CELEX: 62011TJ0065
Carinska unija
Uvoz koncentriranega laktoglobulina s poreklom iz Nove Zelandije
Naknadna izterjava uvoznih dajatev
Zahtevek za odpust uvoznih dajatev
Člena 220(2)(b) in 236 Uredbe (EGS) št. 2913/92

Dejansko stanje
Tožeča stranka, družba Recombined Dairy System A/S, je v Evropsko unijo uvozila koncentriran laktoglobulin (v nadaljevanju: LGC) s poreklom iz Nove Zelandije. Obstaja več oblik LGC, ki se razlikujejo po vsebnosti proteinov sirotke.
Tožeča stranka je v letih 1993 in 1994 pri danskih carinskih organih vložila zahtevke za izdajo zavezujočih tarifnih informacij (v nadaljevanju: ZTI) za deset oblik LGC, med njimi tudi za LGC 312, 392 in 472. ZTI za te tri proizvode so bile tožeči stranki posredovane na podlagi prejetih informacij in ne da bi bila opravljena analiza proizvodov. Iz informacij, ki jih je predložila tožeča stranka in ki so bile povzete v ZTI, sta bili med drugim razvidni vsebnost več kot 80 % proteinov sirotke, izračunana na suho snov, in mešanica 75 % beta-laktoglobulina in imunoglobulina ter 25 % drugih proteinov sirotke. Zadevni LGC so bili uvrščeni pod tarifno številko 3504 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: nomenklatura). Tarifna številka 3504 nomenklature se med drugim nanaša na „koncentrirane mlečne beljakovine“. ZTI za te tri proizvode so veljale od 13. aprila 1994 do 12. aprila 2000.
Tožeča stranka je leta 1995 pri danskih carinskih organih vložila zahtevek za izdajo ZTI za proizvod LGC 450. Ti organi so tožeči stranki sporočili, da nova ZTI ni bila potrebna, ker je bil proizvod LGC 450 povečini enak proizvodu LGC 472, za katerega je bila ZTI že izdana. Tožeča stranka je umaknila svoj zahtevek. Zato za proizvod LGC 450 ni prejela ZTI.
Tožeča stranka za preostala proizvoda, LGC 131 in 8471, ni vložila zahtevka za izdajo ZTI.
Po analizi vzorca, ki je pokazala nižjo vsebnost proteinov sirotke od prvotno prijavljene (torej vsebnost proteinov sirotke, nižjo od 80 %), so danski carinski organi analizirali vse LGC, ki jih je uvozila tožeča stranka. Na tej podlagi so 27. novembra 2000 odločili, da bodo proizvode LGC 131, 312, 392, 450 in 8471 uvrstili pod tarifno številko 0404 nomenklature in naknadno vknjižili uvozne dajatve za te proizvode. Ta tarifna številka se je med drugim nanašala na „sirotko, koncentrirano ali ne“. V tej odločbi so navedli tudi, da bi, če bi bila vsebnost proteinov sirotke, ki jo je sprva navedla tožeča stranka, resnična (torej vsebnost proteinov sirotke več kot 80 %), zadevne proizvode uvrstili pod tarifno številko 3502 nomenklature. Ta tarifna številka se je med drugim nanašala na „koncentrate dveh ali več proteinov iz sirotke z vsebnostjo 80 mas. % ali več proteinov iz sirotke“. Tako zadevnih proizvodov niso več uvrstili pod tarifno številko 3504 nomenklature.
Potem ko je tožeča stranka ugovarjala tarifni uvrstitvi in uporabljeni metodi analize, so danski carinski organi spremenili svojo metodo in dokončno sklenili, da je bila vsebnost proteinov v LGC, ki jo je tožeča stranka sprva navedla, resnična (torej vsebnost 80 % ali več proteinov iz sirotke, izračunana na suho snov). Odločili so se ponovno preizkusiti uporabljeno tarifno uvrstitev in so svojo odločbo spremenili, tako da so proizvode LGC 131, 312, 392, 450 in 8471 uvrstili pod tarifno številko 3502 nomenklature. Ta sprememba tarifne uvrstitve ni vplivala na njihovo odločitev o naknadni vknjižbi uvoznih dajatev za zadevne proizvode.
Tožeča stranka je 13. junija 2005 pri danskih carinskih organih vložila zahtevek za odpust uvoznih dajatev na podlagi, prvič, člena 220(2)(b) v povezavi s členom 236 in drugič, člena 239 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik). Njen zahtevek se je nanašal na uvoz LGC med 1. septembrom 1997 in 2. avgustom 2000, za katere bodisi ZTI nikoli niso bile izdane bodisi je veljavnost predhodno izdanih ZTI ob uvozu potekla. Danski carinski organi so ta zahtevek z odločbo z dne 1. avgusta 2005 zavrnili.
Tožeča stranka je 22. septembra 2005 zoper to odločbo vložila tožbo pri Landsskatteretten (nacionalno davčno sodišče, Danska).
Landsskatteretten je 13. septembra 2007 danskim carinskim organom odredil, naj zahtevek tožeče stranke posredujejo Komisiji Evropskih skupnosti, da bo izdala odločbo. Landsskatteretten je zlasti menil, da glede na okoliščine obravnavanega primera ni bilo mogoče izključiti, da so izpolnjeni pogoji iz člena 220(2)(b) ali člena 239 carinskega zakonika.
Danski carinski organi so 6. oktobra 2008 Komisiji posredovali zahtevek, naj na podlagi člena 220(2)(b) carinskega zakonika odloči, ali je bilo upravičeno, da se naknadna vknjižba uvoznih dajatev ne opravi, in podredno, ali je bil na podlagi člena 239 carinskega zakonika upravičen odpust teh dajatev.
Komisija je s Sklepom C(2010) 7692 final z dne 12. novembra 2010, v katerem je ugotovila, da je bila naknadna vknjižba nekaterih uvoznih dajatev upravičena in da odpust teh dajatev ni bil upravičen (spis REC 03/08) (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), prvič, menila, da je bilo na podlagi člena 220(2)(b) carinskega zakonika upravičeno, da se ne opravi naknadna vknjižba uvoznih dajatev za uvoze proizvoda LGC 450 pred 13. aprilom 2000. Glede uvozov ostalih proizvodov – torej LGC 131, 312, 392 in 8471, pa tudi za proizvod LGC 450 uvožen po 13. aprilu 2000 – pa je Komisija menila, da je bila naknadna vknjižba uvoznih dajatev upravičena. Drugič, na podlagi člena 239 carinskega zakonika je menila, da je bil odpust uvoznih dajatev upravičen za uvoze proizvodov LGC 312 in 392 pa tudi za uvoze proizvoda LGC 450 od 13. aprila 2000 dalje. Nasprotno pa je menila, da za uvoze proizvodov LGC 131 in 8471 ni bil upravičen nikakršen odpust uvoznih dajatev. V zvezi s tem je navedla, da ne obstaja nobeden od posebnih položajev v smislu člena 239 carinskega zakonika, ker tožeča stranka ni nikoli zahtevala ZTI za te proizvode.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 28. januarja 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (drugi senat) odločilo, da začne ustni postopek.
Stranki sta na obravnavi z dne 6. decembra 2012 ustno podali navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
člen 1(2) in (4) izpodbijanega sklepa razglasi za ničen;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Uvodoma je treba ugotoviti, da, kot je potrdila tožeča stranka na obravnavi, se s to tožbo predlaga razglasitev ničnosti člena 1(2) in (4) izpodbijanega sklepa v delu, v katerem se nanaša na uvoze proizvodov LGC 131 in 8471.
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga. Prvi, primarni tožbeni razlog je kršitev členov 220(2)(b) in 236 carinskega zakonika. Drugi, podredni tožbeni razlog je kršitev člena 239 carinskega zakonika.
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti prvi tožbeni razlog tožeče stranke.
Tožeča stranka v bistvu trdi, da gre pri uvrstitvi zadevnih LGC pod tarifno številko 3504 nomenklature za napako danskih carinskih organov, ne glede na to, ali so bile za te LGC izdane ZTI.
Komisija izpodbija trditve tožeče stranke. Zlasti navaja, da vsi LGC na splošno z vidika tarifne uvrstitve niso enaki. Trdi tudi, da za proizvoda, na katera se nanaša ta spor, niso bile izdane nobene ZTI. Poleg tega naj uvozi proizvodov LGC 131 in 8471 ne bi bili pogosti. Nazadnje, ne bi naj bila predložena nobena dokumentacija, iz katere bi bilo mogoče sklepati, da opredelitev blaga iz carinske deklaracije ustreza specifikacijam iz nomenklature.
Uvodoma je treba opozoriti, da imata postopka iz členov 220 in 239 carinskega zakonika isti cilj, tj. omejiti naknadno plačilo uvoznih ali izvoznih dajatev na primere, v katerih je to plačilo upravičeno in je skladno s temeljnim načelom, kot je načelo zaupanja v pravo. Poleg tega sta povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev, ki se lahko odobrita le pod nekaterimi pogoji in v posebej predvidenih primerih, izjema od normalne ureditve uvoza in izvoza, zato je treba določbe o takem povračilu ali odpustu razlagati ozko (glej sklep Sodišča z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Agrar-Invest-Tatschl proti Komisiji,
C-552/08 P, ZOdl., str. I-9265
, točki 52 in 53 ter navedena sodna praksa).
V zvezi s členom 220(2)(b) carinskega zakonika je treba opozoriti, da v skladu s to določbo pristojni organi naknadno ne vknjižijo uvozne dajatve le, če so kumulativno izpolnjeni trije pogoji. Najprej je nujno, da dajatev ni bila zaračunana zaradi napake pristojnih organov, nato, da je napaka, ki so jo storili pristojni organi, taka, da je zavezanec v dobri veri ne more odkriti, in nazadnje, da je zavezanec v zvezi s carinsko deklaracijo upošteval vse določbe, ki jih določajo veljavni predpisi. Če so ti pogoji izpolnjeni, od zavezanca ni mogoče naknadno izterjati dajatev (glej sodbo Sodišča z dne 18. oktobra 2007 v zadevi Agrover,
C-173/06, ZOdl., str. I-8783
, točka 30 in navedena sodna praksa).
Glede prvega od teh pogojev je treba poudariti, da je cilj člena 220(2)(b) carinskega zakonika varovati legitimno pričakovanje zavezanca glede utemeljenosti vseh dejavnikov, ki se upoštevajo pri odločitvi, ali se carine lahko naknadno izterjajo. Vendar pa ta člen varuje legitimno pričakovanje zavezanca le, če so pristojni organi „sami“ ustvarili podlago za pričakovanje zavezanca. Tako samo napake, ki se lahko očitajo aktivnemu ravnanju pristojnih organov, upravičujejo, da ne pride do naknadne izterjave carine (glej zgoraj v točki 23 navedeno sodbo Agrover, točka 31 in navedena sodna praksa).
Tega pogoja načeloma ni mogoče šteti za izpolnjenega, če so pristojni organi v zmoti zaradi napačnih podatkov, ki jih je navedel izvoznik, katerih resničnosti jim ni treba preverjati. V tem primeru zavezanec nosi tveganje, da se bo trgovinski dokument pri poznejši kontroli izkazal kot ponarejen (glej sodbo Sodišča z dne 14. novembra 2002 v zadevi Ilumitrónica,
C-251/00, Recueil, str. I-10433
, točki 43 in 44 ter navedena sodna praksa). Nasprotno pa je v skladu s sodno prakso mogoče šteti, da so pristojni organi storili napako, če niso ugovarjali tarifni uvrstitvi blaga, ki jo je navedel gospodarski operater v carinskih deklaracijah, pri čemer so te deklaracije vsebovale vse dejanske podatke in je bilo zato mogoče uporabiti zadevne predpise, tako da med naknadnim nadzorom, ki ga lahko opravijo pristojni organi, ni mogoče odkriti novega elementa. To velja zlasti, če so bile vse carinske deklaracije, ki jih je predložil gospodarski operater, popolne, tako da je v njih zlasti opredeljeno blago v skladu s specifikacijami iz nomenklature ob navajani tarifni številki, in če je bil zadevni uvoz dokaj pogost in je potekal med relativno dolgim obdobjem, ne da bi bil podan ugovor glede tarifne številke (glej sodbo Sodišča z dne 1. aprila 1993 v zadevi Hewlett Packard France,
C-250/91, Recueil, str. I-1819
, točki 19 in 20 ter navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je Komisija v izpodbijanem sklepu glede uvozov proizvodov LGC 131 in 8471 menila, da danski carinski organi niso storili nobene napake, ker tožeči stranki ni bila izdana nobena ZTI za te proizvode (točka 31 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Komisija je poleg tega ugotovila, da je bila tožeča stranka dobroverna in je v zvezi s carinsko deklaracijo izpolnila vse veljavne predpise (točka 39 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
Prvič, takoj je treba zavrniti ugotovitve Komisije, ki jih je navedla v izpodbijanem sklepu in ponovila pred Splošnim sodiščem, da v bistvu zaradi neizdaje ZTI ni bilo mogoče ugotoviti, da so carinski organi storili napako. To, da tožeča stranka ni zahtevala, naj se ji za zadevne proizvode izda ZTI, namreč ne pomeni, da carinski organi niso storili napake. Kakršnakoli drugačna razlaga bi členu 220(2)(b) carinskega zakonika odvzela smisel. Poleg tega je bilo v sodni praksi priznano, da carinski organi lahko storijo napako v primerih, v katerih tožeča stranka ni imela ali ni zahtevala ZTI (sodba Sodišča z dne 22. oktobra 1987 v zadevi Foto-Frost,
314/85, Recueil, str. 4199
).
Drugič, navesti je treba, da, kot je razvidno iz izpodbijanega sklepa, so danski carinski organi ob izdaji ZTI storili napako glede tarifne uvrstitve (točki 24 in 33 izpodbijanega sklepa).
Tretjič, Komisija v točki 45 obrazložitve izpodbijanega sklepa navaja, da so danski carinski organi že od novembra leta 1999 – torej pred koncem obdobja spornega uvažanja proizvodov LGC 131 in 8471, ki je trajalo od 1. septembra 1997 do 2. avgusta 2000 – vedeli, da so bili proizvodi, za katere so bile izdane ZTI, uvrščeni pod napačno tarifno številko, vendar teh ZTI niso preklicali. Iz izpodbijanega sklepa je razvidno tudi, da so danski carinski organi opravili analizo proizvodov, za katere je bila izdana ZTI, in tudi proizvoda LGC 131, za katerega ZTI ni bila izdana (točki 9 in 10 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Zato so danski carinski organi že od novembra leta 1999 vedeli, da je bil eden od dveh zadevnih proizvodov uvrščen pod napačno tarifno številko. Vseeno pa so postopek za izterjavo začeli šele 27. novembra 2000 (točka 13 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Prav tako niso preklicali takrat veljavnih ZTI, ki so potekle 12. aprila 2000, čeprav bi to lahko storili. Poleg tega je treba opozoriti, da je tožeča stranka med novembrom leta 1999 in novembrom leta 2000 pod tarifno številko 3504 nomenklature uvozila približno 240 ton proizvoda LGC 131 v trinajstih operacijah uvoza in 40 ton proizvoda LGC 8471 v dveh operacijah uvoza, čeprav so danski carinski organi že vedeli, da je bila tarifna uvrstitev LGC na splošno in zlasti proizvoda LGC 131 napačna. Nazadnje, v zvezi s proizvodom LGC 131 je treba posebej navesti, da je v nasprotju s tem, kar je navedeno v pisanjih Komisije, tožeča stranka med obdobjem spornega uvoza uvozila velike količine tega proizvoda, saj gre za več sto ton in za 45 operacij uvoza. Dodati je treba, da se stranki, kot je bilo potrjeno na obravnavi, strinjata glede tega, da zadevni proizvodi zato, ker so bili sestavljeni iz proteinov sirotke, niso mogli biti uvrščeni pod tarifno številko 3504 nomenklature, kar so danski carinski organi vseeno navedli v ZTI. Danski carinski organi so to sicer priznali, saj so v njihovi odločbi z dne 27. novembra 2000 o naknadni vknjižbi uvoznih dajatev navedli, da „je bila oznaka blaga 3504 […] [izključena], ker [ni šlo] za mlečne beljakovine ampak za proteine sirotke“. Zato bi ob upoštevanju opisa zadevnih proizvodov v carinskih deklaracijah, v katerih je bil izrecno naveden protein sirotke, in sicer „laktoglobulin“, carinski organi morali odkriti napako pri tarifni uvrstitvi.
Četrtič, navesti je treba, da niti danski carinski organi niti Komisija v izpodbijanem sklepu niso podvomili o popolnosti katerekoli od carinskih deklaracij, ki jih je predložila tožeča stranka. Natančneje, Komisija je v izpodbijanem sklepu navedla, da je „iz zahtevka […] razvidno, da je treba za zadevno osebo šteti, da je ravnala dobroverno in je spoštovala vse veljavne predpise v zvezi s carinsko deklaracijo“ (točka 39 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Navedba v pisanjih Komisije, da „opis blaga v deklaraciji ni bil popoln“, tako ni podprta v izpodbijanem sklepu. Komisija na obravnavi tudi ni mogla navesti pravne podlage, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da carinske deklaracije, ki jih je predložila tožeča stranka, niso bile popolne. Poleg tega je treba glede navedbe Komisije, da tožeča stranka v zvezi s proizvodoma LGC 131 in 8471 ni predložila nobene tehnične dokumentacije, na podlagi katere bi bilo mogoče določiti tarifno uvrstitev zanju, opozoriti, da je bil LGC 131 eden od proizvodov, na katerih so danski carinski organi leta 1999 opravili tehnično analizo (točka 9 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Prav tako ni sporno, da so danski carinski organi proizvoda LGC 131 in 8471 po kontroli uvrstili pod isto tarifno številko kot druge LGC, torej tudi tiste, za katere je bila izdana ZTI. Nazadnje je treba opozoriti, da se stranki strinjata glede tega, da zadevni proizvodi zato, ker so bili sestavljeni iz proteinov sirotke, niso mogli biti uvrščeni pod tarifno številko 3504 nomenklature. Zato je treba šteti, da je bil opis blaga v uvoznih deklaracijah tožeče stranke, in sicer z izrazom „laktoglobulin“, ki je protein sirotke, dovolj natančen, da bi danski carinski organi lahko ugotovili vsaj to, da zadevnih proizvodov ni bilo mogoče uvrstiti pod to tarifno številko.
Petič, danski carinski organi so v telefonskem pogovoru s tožečo stranko 2. novembra 1995 pojasnili, da za neki proizvod, LGC 450, ki je bil, kot je bilo mogoče razbrati iz zahtevka tožeče stranke, „v veliki meri enak“ drugemu proizvodu, za katerega je bila izdana ZTI, in sicer LGC 472, ni bilo treba pridobiti ZTI. Obstoj tega telefonskega pogovora je potrjen v dopisu, ki ga je tožeča stranka 3. novembra 1995 naslovila na danske carinske organe, pri čemer vsebina tega dopisa pozneje ni bila izpodbijana, kot je navedla Komisija v točki 35 obrazložitve izpodbijanega sklepa. Tudi sami carinski organi v njihovem zahtevku, ki so ga posredovali Komisiji, ob povzemanju trditev tožeče stranke, ki jih je podala pred njimi, omenjajo obstoj in vsebino tega telefonskega pogovora. Poleg tega je Komisija na podlagi te dejanske situacije v isti točki obrazložitve izpodbijanega sklepa ugotovila, da so danski carinski organi storili napako v zvezi z uvozom proizvoda LGC 450 pred 13. aprilom 2000.
Komisija v zvezi s proizvodi, na katere se nanaša ta spor, v točki 24 izpodbijanega sklepa navaja, da bi bila v skladu z zahtevkom danskih carinskih organov neknjiženje in odpust uvoznih dajatev upravičena, če „bi bili proizvodi, za katere ne velja nobena ZTI, z vidika tarifne uvrstitve enaki proizvodom, za katere je bila izdana ZTI“. Komisija te dejanske ugotovitve v izpodbijanem sklepu ni ovrgla.
Poleg tega je treba poudariti, da so bili ne glede na to, katero tarifno številko bi danski carinski organi navedli v zahtevku za izterjavo, vsi LGC vedno uvrščeni pod isto tarifno številko. Na podlagi tega je mogoče sklepati, da so danski carinski organi proizvoda LGC 131 in 8471 z vidika tarifne uvrstitve šteli za enaka drugim uvoženim LGC, tudi tistim, za katere je bila izdana ZTI. Ta presoja je podprta tudi z zahtevkom, ki so ga danski carinski organi posredovali Komisiji, v katerem je bilo natančno navedeno, da „je bila v vseh vzorcih celotna vsebnost proteinov vsaj 80 mas. %, računano na suho snov“, ali da so bili zadevni proizvodi sestavljeni iz koncentratov več proteinov sirotke, z več kot 80 % mas. proteinov sirotke. To dejansko ugotovitev je navedlo tudi Landsskatteretten v odločbi z dne 13. septembra 2007. Ob upoštevanju pojasnil, ki sta jih navedli stranki v njunih pisanjih, pa se za tarifno uvrstitev zadevnih proizvodov razlikuje izključno med proizvodi, ki vsebujejo več kot 80 % proteinov sirotke, in proizvodi, ki vsebujejo manj kot 80 % proteinov sirotke. Zato so bili zadevni proizvodi na podlagi pojasnil danskih carinskih organov z vidika tarifne uvrstitve dejansko enaki, kar je Komisija priznala na obravnavi. Natančneje, Komisija na obravnavi ni mogla navesti upoštevnih elementov razlikovanja med zadevnimi LGC, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da ti LGC niso bili blago iste vrste v smislu carinskih predpisov (sodba Sodišča z dne 2. decembra 2010 v zadevi Schenker,
C-199/09, ZOdl., str. I-12311
, točka 24). Komisija ni poleg tega nikoli ovrgla trditve danskih carinskih organov glede enakosti zadevnih proizvodov z vidika tarifne uvrstitve niti ni zahtevala dodatnih informacij. V zvezi s tem je treba poudariti, da na podlagi člena 871(5) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3) velja, da če se izkaže, da podatki, ki jih je posredovala država članica, niso zadostni, da Komisija ob celotnem poznavanju stvari odloči o predloženem primeru, lahko ta od te države članice ali od katerekoli druge države članice zahteva predložitev dodatnih podatkov. Na podlagi zgoraj navedenega je mogoče ugotoviti, da je v obravnavani zadevi tožeča stranka lahko menila, da je treba proizvoda LGC 131 in 8471, čeprav zanju ni bila izdana ZTI, uvrstiti v isto tarifno številko kot proizvode, za katere je bila ali je bila nekoč izdana ZTI.
Ob upoštevanju vseh teh elementov je treba ugotoviti, da so danski carinski organi storili napako v smislu člena 220(2)(b) carinskega zakonika glede tarifne uvrstitve proizvodov LGC 131 in 8471. Izpodbijan sklep je torej glede tega nezakonit, ker temelji na neobstoju te napake.
Zato je treba sprejeti prvi tožbeni razlog in posledično razglasiti ničnost člena 1(2) in (4) izpodbijanega sklepa v delu, v katerem se nanaša na uvoze proizvodov LGC 131 in 8471, ne da bi bilo treba preučiti drugi tožbeni razlog, ki ga je podredno navedla tožeča stranka.
Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
razsodilo:

1.
Člen 1(2) in (4) Sklepa C(2010) 7692 final Komisije z dne 12. novembra 2010, v katerem je bilo ugotovljeno, da je bila naknadna vknjižba nekaterih uvoznih dajatev upravičena in da odpust teh dajatev ni bil upravičen (spis REC 03/08), se razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na uvoze koncentriranega laktoglobulina 131 in 8471.

2.
Evropska komisija nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila družba Recombined Dairy System A/S.

Forwood
Dehousse
Schwarcz
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 5. junija 2013.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: danščina.