CELEX: 62011CJ0526
Publiskie iepirkumi
Direktīva 2004/18/EK
1. panta 9. punkta otrās daļas c) punkts
Jēdziens “publisko tiesību subjekts”
Nosacījums par valsts, pašvaldības vai citu publisko tiesību subjektu īstenotu darbības finansēšanu vai vadības pārraudzību, vai darbības pārraudzību
Ārstu arodapvienība
Likumā noteikts finansējums no šīs apvienības biedru veiktām iemaksām
Iemaksu apmērs, ko nosaka šīs apvienības pilnsapulce
Šīs apvienības autonomija noteikt tai likumā paredzēto uzdevumu īstenošanas apmēru un veidu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūru (
OV L 134, 114. lpp.
), 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punktu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
IVD GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
IVD
”) un
Ärztekammer Westfalen‑Lippe
(Vestfālenes‑Lipes Ārstu arodapvienība, turpmāk tekstā – “
Ärztekammer
”) par tās lēmumu pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumu publiskā iepirkuma procedūrā piešķirt līguma slēgšanas tiesības citam uzņēmumam.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Atbilstoši Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrajai un trešajai daļai:
““Publisko tiesību subjekts” ir jebkura struktūra:
a)
kas nodibināta ar konkrētu mērķi apmierināt vispārējas vajadzības un neveic rūpnieciskas vai komerciālas darbības;
b)
kam ir juridiskas personas statuss un
c)
ko galvenokārt finansē valsts, reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes vai citi publisko tiesību subjekti, vai ko pārrauga minētie subjekti, vai kam valdē, pārvaldē vai uzraudzības padomē vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes vai citi publisko tiesību subjekti.
Šā punkta otrās daļas a), b) un c) punktā minētajiem kritērijiem atbilstošu publisko tiesību subjektu un šo subjektu kategoriju neizsmeļošs uzskaitījums sniegts III pielikumā. [..]”
Attiecībā uz Vācijas Federatīvo Republiku minētajā pielikumā ir minētas valsts,
Länder
[federālo zemju] vai pašvaldību izveidotas arodapvienības, tostarp ārstu arodapvienības (III daļas 1.1. kategorijas otrais ievilkums).
Vācijas tiesības
Saskaņā ar Ziemeļreinas–Vestfālenes federālās zemes Veselības aprūpes profesiju likuma (
Heilberufsgesetz des Landes Nordrhein–Westfalen
, turpmāk tekstā – “
HeilBerG NRW
”) 6. panta 1. punkta 1.–5. apakšpunktu
Ärztekammer
uzdevumi tostarp ir šādi:
“1)
atbalstīt Valsts veselības aprūpes dienestu un Valsts veterināro dienestu to uzdevumu veikšanā, īpaši sniegt padomus visos ar veselības aprūpes profesiju un veselības aprūpi saistītajos jautājumos;
2)
pēc uzraudzības iestādes pieprasījuma sniegt atzinumus, kā arī pēc kompetento iestāžu pieprasījuma sagatavot eksperta slēdzienus un iecelt ekspertus;
3)
nodrošināt un ziņot par neatliekamās medicīniskās un zobārstniecības palīdzības pakalpojumu sniegšanu ārpus pieņemšanas laikiem, kā arī pieņemt Neatliekamās palīdzības dienesta noteikumus;
4)
veicināt un organizēt apvienības biedru profesionālo tālākapmācību un, lai sekmētu asociācijas biedru profesijas veikšanai vajadzīgo zināšanu, prasmju un spēju profesionālajā dzīvē atbilstību zinātnes un prakses aktuālajam attīstības līmenim kopumā, regulēt tālākizglītību saskaņā ar [šo] likumu, kā arī apliecināt profesionālo kvalifikāciju; [..]
5)
veicināt un organizēt kvalitātes nodrošināšanu veselības aprūpes un veterinārajā nozarē – īpaši veikt sertifikāciju – un to saskaņot ar iesaistītajām personām.”
No lūguma sniegt prejudiciālu jautājumu, kā arī no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šajā likumā turklāt:
—
Ärztekammer
ir pilnvarotas rūpēties arī par augsta profesionālā līmeņa saglabāšanu, aizstāvēt tās biedru profesionālās intereses, raudzīties, lai tās biedri labi saprastos, dibināt palīdzības iestādes tās biedriem un viņu ģimenes locekļiem, kā arī informēt sabiedrību par tās darbībām un tēmām, kas attiecas uz profesiju (6. panta 1. punkta 6.–8., 10. un 12. apakšpunkts);
—
šīs apvienības biedra statuss ir piešķirts visiem ārstiem, kuri praktizē Ziemeļreinas–Vestfālenes federālajā zemē vai kuriem tur ir pastāvīgā dzīvesvieta (2. pants);
—
balsstiesības šīs apvienības pilnsapulcē principā ir piešķirtas visiem tās biedriem (12. panta 1. punkts);
—
paredzētas tiesības
Ärztekammer
iekasēt biedra naudu no tās biedriem tās uzdevumu veikšanai (6. panta 4. punkta pirmais teikums);
—
paredzēts, ka biedra naudas apmērs ir jānosaka ar reglamentu, kas tiek pieņemts šīs apvienības pilnsapulcē (23. panta 1. punkts);
—
šis reglaments jāiesniedz apstiprināšanai uzraudzības iestādē (23. panta 2. punkts); šī apstiprināšana tiek veikta vienīgi apvienības budžeta līdzsvara nodrošināšanas nolūkā, un
—
paredzēts, ka uzraudzības iestāde
a posteriori
veic vispārēju pārbaudi par veida, kā
Ärztekammer
pilda savus uzdevumus, atbilstību likumam (28. panta 1. punkts).
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2010. gada 5. novembrī
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicējot paziņojumu par publisko iepirkumu,
Ärztekammer
uzsāka publiskā iepirkuma procedūru par tās informatīva žurnāla iespiešanu un izsūtīšanu, kā arī sludinājumu ievietošanu un abonementu pārdošanu. Pēc divu citu pretendentu noraidīšanas izvēle tika veikta starp
IVD
un
WWF Druck + Medien GmbH
, un visbeidzot tika izvēlēts pēdējās minētās piedāvājums.
IVD
šo līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu apstrīdēja ar sūdzību, pēc tam tā cēla prasību
Vergabekammer
, kas ir kompetentā iestāde strīdu izskatīšanai publisko iepirkumu jomā, apgalvojot, ka veiksmīgais konkursa dalībnieks nav iesniedzis dažas
Ärztekammer
prasītās atsauces. Tās sūdzība šajā iestādē tika noraidīta, jo tās prasības tika atzītas par nepamatotām.
Oberlandesgericht Düsseldorf
[Federālās zemes augstākā tiesa Diseldorfā], izskatot tajā celto prasību, nolēma pēc savas iniciatīvas izskatīt jautājumu par
Ärztekammer
līgumslēdzējas iestādes statusu; no atbildes uz šo jautājumu ir atkarīga
IVD
celtās prasības pieņemamība.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šai apvienībai atbilstoši
HeilBerG NRW
6. panta 1. punkta 1.–5. apakšpunktam uzticēto uzdevumu mērķis ir apmierināt vispārējas vajadzības un tiem nav rūpnieciska vai komerciāla rakstura. No lietas materiāliem Tiesā turklāt izriet, ka minētajai arodapvienībai ir juridiskas personas statuss. Tātad tā atbilst Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas a) un b) punktā paredzētajiem nosacījumiem.
Turpretī iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai
Ärztekammer
tiesības iekasēt biedra naudu ir netiešs valsts finansējums, kas atbilst minētās direktīvas 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punktā paredzētajam nosacījumam.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka no 2007. gada 13. decembra sprieduma lietā
C-337/06
Bayerischer Rundfunk
u.c. (Krājums, I-11173. lpp.)
, kā arī no 2009. gada 11. jūnija sprieduma lietā
C-300/07
Hans & Christophorus Oymanns
(Krājums, I-4779. lpp.)
izriet, ka šāds netiešs valsts finansējums pastāv tad, ja pati valsts nosaka biedra naudu pamatu un apmēru vai arī, tiesību normās precīzi aprakstot pakalpojumus, kuri ir jāsniedz attiecīgajai juridiskai personai, un ar likumu paredzot procedūru biedra naudas apmēra noteikšanai, tā īsteno tādu ietekmi, ka šīs juridiskās personas rīcības brīvība noteikt biedra naudas apmēru ir niecīga.
Iesniedzējtiesa norāda, ka ar piemērojamo tiesisko regulējumu nav noteikts
Ärztekammer
biedra naudu apmērs un tajā nav paredzēts tai uzticēto uzdevumu īstenošanas apmērs un veidi tādējādi, ka šī apvienība tikai ierobežoti varētu lemt par biedra naudas apmēru. Tieši otrādi, tā kā tai ir plaša rīcības brīvība šo uzdevumu īstenošanā, šai apvienībai tāpat esot plaša rīcības brīvība noteikt, kādas ir tās finansēšanas vajadzības, un tātad arī noteikt biedru maksājamo biedra naudu apmēru. Minētā tiesa turklāt norāda, ka, lai arī pastāv sistēma uzraudzības iestādes apstiprinājuma saņemšanai, šāda apstiprinājuma mērķis ir vienīgi nodrošināt šīs apvienības budžeta līdzsvaru.
Ņemot vērā šīs īpašās iezīmes, iesniedzējtiesa uzskata, ka
Ärztekammer
neatbilst raksturiezīmēm, uz ko norādījusi Tiesa iepriekš 12. punktā minētajos spriedumos, un tai ir šaubas par to, vai šīs raksturiezīmes ir nepieciešamas, lai būtu izpildīts nosacījums par valsts finansējumu.
Šādos apstākļos
Oberlandesgericht Düsseldorf
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai publisko tiesību subjektu [..] (šeit – arodapvienību) [Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punkta izpratnē] “galvenokārt finansē valsts” vai, attiecīgi, valsts to “pārrauga”, ja:
—
šis subjekts tiek ar likumu pilnvarots iekasēt no saviem biedriem iemaksas, bet likumā nav noteikts ne šo iemaksu apmērs, ne arī ar šīm iemaksām finansējamo pakalpojumu apjoms,
—
bet noteikumi par iemaksām ir jāapstiprina valstij?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda struktūra kā publisko tiesību arodapvienība atbilst vai nu kritērijam, ka publisko tiesību subjekti sniedz lielāko finansējuma daļu, ja šī struktūra galvenokārt tiek finansēta ar tās biedru maksātajām biedra naudām, kuru apmērs un iekasēšana ir noteikta šai apvienībai piemērojamajā likumā, gadījumā, ja šajā likumā nav noteikts apmērs un to darbību veidi, kuras šī struktūra veic, lai izpildītu tai likumā paredzētos uzdevumus, kuru īstenošanu ir paredzēts finansēt ar šīm biedra naudām, vai arī kritērijam par publisko tiesību subjekta veiktu vadības pārraudzību, ja lēmums, ar kuru šī pati struktūra nosaka iepriekš minēto biedra naudu apjomu, ir jāapstiprina uzraudzības iestādei.
Iesākumā, kā to darījusi iesniedzējtiesa, ir jānorāda, ka uz
Ärztekammer
attiecas Direktīvas 2004/18 III pielikums, kurā ir identificēti katras dalībvalsts publisko tiesību subjekti un iepriekš minētā 1. panta 9. punkta otrajā daļā norādītās šo subjektu kategorijas. Šī pielikuma III daļā, kas attiecas uz Vācijas Federatīvo Republiku, kategorijas 1.1., kura attiecas uz “publisko tiesību subjektiem, ko [izveidojušas] valsts, federālās zemes vai vietējās varas iestādes”, otrajā ievilkumā attiecībā uz apakškategoriju “profesionālās apvienības” tostarp ir minētas “ārstniecības personu [..] profesionālās apvienības”.
Tomēr, kā savu secinājumu 20. un 21. punktā ir atgādinājis ģenerāladvokāts, iestādes iekļaušana šajā pielikumā ir tikai Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrajā daļā minētās materiālo tiesību normas īstenošana, no tā neizriet neapstrīdama prezumpcija par to, ka šī iestāde ir “publisko tiesību subjekts” šīs tiesību normas izpratnē. Tātad Savienības tiesai, ja tajā ir iesniegta motivēta prasība šajā ziņā, ir jāpārliecinās par šīs direktīvas iekšējo saskaņotību, pārbaudot, vai šāda iestādes iekļaušana minētajā sarakstā atbilst pareizai šīs materiālo tiesību normas piemērošanai (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Hans & Christophorus Oymanns
, 42., 43. un 45. punkts).
Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrajai daļai vienība ir “publisko tiesību subjekts” šīs tiesību normas izpratnē un tai šajā statusā piemēro šīs direktīvas normas, ja ir izpildīti trīs kumulatīvi nosacījumi, proti, tā ir nodibināta ar konkrētu mērķi apmierināt vispārējas vajadzības, tā neveic rūpnieciskas vai komerciālas darbības [a) punkts], tai ir juridiskas personas statuss [b) punkts], to galvenokārt finansē valsts, reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes vai citi publisko tiesību subjekti vai to pārrauga minētie subjekti, vai tās valdē, pārvaldē vai uzraudzības padomē vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes vai citi publisko tiesību subjekti [c) punkts].
Trīs minētās direktīvas 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punktā paredzētie alternatīvie kritēriji atspoguļo ciešu pakļautību publisko tiesību subjektiem. Šāda atkarība ļauj šiem publisko tiesību subjektiem ietekmēt attiecīgās struktūras lēmumus publisko iepirkumu jomā, tas rada iespēju, ka šo lēmumu pieņemšanas pamatā varētu nebūt ekonomiska rakstura apsvērumi, un it īpaši rada risku, ka tiks dota priekšroka attiecīgās valsts pretendentiem vai kandidātiem, kas savukārt radītu šķēršļus brīvai preču un pakalpojumu apritei, ko, piemērojot direktīvas attiecībā uz publiskajiem iepirkumiem, tieši ir iecerēts novērst (attiecībā uz Direktīvai 2004/18 analoģiskām agrākām tiesību normām skat. 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā
C-237/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I-939. lpp.
, 39., 41., 42., 44. un 48. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā šos mērķus, katrs no šiem kritērijiem ir jāinterpretē funkcionāli (attiecībā uz Direktīvai 2004/18 analoģiskām agrākām tiesību normām skat. iepriekš minētos spriedumus lietā Komisija/Francija, 43. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī lietā
Bayerischer Rundfunk
u.c., 40. punkts), proti, neatkarīgi no veida, kā tie formāli tiek īstenoti (pēc analoģijas skat. 1998. gada 10. novembra spriedumu lietā
C-360/96
BFI Holding
,
Recueil
, I-6821. lpp.
, 62. un 63. punkts), un tie ir jāsaprot tādējādi, ka ar tiem tiek radīta cieša atkarība no publisko tiesību subjektiem.
Pirmkārt, attiecībā uz Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punktā ietverto pirmo kritēriju par publisko tiesību subjektu sniegtu finansējuma lielāko daļu, ar finansēšanu tiek saprasta finanšu līdzekļu nodošana ar mērķi atbalstīt attiecīgās vienības darbību, par to nesaņemot specifisku pretizpildījumu (attiecībā uz Direktīvai 2004/18 analoģiskām agrākām tiesību normām skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā
C-380/98
University of Cambridge
,
Recueil
, I-8035. lpp.
, 21. punkts).
Tā kā šis jēdziens ir jāinterpretē funkcionāli, Tiesa ir atzinusi, ka kritērijā par publisko tiesību subjektu piešķirto finansējuma lielāko daļu ietilpst arī netiešas finansēšanas veids.
Šāds finansējums var tikt panākts ar nodevu, kuras ideja un apmērs ir paredzēti likumā un kas nav atlīdzība par pakalpojumiem, kurus attiecīgā struktūra faktiski sniedz personām, kurām ir jāmaksā šī nodeva, un kuras iekasēšana tiek veikta, īstenojot valsts varu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bayerischer Rundfunk
u.c., 41., 42., 44., 45. un 47.–49. punkts).
Apstāklis, ka formāli struktūra pati nosaka tās galveno finansējumu veidojošo iemaksu apmēru, neizslēdz, ka var pastāvēt netiešs finansējums, kas atbilst minētajam kritērijam. Tas tā ir tad, ja tādas struktūras kā sociālās apdrošināšanas shēmas tiek finansētas ar iemaksām, kuras veic tās dalībnieki vai kuras tiek veiktas to labā, par to nesaņemot specifisku pretizpildījumu, ja dalība šādā shēmā vai iemaksu veikšana tajā ir paredzētas kā obligātas ar likumu, ja šo iemaksu apmērs – kaut arī formāli to nosaka pašas shēmas – ir, pirmkārt, tiesiski saistoši noteikts, jo ar likumu tiek noteikti pakalpojumi, kurus sniedz šādas shēmas, kā arī atbilstošie izdevumi un tām ir noteikts aizliegums īstenot savas funkcijas peļņas gūšanai, un, otrkārt, tām ir jāsaņem atļauja no uzraudzības iestādes un iemaksu iekasēšana jāveic saskaņā ar publisko tiesību normām (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Hans & Christophorus Oymanns
, 53.–56. punkts).
Tomēr ir jākonstatē, ka tādas struktūras kā
Ärztekammer
situācija nevar tikt pielīdzināta šī sprieduma iepriekšējā punktā aprakstītajai.
Kaut arī šīs struktūras uzdevumi ir uzskaitīti
HeilBerG NRW
, tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tai ir vērā ņemama autonomija, kas šajā likumā ir paredzēta attiecībā uz to darbību raksturu, apmēru un veidiem, kuras šī struktūra veic savu uzdevumu īstenošanai un tātad, arī lai izstrādātu budžetu, kāds ir nepieciešams šiem mērķiem, un līdz ar to noteiktu arī biedra naudu apjomu, ko tā iecerējusi iekasēt no saviem biedriem. Apstāklis, ka reglaments, kurā tiek noteikts šis apmērs, ir jāapstiprina uzraudzības iestādei, nav noteicošais, ja šī iestāde pārbauda vienīgi, vai šīs struktūras budžets ir līdzsvarots, proti, vai ar to tiek nodrošināts, ka ar biedra naudām un pārējiem tās līdzekļiem tiek gūti pietiekami ienākumi, lai segtu visas izmaksas, kas saistītas ar tās darbību atbilstoši veidam, ko šī struktūra pati ir noteikusi.
Turklāt, kā savu secinājumu 65. un 66. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šajā lietā autonomiju no publisko tiesību subjektiem vēl jo vairāk pastiprina fakts, ka minēto reglamentu pieņem pilnsapulce, kura sastāv no pašiem biedra naudas maksātājiem.
Otrkārt, attiecībā uz otro kritēriju, kas ir noteikts Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punktā par vadības pārraudzību, ko veic publisko tiesību subjekti, ir jāatgādina, ka principā ar
a posteriori
pārbaudi šis kritērijs nav izpildīts, jo šāda pārbaude neļauj publisko tiesību subjektiem ietekmēt struktūras lēmumus publisko iepirkumu jomā (šajā ziņā skat. 2003. gada 27. februāra spriedumu lietā
C-373/00
Adolf Truley
,
Recueil
, I-1931. lpp.
, 70. punkts). Tas tā principā ir vispārējas tiesiskuma pārbaudes
a posteriori
gadījumā, ko veic uzraudzības iestāde, un tas tā it īpaši ir tad, ja iestādes iesaistīšanās notiek, apstiprinot šādas struktūras lēmumu, ar kuru tiek noteikts biedra naudu apmērs, ar kuru nodrošina tās finansējuma lielāko daļu, pārbaudot vienīgi, vai minētās struktūras budžets ir līdzsvarots.
Līdz ar to, kaut arī šajā likumā, pirmkārt, ir noteikti [struktūras] uzdevumi un finansējuma lielākās daļas ieguves veids un, otrkārt, kaut arī tajā ir paredzēts, ka lēmums, ar kuru tiek noteikts biedriem maksājamās biedra naudas apmērs, ir jāapstiprina uzraudzības iestādei, tādai struktūrai kā
Ärztekammer
tomēr ir konkrēta organizatoriska un budžeta autonomija, kas apliecina, ka tā nevar tikt uzskatīta par tādu struktūru, kura ir cieši atkarīga no publisko tiesību subjektiem. Tātad šādas struktūras finansēšanas veids neliecina par pārsvarā publisko tiesību subjektu piešķirtu finansējumu, un līdz ar to tie nevar pārraudzīt šīs struktūras vadību.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda struktūra kā publisko tiesību arodapvienība neatbilst ne kritērijam par to, ka publisko tiesību subjekti piešķir finansējuma lielāko daļu, ja šī struktūra galvenokārt tiek finansēta ar tās biedru maksātajām biedra naudām, kuru apmērs un iekasēšana ir noteikta likumā, gadījumos, ja šajā likumā nav noteikts apmērs un to darbību veidi, kuras šī struktūra veic, lai izpildītu tai likumā paredzētos uzdevumus, kuru īstenošanu ir paredzēts finansēt ar šīm biedra naudām, ne arī kritērijam par publisko tiesību subjekta veiktu vadības pārraudzību, ja lēmums, ar kuru šī pati struktūra nosaka iepriekš minēto biedra naudu apjomu, ir jāapstiprina uzraudzības iestādei.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas [būvdarbu, piegāžu un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas] procedūru, 1. panta 9. punkta otrās daļas c) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda struktūra kā publisko tiesību arodapvienība neatbilst ne kritērijam par to, ka publisko tiesību subjekti piešķir finansējuma lielāko daļu, ja šī struktūra galvenokārt tiek finansēta ar tās biedru maksātajām biedra naudām, kuru apmērs un iekasēšana ir noteikta likumā, gadījumos, ja šajā likumā nav noteikts apmērs un to darbību veidi, kuras šī struktūra veic, lai izpildītu tai likumā paredzētos uzdevumus, kuru īstenošanu ir paredzēts finansēt ar šīm biedra naudām, ne arī kritērijam par publisko tiesību subjektu veiktu vadības pārraudzību, ja lēmums, ar kuru šī pati struktūra nosaka iepriekš minēto biedra naudu apjomu, ir jāapstiprina uzraudzības iestādei.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.