņojumā sniegtā informācija. Tomēr Vispārējā tiesa esot interpretējusi pirmo
Dole
paziņojumu tādējādi, ka tas nonāk pretrunā otrajam paziņojumam.
Trešais
Dole
paziņojums un trešais
Chiquita
paziņojums esot pilnībā viennozīmīgi un no tiem varot vienīgi secināt, ka
Del Monte
nebija apmierināta ar
Weichert
komerciālo stratēģiju un ka
Del Monte
īstenoja pati savu stratēģiju, tiklīdz tā sāka tirgot savus banānus, izmantojot tai pilnībā piederošos meitasuzņēmumus. Ja
Dole
apgalvo, ka
Del Monte
nebija apmierināta ar
Weichert
tirdzniecības veicināšanas rezultātiem, Vispārējā tiesa šo neapmierinātību ir attiecinājusi vienīgi uz peļņu, lai arī bija skaidrs, ka
Del Monte
neapmierinātība attiecās uz
Weichert
tirgus stratēģiju.
Del Monte
uzskata, ka no minētajiem paziņojumiem nepārprotami izriet, ka
Del Monte
nevarēja īstenot izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
komerciālo stratēģiju.
Del Monte
apgalvo, ka Vispārējā tiesa turklāt ir sagrozījusi ceturto
Dole
paziņojumu, ierosinot, ka
Del Monte
esot izmainījusi stratēģiju pēc
Weichert
atdalīšanas pārkāpuma laikposma beigās. Šī interpretācija esot pretrunā
Chiquita
paziņojumam un saziņai starp
Del Monte
un
Weichert
, kura norādot uz nemainīgām nesaskaņām starp šīm abām sabiedrībām attiecībā uz
Del Monte
banānu pozicionēšanu. Cita šajā
Dole
paziņojumā ietverta informācija apstiprinot šīs nemainīgās nesaskaņas.
Septītkārt,
Del Monte
norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 236. punktā ir sagrozījusi vēstuli, kuru 1997. gada 27. martā kāds ārējs padomdevējs
Weichert
vārdā bija adresējis
Del Monte
, lai aizstāvētu
Weichert
intereses pret
Del Monte
. Šī vēstule acīmredzami pierādot, ka
Weichert
rīkojās pret
Del Monte
interesēm, tādējādi atspēkojot izšķirošanas ietekmes esamību. Tomēr Vispārējā tiesa esot noraidījusi
Del Monte
argumentu, uzskatot, ka komplementārie dalībnieki aizstāvēja savas intereses pret komandītu, lai arī no minētās vēstules nepārprotami izrietot, ka tā tika nosūtīta nevis komplementāro dalībnieku vārdā, bet
Weichert
vārdā.
Astotkārt,
Del Monte
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 238. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi
Weichert
atbildes rakstu prasībā pret
WAL
, noraidot sniegto argumentāciju, pamatojoties tikai uz to, ka konkrēto tiesvedību nebija uzsākusi nevis
Weichert
, bet
Del Monte
. Taču jautājumam par to, kurš uzsāka tiesvedību, neesot nozīmes attiecībā uz šāda raksta saturu.
Devītkārt,
Del Monte
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 259. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumu par to, ka
Weichert
rezultāti netika konsolidēti
Del Monte
pārskatos, šo pierādījumu noraidot kā neatbilstošu, pamatojoties uz to, ka
Weichert
bija partnerība. Taču nekas neesot ļāvis uzskatīt, ka pastāv atšķirības starp konsolidācijas noteikumiem, kurus piemēro partnerībām, un tiem, kurus piemēro citiem uzņēmumu veidiem.
Desmitkārt, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus, neņemot vērā negatīvo pierādījumu saistību. Vispārējā tiesa esot vienīgi pārbaudījusi, vai tie, katru skatot atsevišķi, pierāda izšķirošas ietekmes neesamību, un esot secinājusi, ka tas tā nav šajā gadījumā. Tomēr tā neesot izvērtējusi, vai šie pierādījumi, skatīti kopā, apstiprina izšķirošas ietekmes esamību.
Del Monte
uzskata, ka visi minētie pierādījumi nav pietiekami, lai pierādītu, ka
Del Monte
ir īstenojusi tādu ietekmi, ka
Weichert
nav varējusi autonomi noteikt savu rīcību tirgū un būtībā ir izpildījusi
Del Monte
norādījumus.
Weichert
uzskata, ka
Del Monte
nenorāda uz pierādījumu sagrozīšanu, bet vienīgi apšauba Vispārējās tiesas veikto pierādījumu vērtējumu.
Komisija uzskata, ka Vispārējās tiesas pamatojums nenorāda uz pierādījumu sagrozīšanu.
Tiesas vērtējums
Del Monte
pirmais, trešais, piektais, astotais, devītais un desmitais arguments uzreiz ir jānoraida, jo acīmredzami no tiem neizriet neviens pārmetums pret Vispārējo tiesu par tās izdarīto pierādījumu sagrozīšanu vai tajos precīzi nav norādīti pierādījumi, kuri ir tikuši sagrozīti, un tādējādi šie argumenti neizpilda judikatūrā paredzētās prasības.
Lai arī
Del Monte
otrajā, ceturtajā, sestajā un septītajā argumentā patiešām ir ietverti precīzi pārmetumi par pierādījumu sagrozīšanu, tomēr ir jākonstatē, ka tie nav pamatoti.
Attiecībā uz
Del Monte
otro argumentu, kā savu secinājumu 131. un 132. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, Vispārējās tiesas apgalvojums pārsūdzētā sprieduma 114. punktā, saskaņā ar kuru “tas, ka komplementārajam dalībniekam [..] būtu veto tiesības attiecībā uz “visiem” sabiedrības lēmumiem, neizriet no sabiedrības līguma noteikumiem”, ir jālasa kopsakarā ar iepriekšējiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, kuri attiecas uz sabiedrības līguma 9. panta 2. punkta otro teikumu – noteikumu, kurš attiecas tikai uz noteiktiem šī līguma 9. panta 4. punktā definētiem dalībnieku pilnsapulces lēmumiem.
Attiecībā uz ceturto
Del Monte
argumentu, pirmkārt, pietiek konstatēt, kā savu secinājumu 143. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ka sabiedrības līguma 9. panta 5. punktā nav ietvertas nekādas norādes par to, kādas prasības par balsu vairākumu attiecās uz lēmumu pieņemšanu šķīrējtiesas komisijā. Otrkārt,
Del Monte
nav precīzi minējusi, kādēļ Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 116. punktā apgalvojot, ka, “ņemot vērā dalībnieku pilnsapulces īpašo kompetenci, attiecīgās priekšrocības tvērums nav tik liels”, ir sagrozījusi šo noteikumu.
Runājot par sesto argumentu, ir jākonstatē, kā savu secinājumu 152. un 153. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ka attiecīgie
Chiquita
un
Dole
paziņojumi nebija nebūt tik viennozīmīgi un līdz ar to tie bija interpretējami. Ciktāl nešķiet, ka Vispārējās tiesas interpretācija būtu acīmredzami nesavienojama ar šo paziņojumu saturu, apgalvotā sagrozīšana nevar tikt konstatēta.
Visbeidzot,
Del Monte
septītais arguments nevar tikt atbalstīts, jo Vispārējās tiesas apgalvojums, saskaņā ar kuru “tas, ka viens no dalībniekiem vēršas pie juridiskā padomnieka, lai noskaidrotu savas tiesības un aizstāvētos pret personu, kuru tas tur aizdomās par to neievērošanu”, nav nesaderīgs ar tās vēstules saturu, kuru 1997. gada 27. martā ārējs padomnieks
Weichert
vārdā bija adresējis
Del Monte
un kura, kā savu secinājumu 157. un 158. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, ir uzrakstīta viennozīmīgi, jo no ievada izriet, ka vēstulē tiek sniegts viedoklis sabiedrības vārdā, lai arī argumentācija ir izklāstīta
W
. vārdā, pat tieši
W
. un
Weichert
vārdā kopā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, lietā C‑293/13 P izvirzītais otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par lietā C‑293/13 P izvirzīto trešo apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz pierādīšanas pienākumu
Lietas dalībnieku argumenti
Del Monte
norāda, ka Vispārējā tiesa, nolemjot, ka izšķirošas ietekmes esamības pierādīšanas pienākums šajā lietā gulstas uz Komisiju, vairākkārt apgrieza šo pienākumu. Tālāk norādītajā pamatojumā ir iepriekš pieņemta izšķirošas ietekmes prezumpcija, kas esot bijusi jāatspēko
Del Monte
.
Pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 113. punktā Vispārējā tiesa jautājumā par sabiedrības līguma 9. panta 2. punktā paredzētajām komplementārā dalībnieka veto tiesībām esot nolēmusi, ka saskaņā ar šī līguma 9. panta 3. un 4. punktu dalībnieku pilnsapulcei ir bijusi konkrēti norobežota kompetence, “kas ir situācija, kura neizslēdz visas
Del Monte
iespējas īstenot izšķirošu ietekmi uz
Weichert
rīcību konkrētajā tirgū”.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka, lai arī “
Weichert
ar cenu noteikšanu saistītie lēmumi varēja neatbilst tam, ko sagaidīja
Del Monte
, no [..] savāktajiem dokumentārajiem pierādījumiem nevar secināt, ka [..]
Weichert
, aplūkojot vispārīgi, nebūtu sekojusi “
Del Monte
norādījumiem” un tirgū būtu rīkojusies patstāvīgi”.
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 237. un 238. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka “izvilkum[s] no 2002. gada 15. maija iebildumu raksta, ko
Weichert
saistībā ar tiesvedību pret
WAL
bija iesniegusi kādā Vācijas tiesā [..], [kurā] ir uzsvērts, ka visa sabiedrības
Weichert
pievienotā ekonomiskā vērtība, t.i., iepirkumi, mārketings un loģistika, esot attiecināma vienīgi uz komplementārajiem dalībniekiem un ka
WAL
loma sabiedrībā aprobežojoties ar finanšu dalību [..], neizslēdz secinājumu par izšķirošas ietekmes īstenošanu”.
Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 260. punktā Vispārējā tiesa jautājumā par
Del Monte
un
Weichert
pārskatu konsolidācijas neesamību esot nolēmusi, ka “šādas konsolidācijas neesamība ne obligāti nozīmē [..], ka [..] nebūtu iespējams secināt par izšķirošas ietekmes esamību”.
Lai arī Vispārējā tiesa esot pareizi piemērojusi pierādīšanas pienākumu regulējošos principus, tai esot bijis jāizvērtē, vai komandīta veto tiesības, fakts, ka
Weichert
cenas neatbilda tam, ko bija gaidījusi
Del Monte
,
Weichert
rakstveida apsvērumi Vācijas tiesās un pārskatu konsolidācijas neesamība ļāva pietiekami iezagties šaubām attiecībā uz Komisijas konstatēto
Del Monte
izšķirošo ietekmi attiecībā uz
Weichert
, lai uzskatītu, ka šis konstatējums neizpilda prasīto pierādījumu līmeni.
Weichert
un Komisija apstrīd
Del Monte
argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka
Del Monte
trešā pamata atbalstam sniegtā argumentācija izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas.
Vispirms, kā ir norādījusi
Del Monte
, no pārsūdzētā sprieduma 104. un 221. punkta viennozīmīgi izriet, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka pierādīšanas pienākums par
Del Monte
līdzatbildību par
Weichert
izdarītu pārkāpumu ir Komisijai.
Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 98.–220. punktā izvērtēja, vai Komisija šo pienākumu ir izpildījusi, un uzskatīja, ka pierādījumi, uz kuriem balstījās Komisija, pierādīja minēto līdzatbildību.
Visbeidzot, minētā sprieduma 222.–265. punktā Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai
Del Monte
sniegtie pierādījumi un argumenti atspēkoja Komisijas secinājumu par to, ka par
Weichert
izdarīto pārkāpumu ir vainojama
Del Monte
.
Kā savu secinājumu 117. punktā ir minējusi ģenerāladvokāte, šāda analīze nenozīmē nekādu pierādīšanas pienākuma pāreju.
Tāpat uz šādu pāreju nenorāda tas, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. un 208. punktā ir noraidījusi
Del Monte
apgalvojumu par to, ka šajos punktos minētie apstākļi izslēdza iespēju, ka
Del Monte
faktiski īsteno izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
. Šajos punktos Vispārējā tiesa ir vienīgi atbildējusi uz
Del Monte
apgalvojumiem attiecībā uz vainojamību par pārkāpumu.
No tā izriet, ka lietā C‑293/13 P izvirzītais trešais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Par lietā C‑293/13 P izvirzīto ceturto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz
“in dubio pro reo
” principu
Lietas dalībnieku argumenti
Del Monte
norāda, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi “in dubio pro reo” principu, atzīstot
Del Monte
par atbildīgu par
Weichert
rīcību, lai arī lietas materiālos iekļautā informācija ļāva iezagties šaubām attiecībā uz to, vai tā bija īstenojusi izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
No judikatūras izrietot, ka Komisijai ir jāsavāc pietiekami precīzi un saskanīgi pierādījumi, kas pamatotu nelokāmu pārliecību, ka apgalvotais pārkāpums ir noticis. Ja neviens pierādījums pats par sevi nepamato šo pārliecību, šī prasība ir jāizpilda netiešo pierādījumu kopumam.
Šajā gadījumā vairāki pierādījumi radot šaubas attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru
Del Monte
būtībā ir noteikusi
Weichert
rīcību konkrētajā tirgū. Protams, Vispārējā tiesa visus šos pierādījumus esot noraidījusi, pamatojoties uz to, ka, tāsprāt, tie nepierāda izšķirošas ietekmes neesamību. Pat ja tas tā būtu, šaubas, kuras šie pierādījumi rada attiecībā uz Komisijas konstatēto izšķirošo ietekmi, pamatotu principa “in dubio pro reo” piemērošana.
Weichert
uzskata, ka
Del Monte
apstrīd Vispārējās tiesas veiktu faktu novērtējumu, kas liek domāt, ka neviens no
Del Monte
iesniegtajiem pierādījumiem nav tāds, kas rada pietiekamas šaubas par Komisijas secinājumu.
Komisija arī uzskata, ka, tā kā
Del Monte
vēlas panākt atkārtotu pierādījumu izvērtēšanu, šis pamats nav pieņemams. Turklāt tā uzskata, ka no Vispārējās tiesas veiktā
Del Monte
argumentu vērtējuma izriet, ka tā ir uzskatījusi, ka ar pierādījumiem no tiesību viedokļa pietiekami bija pierādīta izšķirošas ietekmes īstenošana, šajā ziņā nenorādot uz nekādām šaubām.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz
Del Monte
ceturtā pamata pieņemamību ir jānorāda, ka tā pārmet Vispārējai tiesai pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā, pārkāpjot principu “in dubio pro reo”, un ka līdz ar to šis pamats ir pieņemams.
Pēc būtības pietiek konstatēt, ka Vispārējā tiesa no visiem tās rīcībā esošajiem pierādījumiem bija izsecinājusi, ka
Del Monte
pārkāpuma laikposmā bija īstenojusi izšķirošu ietekmi attiecībā uz
Weichert
.
Tā kā Vispārējās tiesas vērtējums, pirmkārt, bija pārliecinošs un līdz ar to bez jebkādām šaubām, kā arī, otrkārt, bez kļūdas tiesību piemērošanā, kā tika konstatēts pirmā pamata vērtējumā, ir jākonstatē, ka principa “in dubio pro reo” piemērošanas nosacījumi šajā lietā nebija izpildīti.
Jāsecina, ka lietā C‑293/13 P izvirzītais ceturtais apelācijas sūdzības pamats nav pamatots un tādēļ ir jānoraida.
Par lietā C‑293/13 P izvirzīto piekto apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz vienota un turpināta pārkāpuma neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Del Monte
uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu, uzskatot, ka
Del Monte
bija piedalījusies vienotā un turpinātā pārkāpumā ar
Dole
un
Chiquita
, vienlaicīgi atzīstot, ka
Weichert
nebija zināma saziņa starp
Chiquita
un
Dole
. Vispārējās tiesas pamatojums pārsūdzētā sprieduma 590.–651. punktā balstoties uz mākslīgi sadalītu tās analīzi attiecībā uz, pirmkārt, pārkāpjošo rīcību un, otrkārt, atbildību, kā rezultātā tā subjektīvo pusi aplūko tikai atbildības kontekstā.
Del Monte
uzskata, ka
Weichert
nezināšana par minēto saraksti nav tikai atbildību mīkstinošs apstāklis naudas soda noteikšanai, bet arī ir būtisks, lai noteiktu, vai pastāvēja vienots un turpināts pārkāpums. Saskaņotās darbības esot uzskatāmas par vienotu un turpinātu pārkāpumu tikai tad, ja var tikt pierādīts, ka tika sasniegts kopējs mērķis, ka uzņēmums zināja, ka piedalās aizliegtajā vienošanās, un/vai gatavojās dalībai tajā vai uzņēmās ar šo dalību saistītos riskus. Šajā kritērijā līdz ar to esot iekļauti objektīvi un subjektīvi elementi, un
Weichert
neesot izpildījusi subjektīvo elementu.
Weichert
atbalsta
Del Monte
argumentāciju un piebilst, ka, ciktāl Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 593. punktā nolēma, ka divpusējā saziņa starp
Dole
un
Chiquita
, kā arī starp
Dole
un
Weichert
bija saistīta un papildinoša, tā balstījās vienīgi uz to, ka
Dole
bija iesaistīta abās saziņās. Ja ar to pietiktu, visa divpusējā saziņa, ar kuru pārkāpts EKL 81. pants, varētu tikt uzskatīta par vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Weichert
uzskata, ka šīs kļūdas tiesību piemērošanā rezultātā ir pilnībā jāatceļ apstrīdētais lēmums, jo vienota un turpināta pārkāpuma konstatējums nevarot tikt nodalīts no pārējā šī lēmuma.
Komisija apstrīd
Del Monte
un
Weichert
argumentus.
Tiesas vērtējums
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, bet arī viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši, aplūkojot atsevišķi, var būt minētās normas pārkāpums. Ja dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā” to identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci kopējā tirgū, Komisijai ir tiesības uzlikt atbildību par šīm darbībām atkarībā no dalības attiecīgajā pārkāpumā kopumā (spriedums Komisija/
Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
Uzņēmums, kas ir piedalījies šādā vienotā un sarežģītā pārkāpumā, veicot patstāvīgas darbības, kuras atbilst priekšstatam par nolīgumu vai saskaņotām darbībām, kas vērstas pret konkurenci EKL 81. panta 1. punkta izpratnē un kuras veicina pārkāpuma īstenošanu kopumā, var tādējādi arī būt atbildīgs par darbībām, ko veikuši citi uzņēmumi saistībā ar šo pārkāpumu, par visu pārkāpumā piedalīšanās laiku. Tas tā ir tad, ja ir konstatēts, ka minētais uzņēmums ar savu paša rīcību ir vēlējies dot ieguldījumu kopējiem mērķiem, ko ir vēlējušies īstenot visi dalībnieki, un ka tas ir zinājis par citu uzņēmumu iecerēto vai veikto pārkāpjošo rīcību, īstenojot šos pašus mērķus, vai ka tas varēja to saprātīgi paredzēt un bija gatavs uzņemties par to risku (spriedums Komisija/
Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi uzņēmums var būt tiešā veidā piedalījies visās pret konkurenci vērstajās darbībās, kuras veido vienotu, turpinātu pārkāpumu, un šādā gadījumā Komisijai ir tiesības to vainot par visām šīm pret konkurenci vērstajām darbībām un tādējādi – par minēto pārkāpumu kopumā. Uzņēmums var arī būt tieši piedalījies tikai daļā vienoto, turpināto pārkāpumu veidojošo pret konkurenci vērsto darbību, bet tas var zināt par visām pārkāpjošajām darbībām, ko iecerējuši vai īstenojuši pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki to pašu mērķu labā, vai arī tas var saprātīgi tās paredzēt un būt gatavs uzņemties risku. Šādā gadījumā Komisijai arī ir tiesības šo uzņēmumu vainot par visām pret konkurenci vērstajām darbībām, kas veido šo pārkāpumu, un tādējādi – par šo pārkāpumu kopumā (spriedums Komisija/
Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 43. punkts).
Savukārt, ja uzņēmums ir tieši piedalījies vienā vai vairākās pret konkurenci vērstajās darbībās, kuras veido vienotu un turpinātu pārkāpumu, bet ja nav ticis konstatēts, ka šis uzņēmums ar savu rīcību ir vēlējies piedalīties pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku izvirzīto kopējo mērķu īstenošanā un ka tam ir bijušas zināmas pārējās minēto dalībnieku iecerētās vai īstenotās prettiesiskās darbības šo pašu mērķu īstenošanai vai arī ka tas varēja saprātīgi tās paredzēt un bija gatavs uzņemties ar tām saistīto risku, Komisijai ir tiesības tam inkriminēt tikai darbības, kurās tas ir piedalījies tieši, un pārējās tādas minēto dalībnieku iecerētās vai īstenotās pret konkurenci vērstās darbības to pašu mērķu īstenošanai, ko īstenoja šis uzņēmums, attiecībā uz kurām ir pierādīts, ka tas varēja saprātīgi tās paredzēt un bija gatavs uzņemties ar tām saistīto risku (spriedums Komisija/
Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 44. punkts).
Tādējādi šajā lietā Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, nolēma, ka tas, ka
Weichert
nezināja par informācijas apmaiņu starp
Dole
un
Chiquita
un ka tai par to nebija jāzina, nebija tāda veida, lai konstatētajam pārkāpumam atņemtu vienotu un turpinātu raksturu, par kuru pilnībā tomēr nevarēja tikt vainota šī sabiedrība.
No tā izriet, ka lietā C‑293/13 P izvirzītais piektais apelācijas sūdzības pamats un tādējādi
Del Monte
apelācijas sūdzība ir jānoraida.
Par Komisijas apelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P
Par
“Weichert
” interesi iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību
Lietas dalībnieku argumenti
Šī sprieduma 48. un 49. punktā izklāstīto apsvērumu dēļ Komisija un
Del Monte
apstrīd
Weichert
interesi iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību.
Weichert
apstrīd Komisijas un
Del Monte
argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Kā norādīts šī sprieduma 51. punktā, saskaņā ar Reglamenta 172. pantu Vispārējā tiesā izskatītās attiecīgās lietas dalībnieks, kuram ir “interese, lai apelācijas sūdzība tiktu apmierināta vai noraidīta”, atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību var iesniegt divu mēnešu laikā no dienas, kad tam ir izsniegta apelācijas sūdzība.
Šajā lietā pretēji tam, ko, šķiet, uzskata Komisija un
Del Monte
, ir acīmredzami, ka
Weichert
ir interese, lai Komisijas apelācijas sūdzība tiktu noraidīta. Ja Tiesa apmierinātu šo apelācijas sūdzību, naudas soda apmērs, par kura samaksu solidāri ir atbildīga
Weichert
, varētu būt lielāks, kas nozīmē, ka tās interesēs ir iesniegt apsvērumus par visiem ar to saistītajiem juridiskajiem jautājumiem.
Tādējādi ir jāsecina, ka
Weichert
ir interese iesniegt atbildes rakstu uz apelācijas sūdzību.
Par lietā C‑294/13 P izvirzīto pirmo apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz
“Weichert
” tiesību aktos noteiktu pienākumu sniegt informāciju Komisijai
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 840.–853. punktā uzskatot, ka
Weichert
sniegtā informācija administratīvajā procesā attaisnoja ar apstrīdēto lēmumu uzliktā naudas soda samazināšanu.
Tā norāda, ka saskaņā ar Pamatnostādņu 29. punktu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. pantam uzliekamā naudas soda pamatsummu var samazināt tostarp tad, ja attiecīgais uzņēmums ir nopietni sadarbojies ar Komisiju, šai sadarbībai pārsniedzot tiesību aktos noteiktās robežas.
Komisija uzskata, ka uzņēmumiem ir pienākums atbildēt uz informācijas pieprasījumiem, kuri izdarīti saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu, jo ar šo tiesību normu attiecīgajiem uzņēmumiem nav atzītas nekādas tiesības nepildīt šos pieprasījumus un ar to attiecībā uz tiem ir noteikts pienākums aktīvi sadarboties. Komisijai esot tiesības noteikt uzņēmumam pienākumu iesniegt visu nepieciešamo informāciju par faktiem, kas tam var būt zināma, un vajadzības gadījumā tai iesniegt ar šo informāciju saistītos dokumentus.
Tādējādi uzņēmums, kurš, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, sniedz informāciju, nepārsniegtu tās sadarbības robežas, kuru tam ir pienākums īstenot saskaņā ar minēto tiesību normu, un šajā ziņā sniegtā informācija neesot uzskatāma par brīvprātīgu sadarbību, kura būtu jākompensē, samazinot attiecīgajam uzņēmumam uzlikto naudas sodu.
No Vispārējās tiesas pastāvīgās judikatūras izrietot, ka sadarbība, ar kuru netiek pārsniegti saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 1. punktu uzņēmumam uzliktie pienākumi, nedod nekādas tiesības uz šim uzņēmumam uzliekamā naudas soda samazināšanu, un nav svarīgi, ka informācija ir tikusi lūgta saskaņā ar šīs regulas 18. panta 2. punktu vai ar lēmumu atbilstoši šī panta 3. punktam.
Komisija piebilst, ka uzņēmums, kurš vienīgi ievēro ar minēto regulu noteiktos sadarbības pienākumus, neizrāda patiesu sadarbību Tiesas judikatūras izpratnē attiecībā uz paziņojumiem par iecietību.
Komisija uzsver, ka mērķi destabilizēt aizliegtās vienošanās, iedrošinot uzņēmumus tajās atzīties Komisijā, un atvieglot tās uzdevumu, iesniedzot pierādījumus, būtu nopietni apdraudēti, ja uzņēmumiem, kuri spontāni nesniedz informāciju, bet vienīgi izpilda izmeklēšanas pasākumus, arī varētu būt tiesības uz naudas soda samazināšanu, ja to sniegtā informācija izrādās esam lietderīga.
Komisija norāda, ka daudzos gadījumos sniegtā informācija, atbildot uz informācijas pieprasījumiem, ir lietderīga, lai pierādītu pārkāpumu, par kuru notiek izmeklēšana, jo šī izmeklēšanas instrumenta mērķis ir tieši ļaut Komisijai iegūt informāciju, kuru tā uzskata par lietderīgu.
Visbeidzot, Komisija uzskata, ka strīds ir izskatāmā stāvoklī, un lūdz Tiesu noteikt galīgo solidāri
Weichert
un
Del Monte
uzlikto naudas sodu EUR 9800000 apmērā.
Del Monte
un
Weichert
iebilst, norādot, ka Komisijas argumentācijas pamatā ir kļūdaina pārsūdzētā sprieduma interpretācija, jo Vispārējā tiesa minētā sprieduma 834.–839. punktā esot izvērtējusi, vai
Weichert
sadarbība ir bijusi brīvprātīga, un minētā sprieduma 840. punktā esot apstiprinājusi, ka šī sadarbība ir bijusi brīvprātīga, jo tā ir tikusi sniegta, atbildot nevis uz lēmumu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta izpratnē, bet uz vienkāršu pieprasījumu šī panta 2. punkta izpratnē.
Turklāt
Del Monte
un
Weichert
uzskata, ka tiesību aktos nav noteikts pienākums atbildēt uz vienkāršu informācijas pieprasījumu atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam. Tās uzsver, ka vienīgi lēmums atbilstoši šī panta 3. punktam radot izpildāmu tiesību aktos noteiktu pienākumu, varot būt par prasības priekšmetu un atbildes nesniegšanas gadījumā paredzēt sodus saskaņā ar šīs regulas 23. un 24. pantu. Vienkārša informācijas pieprasījuma gadījumā netiktu uzlikts ne naudas sods, ne kavējuma nauda, ja netiktu sniegta atbilde. Turklāt atbilstoši LESD 288. pantam vienīgi regulas, direktīvas un lēmumi uzliekot saistības. Tādējādi, ja uzņēmums neatbild uz šādu pieprasījumu, Komisija, lai radītu tiesību aktos noteiktu pienākumu, varot pieņemt lēmumu.
Del Monte
un
Weichert
arī uzskata, ka Vispārējā tiesa ir īstenojusi savu neierobežoto kompetenci naudas sodu pārskatīšanas jomā un ka to nesaistot Komisijas pamatnostādnes. Līdz ar to Komisija nevarot pamatoti norādīt, ka ar piešķirto samazinājumu tiek apdraudēta 2002. gada Paziņojuma par sadarbību piemērošana, un šo samazinājumu nevarot apstrīdēt, pamatojoties uz to, ka tas neatbilst kādam no šiem paziņojumiem. Vispārējā tiesa jau esot samazinājusi naudas sodu atbilžu uz vienkāršiem informācijas pieprasījumiem dēļ, un Tiesa nekad neesot bijusi pret šādu praksi.
Visbeidzot,
Del Monte
un
Weichert
uzskata, ka Komisijas bažas saistībā ar tās naudas sodu preventīvo iedarbību nav pamatotas, jo Vispārējā tiesa ir samazinājusi naudas sodu 2 % apmērā no pamatsummas. Turklāt, ja Komisija vēlētos nepieļaut šādus samazinājumus, tā varot pieņemt lēmumu saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu. Uzņēmumi, kas atbild uz informācijas pieprasījumiem, būtiski atvieglojot izmeklēšanu veikšanu un atsakoties no daudzām procesuālajām tiesībām.
Tiesas vērtējums
Pārsūdzētā sprieduma 840.–853. punktā Vispārējā tiesa ir nolēmusi, ka
Weichert
atbilde uz informācijas pieprasījumu, kas izdots, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu, ir pamats piešķirt šai sabiedrībai, ņemot vērā tās administratīvajā procesā izrādīto sadarbību, naudas soda samazinājumu.
Šajā ziņā, ja saskaņā ar minētās regulas 18. panta 2. punktu Komisija nosūta vienkāršu informācijas pieprasījumu uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, tā paziņo pieprasījuma juridisko pamatu un nolūku, norāda informāciju, kura vajadzīga, un nosaka termiņu, kurā jāsniedz informācija.
Šajā lietā nav strīda par to, ka
Weichert
nebija uzlikts pienākums sniegt informāciju ar formālu lēmumu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta izpratnē, bet ka to darīt tam tika lūgts ar vienkāršu informācijas pieprasījumu atbilstoši šīs regulas 18. panta 2. punktam.
Lai arī
Weichert
ir atbildējusi tikai uz vienkāršu informācijas pieprasījumu, ir jākonstatē, ka tā nav sniegusi Komisijai informāciju bez tās uzaicinājuma.
Šajā ziņā, kā savu secinājumu 246. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, 2002. gada Paziņojumā par sadarbību paredzētais naudas soda samazinājums ir pamatots tikai tad, ja uzņēmums sniedz Komisijai informāciju bez uzaicinājuma. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecīgā uzņēmuma rīcībai ir ne vien jāatvieglo Komisijas uzdevums, kura mērķis ir pārkāpuma esamības konstatēšana, bet arī jāliecina par patiesu sadarbību (šajā ziņā skat. spriedumus
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P,
EU:C:2005:408
, 395. un 396. punkts, kā arī
Schenker & Co
. u.c., C‑681/11,
EU:C:2013:404
, 48. punkts).
Jebkura cita interpretācija būtu pretrunā gan iecietības sistēmas mērķim, gan tās stimulējošajai iedarbībai, jo, pirmkārt, ar to visiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem tiktu samazināts naudas sods, tiklīdz tie pēc Komisijas pieprasījuma sniegtu tai noderīgu informāciju un/vai pierādījumus, un, otrkārt, ar šādu interpretāciju uzņēmumiem būtu izdevīgi rīkoties nogaidoši tā vietā, lai pēc savas iniciatīvas iespējami ātri un visaptveroši sniegtu Komisijai ziņas par šādu informāciju un pierādījumiem.
Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 840.–853. punktā uzskatot, ka atbilde uz informācijas pieprasījumiem atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktam pamato naudas soda samazināšanu.
Turklāt, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 853.–856. un 880. punkta, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šādu pašu kļūdu tiesību piemērošanā, savas neierobežotās kompetences īstenošanas ietvaros samazinot naudas sodu 10 % apmērā attiecībā uz
Del Monte
un
Weichert
par pēdējās minētās sadarbību administratīvajā procesā, lai arī
Weichert
rīcība nevar tikt uzskatīta par tādu, kas liecina par patiesu sadarbību.
Šajos apstākļos ir jāapmierina lietā C‑294/13 P Komisijas izvirzītais pirmais pamats un jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punkts.
Par lietā C‑294/13 P izvirzīto otro apelācijas sūdzības pamatu attiecībā uz ekonomiskas vienības starp
“Del Monte
” un
“Weichert
” neesamību administratīvā procesā
Tā kā Komisijas otrais pamats ir ticis izvirzīts pakārtoti un pirmais pamats ir ticis apmierināts, otrais pamats nav jāizvērtē.
Par
Weichert
un
Del Monte
pretapelācijas sūdzībām lietā C‑294/13 P
Lietas dalībnieku argumenti
Ja Tiesa apmierinātu lietā C‑294/13 P Komisijas izvirzīto pirmo apelācijas sūdzības pamatu,
Del Monte
uzskata, ka būtu jāizvērtē, vai ar Komisijas informācijas pieprasījumiem bija prasīts, lai
Weichert
atzīst EKL 81. panta pārkāpuma izdarīšanu. Tā kā Vispārējā tiesa nav lēmusi par to, vai
Weichert
bija tiesības neatbildēt tādēļ, ka informācijas pieprasījumi attiecās uz pašapsūdzošiem paziņojumiem, pārsūdzētajā spriedumā esot pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
Weichert
arī norāda, ka, ja informācijas pieprasījumos ir iekļauts tiesību aktos noteikts pienākums sniegt atbildi, būtu piemērojamas tiesības pašam sevi neapsūdzēt un nebūtu vairs atbalstāma Vispārējās tiesas norāde par to, ka
Weichert
nevarot atsaukties uz šīm tiesībām. Tā kā
Weichert
tika pieprasīts detalizēti izskaidrot to, ko tā bija apspriedusi divpusējā pirmstarifikācijas saziņā, apstākļos, kad Komisijai bija aizdomas, ka saziņas mērķis bija ierobežot konkurenci, ar jautājumiem
Weichert
bija spiesta atzīt pārkāpumu, kas bija jāpierāda Komisijai.
Komisija apstrīd
Weichert
un
Del Monte
argumentāciju. Turklāt tā uzskata, ka
Weichert
lietā C‑294/13 P iesniegtā pretapelācijas sūdzība nav pieņemama.
Tiesas vērtējums
Tiesai ir jāizvērtē, vai pienācīga tiesvedība tādos apstākļos kā pamatlietā pamato
Weichert
lietā C‑294/13 P iesniegtās pretapelācijas sūdzības noraidīšanu pēc būtības, nelemjot par Komisijas celto iebildi par nepieņemamību (šajā ziņā skat. spriedumu Padome/
Boehringer
C‑23/00 P,
EU:C:2002:118
, 52. punkts).
Jāuzskata, ka tā tas ir šajā lietā. Pat pieņemot, ka minētā iebilde par nepieņemamību tiktu apmierināta, būtu pēc būtības jāizvērtē
Del Monte
argumenti, kuri būtībā ir tādi paši kā
Weichert
minētie.
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka tiesības pašam sevi neapsūdzēt neietekmē informācijas pieprasījumi, kuri izdarīti, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 18. panta 2. punktu (šajā ziņā skat. spriedumus
Dalmine
/Komisija, C‑407/04 P,
EU:C:2007:53
, 35. punkts, kā arī
Erste Group Bank
u.c./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P un C‑137/07 P,
EU:C:2009:576
, 272. punkts).
Ja noteiktajā termiņā neiesniedz uz šo pamatu pieprasīto informāciju, tā rezultātā nevar tikt uzlikts naudas sods vai kavējuma nauda saskaņā ar attiecīgi Regulas Nr. 1/2003 23. un 24. pantu. Vienkāršs informācijas pieprasījums tādējādi atšķiras no formāla lēmuma, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punktu, un attiecībā uz kuru šajā regulā ir paredzēta finansiālu sankciju uzlikšana atbildes nesniegšanas gadījumā.
Šajā lietā tādējādi pietiek konstatēt, ka Komisija attiecībā uz
Weichert
nav pieņēmusi lēmumu Regulas Nr. 1/2003 18. panta 3. punkta izpratnē.
Šajos apstākļos
Weichert
un
Del Monte
nevar pamatoti atsaukties uz
Weichert
tiesībām, ka Komisija nevar to piespiest atzīt savu dalību pārkāpumā (šajā ziņā skat. spriedumus
Dalmine
/Komisija, C‑407/04 P,
EU:C:2007:53
, 35. punkts, kā arī
Erste Group Bank
u.c./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P un C‑137/07 P,
EU:C:2009:576
, 272. punkts).
No tā izriet, ka
Weichert
un
Del Monte
lietā C‑294/13 P iesniegtās pretapelācijas sūdzības ir jānoraida.
Par strīdu pirmajā instancē
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Tā kā šajā gadījumā ir jāatceļ vienīgi pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punkts attiecībā uz naudas soda apmēru, Tiesas rīcībā ir nepieciešamie elementi, lai pieņemtu galīgo lēmumu attiecībā uz šo apmēru.
Šajā ziņā, lai labotu šī sprieduma 187. punktā konstatēto kļūdu tiesību piemērošanā, kā arī ņemot vērā šī sprieduma 183.–185. punktā minētos apsvērumus, ir jāatsaucas uz Vispārējās tiesas piešķirto naudas soda samazinājumu 10 % apmērā par
Weichert
sadarbību administratīvajā procesā un tādējādi naudas sods ir jānosaka EUR 9800000 apmērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 184. panta 2. punkts paredz, ka, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši minētā reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Atbilstoši šī paša reglamenta 140. panta 3. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, Tiesa var nolemt, ka personai, kas iestājusies lietā, savi tiesāšanās izdevumi jāsedz pašai.
Tā kā
Del Monte
un
Weichert
visās tiesvedībās spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Komisija visās šajās tiesvedībās ir prasījusi piespriest šīm sabiedrībām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tām ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tomēr
Weichert
ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kuri saistīti ar
Del Monte
un Komisijas ierosinātajām tiesvedībām.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību lietā C‑293/13 P un pretapelācijas sūdzības lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P noraidīt;

2)
atcelt sprieduma
Fresh Del Monte Produce
/Komisija (T‑587/08,
EU:T:2013:129
) rezolutīvās daļas 1) punktu;

3)
naudas sodu, kas uzlikts saskaņā ar Komisijas 2008. gada 15. oktobra Lēmuma C(2008) 5955 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/39 188 – Banāni) 2. panta c) punktu, noteikt EUR 9800000 apmērā;

4)
Fresh Del Monte Produce Inc
.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar, pirmkārt, galvenajām apelācijas sūdzībām lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P, kā arī, otrkārt, tās pretapelācijas sūdzību lietā C‑294/13 P, izņemot tiesāšanās izdevumus, kuri radušies
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG
, kura sedz savus tiesāšanās izdevumus pati saistībā ar visām minētajām tiesvedībām
;

5)
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG
atlīdzina tiesāšanās izdevumus saistībā ar savām pretapelācijas sūdzībām lietās C‑293/13 P un C‑294/13 P.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.