CELEX: 62012CJ0408
Muutoksenhaku
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Vetoketjujen ja muuntyyppisten kiinnittimien sekä kiinnityskoneiden markkinat
Peräkkäiset vastuut
Sakon laillinen yläraja
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta
Yrityksen käsite
Yksilöllinen vastuu
Suhteellisuusperiaate
Varoittavuuteen perustuva kerroin

YKK Corporation (jäljempänä YKK Corp.), YKK Holding Europe BV (jäljempänä YKK Holding) ja YKK Stocko Fasteners GmbH (jäljempänä YKK Stocko) vaativat valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion YKK ym. v. komissio (T-448/07, EU:T:2012:322; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/39.168 – PO / Kova lyhyttavara: kiinnittimet) 19.9.2007 tehdyn komission päätöksen K(2007) 4257 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista niitä koskevilta osin ja toissijaisesti niille kyseisellä päätöksellä, jonka tiivistelmä on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä 26.2.2009 (
EUVL C 47, s. 8
), määrätyn sakon kumoamista tai sen määrän alentamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
[EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 23 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)
rikkovat [EY 81] artiklan tai [EY 82] artiklan määräyksiä; tai
– –
Kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
– –”
Sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EYVL 1996, C 207, s. 4
; jäljempänä vuoden 1996 yhteistyötiedonanto) D kohdassa todettiin seuraavaa:
”1.
Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.
2.
Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:
—
yritys toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomuksen todistamisessa,
—
saatuaan tiedon vastalauseista yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission esittämät syytökset perustuvat.”
Sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EYVL 2002, C 45, s. 3
; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) B jaksossa todetaan seuraavaa:
”20.
Yritykset, jotka eivät täytä edellä A jaksossa esitettyjä edellytyksiä, voivat saada lievennystä sakkoihin, jotka olisi määrätty muussa tapauksessa.
21.
Sakkojen lieventämiseksi yrityksen on toimitettava komissiolle epäillystä kilpailusääntöjen rikkomisesta todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin, ja sen on lopetettava osallistumisensa epäiltyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen viimeistään siinä vaiheessa, kun se toimittaa todisteet.
– –
23.
Komissio määrittelee kaikissa hallintomenettelyn päätteeksi tekemissään lopullisissa päätöksissä seuraavat seikat:
a)
oliko yrityksen toimittamilla todisteilla merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa samana ajankohtana olleisiin todisteisiin,
b)
kuinka paljon yritykselle määrättäviä sakkoja lievennetään. Tämä ratkaistaan seuraavalla tavalla muussa tapauksessa määrättyjen sakkojen perusteella:
—
ensimmäinen yritys, joka täyttää 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään 30–50 prosenttia,
—
toinen yritys, joka täyttää 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään 20–30 prosenttia,
—
seuraavat yritykset, jotka täyttävät 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään enintään 20 prosenttia.
Sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi kussakin näistä ryhmistä, komissio ottaa huomioon sen, minä ajankohtana 21 kohdan mukaiset edellytykset täyttävät todisteet toimitettiin ja missä määrin ne sisälsivät lisäarvoa. Komissio voi myös ottaa huomioon yrityksen todisteiden toimittamispäivän jälkeisen yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden.
Jos yritys lisäksi toimittaa todisteita komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista, jotka liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon, komissio ei ota näitä tosiseikkoja lukuun määrittäessään sakkoa, joka määrätään kyseiset todisteet toimittaneelle yritykselle.
– –
28.
Tämä tiedonanto korvaa vuoden 1996 tiedonannon 14 päivästä helmikuuta 2002 alkaen kaikissa asioissa, joissa yksikään yritys ei ole ottanut yhteyttä komissioon hyötyäkseen kyseisessä tiedonannossa vahvistetusta suotuisasta kohtelusta. Komissio tutkii tarvetta muuttaa tätä tiedonantoa, kun sen soveltamisesta on saatu riittävästi kokemusta.”
Asian tausta
Asian taustalla olevat tosiseikat ja riidanalainen päätös on selostettu valituksenalaisen tuomion 1–6, 8, 10, 12, 14, 16–18 ja 20 kohdassa seuraavasti:
”1
Ensimmäinen kantaja, YKK Corp., on japanilainen yritys. Se kuuluu vetoketjumarkkinoiden maailman markkinajohtajiin, mutta toimii myös ’muuntyyppisten kiinnittimien’ alalla.
Toinen kantaja, [YKK Holding], on Alankomaihin sijoittautunut yritys. Sillä on 24 tytäryhtiötä, mukaan lukien [YKK Stocko]. Se on YKK Corp:n kokonaan omistama tytäryhtiö. Sen tytäryhtiöt valmistavat nappeja ja kiinnittimiä. Se ei valmista, myy tai jälleenmyy mitään näistä tuotteista. Sen on puhtaasti rahoituksellinen holdingyhtiö.
Kolmas kantaja, [YKK Stocko], aiemmin Stocko Fasteners GmbH ja Stocko Verschlußtechnik GmbH & Co. KG, on Wuppertaliin sijoittautunut saksalainen yhtiö. Se perustettiin vuonna 1901 ja rekisteröitiin nimellä YKK Stocko Fasteners vuoden 1995 syyskuussa, kun YKK Holding osti 76 prosenttia sen osuuksista, kunnes osti sen kokonaan maaliskuussa 1997.
Kiinnitintarvikkeiden valmistuksen ala voidaan jakaa kahteen suureen ryhmään eli vetoketjuihin ja ’muuntyyppisiin kiinnittimiin’, jotka käsittävät erityyppisiä painonappeja, neppareita ja painokiinnittimiä mutta myös nipistimiä, hakasia, nauhanreikiä, farkkunappeja, rengasniittejä sekä nahka- ja vaateteollisuuden käyttämiä metallisia ja muovisia tarvikkeita.
Euroopan yhteisöjen komissio suoritti 7. ja 8.11.2001 tarkastuksia – – useiden metallisten ja muovisten ompelutarvikkeiden sekä muiden ompelu- ja lankatarvikkeiden tuottajien (joihin kuuluivat muun muassa Entaco Ltd, Coats plc ja William Prym GmbH & Co. KG) sekä Fachverband Verbindungs- und Befestigungstechnikin (liitäntä- ja kiinnitystekniikan alan saksalaisten yritysten liitto) (jäljempänä VBT) toimitiloissa.
Prym- ja Coats-konsernit vetosivat 26.11.2001 [vuoden 1996 yhteistyötiedonantoon] ja esittivät pyynnöt siitä, että kyseistä tiedonantoa sovellettaisiin vetoketjualaan.
– –
[YKK Stocko] (josta on tullut YKK Stocko Fasteners) vetosi 8.8.2003 [vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon] ja esitti pyynnön ’muuntyyppisten kiinnittimien’ osalta.
– –
Komissio osoitti 16.9.2004 väitetiedoksiannon ’muuntyyppisten kiinnittimien’, kiinnityskoneiden ja vetoketjujen osalta (jäljempänä väitetiedoksianto) yhtiöille Prym Fashion, William Prym, Éclair Prym, Fiocchi Prym, Fiocchi Snaps France, YKK Stocko Fasteners, YKK Holding, YKK Corp., Coats, A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Scovill Fasteners Europe (aiemmin Unifast), Scovill Fasteners ja VBT.
– –
Prym-konserni vetosi 12.11.2004 vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon ja teki kaikkien tytäryhtiöidensä nimissä immuniteettihakemuksen tai toissijaisesti hakemuksen sakkojen määrän alentamisesta ’muuntyyppisten kiinnittimien’ osalta.
– –
YKK-konserni vetosi 18.2.2005 vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon ja teki hakemuksen sakkojen määrän alentamisesta ’muuntyyppisten kiinnittimien’ osalta.
– –
Komissio saattoi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamista koskevien Prym-konsernin ja YKK-konsernin pyyntöjen tueksi toimitettujen todisteiden perusteella osoittaa kyseisille yhtiöille 7.3.2006 täydentävän väitetiedoksiannon (jäljempänä täydentävä väitetiedoksianto).
Mainittu täydentävä väitetiedoksianto, joka koskee ’muuntyyppisiä kiinnittimiä’, kiinnityskoneita ja vetoketjuja, oli osoitettu yhtiöille A. Raymond, Berning & Söhne, Berning France, Coats, Coats Deutschland, Éclair Prym, Prym Fashion, Fiocchi Prym, Scovill Fasteners Europe, Scovill Fasteners, William Prym, YKK Corp., YKK Holding ja [YKK Stocko] sekä VBT. – –
Täydentävä väitetiedoksianto koski samoja tuotteita kuin väitetiedoksianto ja siinä tarpeen mukaan korjattiin, täsmennettiin, tiivistettiin ja laajennettiin väitetiedoksiannossa esitettyjä väitteitä. – –
– –
Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja otettuaan huomioon kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen komissio teki 19.9.2007 [riidanalaisen päätöksen].”
Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että yhtäältä metallisten ja muovisten ompelutarvikkeiden ja kiinnittimien alalla oli syyllistytty neljään erilliseen unionin oikeuden kilpailusääntöjen rikkomiseen ja että toisaalta valittajat olivat osallistuneet niistä kolmeen, joita olivat:
—
niin sanottu baselilaiswuppertalilainen ja amsterdamilainen yhteistyö vuoden 1991 toukokuun ja vuoden 2001 maaliskuun välisen ajanjakson aikana metallisten ja muovisten kiinnittimien (”muuntyyppiset kiinnittimet”) ja kiinnityskoneiden markkinoilla, ja tämän yhteistyön puitteissa osallistujat pääsivät kokouksissa yhteisymmärrykseen yhteisesti sovituista hinnankorotuksista ja vaihtoivat luottamuksellisia tietoja hinnoista ja hinnankorotuksista Saksassa ja Euroopassa (jäljempänä BWA-yhteistyö)
—
Prym- ja YKK-konsernien kahdenvälinen yhteistyö muuntyyppisten kiinnittimien markkinoilla vuosina 1999–2003. Kyseinen rikkominen muodostui sopimuksista ja yhdenmukaisista menettelytavoista, jotka koskivat hintojen ja erityisesti vähimmäishintojen sekä keski- ja tavoitehintojen vahvistamista, hinnankorotusten valvomista säännöllisellä hintaluetteloiden vaihtamisella ja tiiviillä kahdenvälisellä yhteydenpidolla sekä asiakaskunnan jakamista Euroopassa ja koko maailmassa, ja
—
YKK-, Coats- ja Prym-konsernien kolmenvälinen yhteistyö vetoketjujen markkinoilla vuoden 1998 huhtikuun ja vuoden 1999 marraskuun välisen ajanjakson aikana, jonka kuluessa osallistujat vaihtoivat hintatietoja, keskustelivat hinnoista ja hinnankorotuksista ja sopivat tavoista asettaa perustuotteille vähimmäishinnat Euroopan markkinoilla (jäljempänä kolmenvälinen yhteistyö).
Tämän johdosta komissio määräsi asianomaisille yrityksille EY 81 artiklan rikkomisesta sakkoja, joiden määrä laskettiin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT 65 artiklan 5 kohdan] mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen suuntaviivojen (
EYVL 1998, C 9, s. 3
; jäljempänä vuoden 1998 suuntaviivat) sekä vuosien 1996 ja 2002 yhteistyötiedonannoissa esitetyn menetelmän mukaisesti.
Riidanalaisessa päätöksessä määrättiin BWA-yhteistyön osalta seuraavat sakot:
—
A. Raymond Sarl: 8325000 euroa
—
Berning & Söhne GmbH & Co. KG: 1123000 euroa
—
Scovill Fasteners Europe SA ja Scovill Fasteners Inc. yhteisvastuullisesti: 6002000 euroa
—
William Prym GmbH & Co. KG ja Prym Inovan GmbH & Co. KG yhteisvastuullisesti: 24913000 euroa
—
YKK Stocko: 68250000 euroa, josta YKK Corp:n ja YKK Holdingin on maksettava yhteisvastuullisesti 49000000 euroa;
—
Fachverband Verbindungs- und Befestigungstechnik: 1000 euroa.
Tässä yhteydessä on korostettava, että riidanalaisen päätöksen mukaan YKK Stocko oli osallistunut rikkomiseen koko sen keston ajan eli yhdeksän vuoden ja yhdeksän kuukauden ajan, kun taas YKK Corp. ja YKK Holding aloittivat rikkomiseen osallistumisen (suoraan tai välillisesti) vasta hankittuaan vuonna 1997 omistukseensa saksalaisen yhtiön Stockon (josta on tullut YKK Stocko), ja ne osallistuivat siihen neljän vuoden ajan (riidanalaisen päätöksen 466–468 perustelukappale ja 1 artiklan 1 kohta).
Tästä syystä yhtäältä YKK Corp:n ja YKK Holdingin ei katsottu olevan vastuussa maksamaan YKK Stockolle määrättyä sakkoa kokonaisuudessaan vaan yksinomaan 49000000 euron suuruisen summan ja toisaalta viimeksi mainitun yrityksen katsottiin yksin olevan vastuussa maksamaan sille määrätyn sakon loppuosan eli 19250000 euroa (riidanalaisen päätöksen 2 artiklan 1 kohta).
Prym- ja YKK-konsernien muuntyyppisten kiinnittimien markkinoilla tekemän kahdenvälisen yhteistyön osalta YKK Corp., YKK Holding ja YKK Stocko määrättiin maksamaan yhteisvastuullisesti 19500000 euron suuruinen sakko. Riidanalaisen päätöksen mukaan Prym-konserni täytti sitä vastoin edellytykset saadakseen täydellisen immuniteetin siitä sakosta, joka sille olisi muussa tapauksessa pitänyt määrätä kyseisestä rikkomisesta.
Kolmenvälisen yhteistyön puitteissa tapahtuneiden rikkomisten osalta määrättiin seuraavat sakot:
—
YKK Corp. ja YKK Holding yhteisvastuullisesti: 62500000 euroa
—
Coats Holdings Ltd. ja Coats Deutschland GmbH yhteisvastuullisesti: 12155000 euroa
—
William Prym GmbH & Co. KG ja Prym Inovan GmbH & Co. KG yhteisvastuullisesti 6727500 euroa, josta Éclair Prym Group SA on velvollinen maksamaan yhteisvastuullisesti 5850000 euroa.
Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi nostamansa kanteen tueksi valittajat esittivät kahdeksan kanneperustetta, joiden tutkimisjärjestystä unionin yleinen tuomioistuin muutti ja jotka se jakoi kolmeen ryhmään.
Ensinnäkin valittajat esittivät kolmenvälisen yhteistyön osalta viisi kanneperustetta, jotka perustuivat
—
rikkomisen olemassaoloa koskevan näytön puuttumiseen (ensimmäinen kanneperuste)
—
yhtäältä rikkomisen luonteen ja täytäntöönpanon ja toisaalta rikkomisen konkreettisen vaikutuksen virheelliseen arvioimiseen (toinen, kolmas ja neljäs kanneperuste), ja
—
vuoden 1996 ja 2002 yhteistyötiedonantojen virheelliseen soveltamiseen (viides kanneperuste).
Toiseksi valittajat vetosivat rikkomisen olemassaoloa kiistämättä kahteen kanneperusteeseen, jotka koskivat BWA-yhteistyötä ja jotka perustuivat
—
sakon rajoittamisen virheelliseen soveltamiseen siltä osin kuin komissio ei ollut soveltanut 10 prosentin ylärajaa YKK Stockoon tytäryhtiönä sitä ajankohtaa aikaisemman ajanjakson osalta, jolloin YKK Holding hankki YKK Stockon omistukseensa vuonna 1997 (kuudes kanneperuste)
—
varoittavuuteen perustuvan kertoimen virheellistä soveltamista laskettaessa YKK Stockolle määrättyä sakkoa mainittua hankintaa aikaisemman ajanjakson osalta (seitsemäs kanneperuste).
Valittajat esittivät kolmanneksi kahdeksannen kanneperusteen, joka koski kolmenväliseen yhteistyöhön sekä BWA-yhteistyöhön liittyviä rikkomisia yhdessä ja joka perustui yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen siltä osin kuin on kyse 1,25 suuruisen varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamisesta sakkoa laskettaessa.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa kaikki valittajien esittämät kanneperusteet, ja se hylkäsi näin ollen niiden kanteen ja velvoitti ne korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Valittajat vaativat, että unionin tuomioistuin
—
ensisijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklan 1 ja 3 kohdan niitä koskevilta osin ja/tai alentaa niille määrättyjen sakkojen määrää
—
toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
—
ensisijaisesti hylkää valituksen
—
toissijaisesti hylkää riidanalaisesta päätöksestä nostetun kumoamiskanteen ja
—
velvoittaa valittajat korvaamaan kaikki valitusmenettelystä ja asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta kolmenvälisen yhteistyön osalta
Asianosaisten lausumat
Valittajat moittivat ensimmäisessä valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ole esittänyt asianmukaisesti syitä, joiden vuoksi se hylkäsi niiden kanneperusteen, jonka mukaan sakon laskentapohjaksi vahvistettu 50 miljoonaa euroa on suhteeton, kun otetaan huomioon se, ettei kyseisellä rikkomisella ollut ollut vaikutusta merkityksellisiin markkinoihin. Perustelujen puuttumisen vuoksi valittajat eivät voi selvittää, onko unionin yleinen tuomioistuin hylännyt kyseisen kanneperusteen sen vuoksi, että komissio on sen mielestä ottanut riittävästi huomioon rikkomisen vaikutuksen markkinoihin, vai sitä vastoin sen vuoksi, ettei se ole ottanut tällaista vaikutusta huomioon, koska sillä ei ollut velvollisuutta tehdä näin.
Jos valituksenalaisesta tuomiosta ilmenisi, että komissio on ottanut riittävästi huomioon rikkomisen vaikutuksen markkinoihin, valittajat väittävät, että kun unionin tuomioistuin ratkaisi asian näin, se tulkitsi virheellisesti riidanalaista päätöstä ja rikkoi unionin oikeutta ja erityisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohtaa. Unionin yleinen tuomioistuin sovelsi myös virheellisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukana komission on silloin, kun se katsoo asianmukaiseksi ottaa huomioon rikkomisen vaikutuksen markkinoihin korottaakseen sakon laskentapohjaa yli sen mahdollisen 20 miljoonan euron vähimmäissumman, joka vahvistetaan vuoden 1998 suuntaviivoissa, esitettävä konkreettisia, uskottavia ja riittäviä seikkoja, joiden nojalla voidaan arvioida sitä todellista vaikutusta, joka rikkomisella on voinut olla kilpailuun mainituilla markkinoilla.
Jos valituksenalaisesta tuomiosta sitä vastoin ilmenisi, että komissio ei ole ottanut huomioon rikkomisen vaikutusta markkinoihin, koska sen ei tarvinnut tehdä näin, valittajat väittävät, että kun unionin yleinen tuomioistuin ratkaisi asian näin, se sovelsi virheellisesti unionin oikeutta, jonka mukaan kansallisessa oikeudessa ja unionin oikeudessa määrättyjen seuraamusten on oltava tehokkaita ja varoittavia mutta niiden on oltava lisäksi myös rikkomiseen nähden oikeasuhteisia. Tässä yhteydessä valittajat väittävät, että on suhteetonta korottaa sakon mahdollista 20 miljoonan euron vähimmäismäärää 50 miljoonaan euroon (joka merkitsee 250 prosentin korotusta) ottamatta huomioon sitä, ettei kolmenvälisellä yhteistyöllä ollut ollut vaikutusta markkinoihin. Mikäli asia olisi toisin, valituksenalaisessa tuomiossa painotettaisiin valittajien mukaan liikaa yrityksen kokoa sakon määrän määrittämiseen vaikuttavana tekijänä, ja se olisi siten ristiriidassa vuoden 1998 suuntaviivojen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.
Komission mielestä valittajien väitteet on hylättävä perusteettomina tai ne on jätettävä tutkimatta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Heti alkuun on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on selkeästi esittänyt etenkin valituksenalaisen tuomion 140–143 kohdassa ne syyt, joiden vuoksi komissio oli sen mukaan voinut luonnehtia kyseessä olevan rikkomisen ”erityisen vakavaksi” ja vahvistaa tämän johdosta sakon laskentapohjaksi 50 miljoonaa euroa ottamatta huomioon kyseisen rikkomisen konkreettista vaikutusta merkityksellisiin markkinoihin, koska sillä ei ollut siihen velvollisuutta.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion edellä mainituissa 140 ja 143 kohdassa korostanut vuoden 1998 suuntaviivojen 1 kohdan A alakohtaan viitaten, kyseinen vaikutus on otettava huomioon ainoastaan, ”jos se on mitattavissa”. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan kyse oli kokonaisvaltaisesta sopimuksesta, jolla pyrittiin poistamaan potentiaalinen kilpailu ja jonka konkreettinen vaikutus oli oletetusti vaikeasti mitattavissa, joten komission ei tarvinnut osoittaa täsmällisesti kartellin konkreettista vaikutusta markkinoihin eikä arvioida sitä määrällisesti, vaan se saattoi tyytyä tällaisen vaikutuksen todennäköisyyttä koskeviin arvioihin.
Tämä arviointi saa vahvistuksen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, jonka mukaan rikkomisen konkreettinen vaikutus markkinoihin ei ole ratkaiseva peruste määritettäessä sakkojen määrää. Erityisesti rikkomisen suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin kun kyse on sellaisinaan vakavista rikkomisista, kuten markkinoiden jakamisesta (ks. tuomio Thyssen Stahl v. komissio, C‑194/99 P,
EU:C:2003:527
, 118 kohta; tuomio Prym ja Prym Consumer v. komissio, C‑534/07 P,
EU:C:2009:505
, 96 kohta ja tuomio Carbone-Lorraine v. komissio, C‑554/08 P,
EU:C:2009:702
, 44 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi selkeästi selittänyt valituksenalaisen tuomion 141 ja 142 kohdassa, ettei kukaan ollut kiistänyt, etteikö riidanalaisessa päätöksessä olisi voitu todeta yhtäältä, että kolmenvälinen yhteistyö oli kokonaisuudessaan pantu täytäntöön ja se oli todennäköisesti ollut omiaan vaikuttamaan markkinoihin, ja toisaalta, että kyseinen vaikutus ei ollut kuitenkaan mitattavissa, koska niitä kilpailuparametrejä (hinta, liike-ehdot, laatu, innovaatio jne.), joita olisi sovellettu, jos rikkomisia ei olisi ollut, oli mahdotonta määrittää riittävällä varmuudella.
Edellä esitetyn perusteella ei ole tarvetta tutkia niitä valittajien siltä varalta esittämiä muita väitteitä, että valituksenalaisesta tuomiosta ilmenisi, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon rikkomisen konkreettisen vaikutuksen markkinoihin.
Siltä osin kuin valittajat moittivat valituksenalaista tuomiota siitä, ettei siinä ole puututtu sakon laskentapohjan siitä johtuvaan väitettyyn suhteettomuuteen, ettei kolmenvälisellä yhteistyöllä ollut vaikutusta markkinoihin, on riittävää huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia sakon määrän asianmukaisuus eikä unionin tuomioistuimen asiana ole, kun se ratkaisee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä, korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen arviointia omalla arvioinnillaan, kun unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt täyttä harkintavaltaansa unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättävien sakkojen suuruuden määrittämisessä (ks. tuomio SGL Carbon v. komissio, C‑328/05 P,
EU:C:2007:277
, 98 kohta ja tuomio Quinn Barlo ym. v. komissio, C‑70/12 P,
EU:C:2013:351
, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaikista edellä esitetyistä näkökohdista seuraa, että valittajien valituksensa tueksi esittämä ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Toinen kanneperuste, joka koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen riittämättömyyttä ja kieltäytymistä soveltamasta lievemmän lain periaatetta kolmenvälisen yhteistyön osalta
Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät toisessa valitusperusteessaan aluksi, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole asianmukaisesti esittänyt syitä, joiden vuoksi se hylkäsi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamatta jättämistä koskevan kanneperusteen.
Valittajat katsovat asiakysymyksen osalta, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei soveltanut vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa vaan vuoden 1996 yhteistyötiedonantoa vastoin lievemmän lain soveltamisen periaatetta, sellaisena kuin se on vahvistettu Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 7 artiklassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan lievempää lakia on sovellettava taannehtivasti.
Valittajat väittävät tässä yhteydessä, että kun vuoden 2002 yhteistyötiedonannosta poiketen sakon määrän alentaminen riippuu vuoden 1996 yhteistyötiedonannon mukaan siitä, ettei tosiseikkoja ole kiistetty, valittajien sakkoa on kieltäydytty alentamasta sellaisen edellytyksen perusteella, jota ei enää voitu soveltaa riidanalaisen päätöksen tekemisajankohtana.
Tämän johdosta valittajat katsovat, että niille sen vuoksi myönnetyn osittaisen immuniteetin lisäksi, että ne olivat mahdollistaneet näyttämään toteen rikkomisen jatketun keston, niiden sakkoa olisi pitänyt vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan nojalla alentaa sellaisten niiden toimittamien todisteiden perusteella, joilla oli merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin.
Valittajat toteavat toimittaneensa näyttöä tiettyjen sellaisten kokousten pitämisestä, joiden perusteella komissio on voinut pidentää todetun rikkomisen kestoa ja vahvistaa sen alkaneeksi 28.4.1998 eikä 2.6.1999. Vaikka komissio on riidanalaisen päätöksen 588 ja 589 kohdassa myöntänyt tosiasiassa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukaista etuutta vastaavan etuuden, komissio jätti sitä vastoin alentamatta sakon määrää mainitun tiedonannon 23 kohdan a alakohdan nojalla kantajien mukaan vain sen vuoksi, että valittajat olivat vuoden 1996 yhteistyötiedonannon D kohdan nojalla kiistäneet kilpailua rajoittavan tavoitteen ja kokousten sisällön.
Komissio kiistää nämä väitteet ja katsoo, etteivät ne ole perusteltuja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on tarkastettava, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole arvostellut riidanalaista päätöstä sillä perusteella, että komissio on tarkastellut siinä valittajien käyttäytymistä vuoden 1996 yhteistyötiedonannon perusteella ja kieltäytynyt tämän johdosta kohtelemasta valittajia edullisemmin tavalla, joka olisi saattanut seurata vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisesta.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että vaikka vuoden 1996 yhteistyötiedonanto, jota sovelletaan tähän oikeusriitaan ajallisesti, ei sisällä tosin mitään kohtaa, jossa todettaisiin, että komissio ei ota huomioon tosiseikkoja, jotka yritykset ovat tuoneet esiin ja joilla on vaikutusta kartellin vakavuuteen tai kestoon, komissio on kuitenkin katsonut – kuten valituksenalaisen tuomion 185 ja 186 kohdasta, joissa viitataan riidanalaisen päätöksen 584, 585, 588 ja 589 perustelukappaleeseen, ilmenee –, että kun valittajat olivat paljastaneet komissiolle sille aikaisemmin tuntemattomia tosiseikkoja, ne olivat mahdollistaneet sen, että rikkomisen oli voitu osoittaa kestäneen pidempään, kun kyseiseen kestoon sisällytettiin 28.4.1998 ja 2.6.1999 välinen ajanjakso. Komissio on siis pitänyt kyseistä yhteistyötä lieventävänä seikkana, jonka nojalla valittajille voitiin myöntää 9375 miljoonan euron suuruinen alennus sakon perusmäärästä, jotta valittajia ei rangaistaisi niiden yhteistyöstä määräämällä niille sakko, joka on suurempi kuin sakko, joka niiden olisi pitänyt maksaa ilman kyseistä yhteistyötä. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on mainitun tuomion 187 kohdassa korostanut, valittajille määrättävän sakon näin alennettu perusmäärä oli siis sama kuin se hypoteettinen summa, joka niiden olisi pitänyt maksaa alle yhden vuoden pituisesta rikkomisesta.
Unionin yleinen tuomioistuin on myös todennut valituksenalaisen tuomion 177 ja 180 kohdassa, että valittajat eivät olleet 2.6. ja 12.11.1999 välisen ajanjakson osalta esittäneet mitään näyttöä komission hallussa jo oleviin seikkoihin nähden ja ne olivat vain vahvistaneet tiettyjen kokousten pitämisen samalla kun ne olivat lisäksi kiistäneet sen, että kyseisillä kokouksilla olisi pyritty rajoittamaan kilpailua.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yrityksen komission kanssa tekemä yhteistyö voi olla perusteena sakon alentamiselle vuoden 1996 yhteistyötiedonannon nojalla ainoastaan, jos tämän yhteistyön ansiosta komission on tosiasiassa mahdollista suorittaa tehtävänsä, jossa on kyse kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisesta ja siitä, että tämä rikkominen saadaan loppumaan (ks. vastaavasti tuomio SGL Carbon v. komissio,
EU:C:2007:277
, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi on huomautettava, että komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä (tuomio SGL Carbon v. komissio,
EU:C:2007:277
, 88 kohta).
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 185 kohdassa, komissio on vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 28 kohdan mukaisesti arvioinut valittajien sekä Prym- ja Coats-konsernien kolmenvälistä yhteistyötä vuoden 1996 yhteistyötiedonannon perusteella, koska mainitut konsernit olivat tehneet hakemuksensa siitä, että niihin sovelletaan yhteistyötiedonantoa vetoketjumarkkinoita koskevien rikkomisten osalta, ennen 14.2.2002, josta lähtien vuoden 1996 yhteistyötiedonanto korvattiin vuoden 2002 yhteistyötiedonannolla.
On kuitenkin todettava, että sekä vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa (C ja D kohta) että vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa (21 ja 23 kohta) asetetaan edellytykseksi sille, että muussa tapauksessa määrätyn sakon määrää voidaan alentaa, että asianomaiset yritykset toimittavat komissiolle todisteita, jotka auttavat rikkomisen määrittämisessä.
Tältä osin ei voida kohtuudella väittää, että tiedot, jotka eivät täytä edellytystä, jonka mukaan niiden on ”autettava rikkomuksen todistamisessa” vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa tarkoitetulla tavalla, voisivat olla todisteita, joilla on ”merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin” vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla sitä vastoin toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa, lukuun ottamatta sitä tapausta, että nämä seikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Tällaisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on kaiken kaikkiaan ilmettävä selvästi aineistosta ilman, että tosiseikastoa ja selvitysaineistoa on tarpeen arvioida uudelleen.
Valittajat eivät ole unionin tuomioistuimessa osoittaneet eivätkä edes väittäneet, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikaston huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan, että valittajat eivät täyttäneet tämän tuomion 42 kohdassa mainittua vuoden 1996 yhteistyötiedonannon vaatimusta eivätkä näin ollen vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa esitettyä samankaltaista vaatimusta.
Ajankohtaa 2.6.1999 aikaisemman ajanjakson osalta on lisäksi huomautettava, että – kuten tämän tuomion 38 kohdassa on huomautettu – valittajien yhteistyö on hyvitetty sillä alennuksella, joka valittajille myönnettiin määrättävän sakon perusmäärään lieventävän seikan nojalla siitä riippumatta, mitä vuoden 1996 yhteistyötiedonannossa todettiin.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 69–71 kohdassa huomauttanut, kyseessä olevat yritykset eivät voi vaatia kaksinkertaista hyvitystä samoista tiedoista eli tiedoista, joiden perusteella ne ovat voineet saada osittaisen immuniteetin sen ajanjakson osalta, josta niissä on kyse, jos näillä tiedoilla ei ole ollut sitä myöhemmän ajanjakson osalta mitään lisäarvoa komission tutkimukselle.
Tästä seuraa, että valittajien valituksensa tueksi esittämä toinen valitusperuste on hylättävä ilman, että olisi tarpeen ottaa kantaa lievemmän lain periaatteen väitettyyn sovellettavuuteen vuosien 1996 ja 2002 yhteistyötiedonantojen kattamien unionin oikeuden kilpailusääntöjen rikkomisten alalla.
Kolmas valitusperuste, joka koskee kieltäytymistä soveltamasta YKK Stockon liikevaihtoon perustuvaa 10 prosentin ylärajaa siihen sakon osaan, jonka maksamisesta kyseisen yhtiön on katsottu olevan yksin vastuussa BWA-yhteistyön osalta
Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät valituksensa kolmannessa valitusperusteessa, että kun unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanneperusteen, joka koski 10 prosentin ylärajan virheellistä soveltamista BWA-yhteistyön osalta siihen ajanjaksoon, joka edelsi sitä ajankohtaa, jolloin YKK Holding hankki YKK Stockon omistukseensa, ja jonka aikana YKK Stockon on katsottu olevan yksin vastuussa rikkomisesta, se sovelsi virheellisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa – mukaan lukien suhteellisuusperiaatetta, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja rangaistusten yksilökohtaisen määräämisen periaatetta –, jonka mukaan yritykselle voidaan määrätä seuraamus ainoastaan teoista, joista sen voidaan katsoa olevan vastuussa yksilöllisesti.
Sakon osa, joka liittyy ensimmäiseen rikkomisajanjaksoon, on näet suuruudeltaan 19,25 miljoonaa euroa, mikä merkitsee 55 prosenttia YKK Stockon vuoden 2006 kokonaisliikevaihdosta, joka oli 34,91 miljoonaa euroa, eli asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädettyä 10 prosentin ylärajaa huomattavasti suurempaa summaa.
Komissio väittää puolestaan, että kyseinen väite perustuu mainitussa asetuksen N:o 1/2003 säännöksessä tarkoitetun 10 prosentin ylärajan tavoitteen oikeudellisesti virheelliseen tulkintaan.
Komission mukaan oli näet määrättävä yksi yhtenäinen sakko. Komission mielestä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetty raja ei ole sakon osatekijä, joka liittyy kollusiiviseen käyttäytymiseen rikkomisajanjakson aikana, vaan kyse on laillisesta enimmäismäärästä, joka liittyy taloudelliseen kapasiteettiin maksaa sakko ja jolla pyritään lähtökohtaisesti suojaamaan yritystä sen kokoon nähden liiallisen sakon määräämiseltä sakon määräämistä koskevaa päätöstä tehtäessä. Tärkeää on siis yrityksen taloudellinen vahvuus, jota kokonaisliikevaihto, sellaisena kuin se on ajankohtana, jolloin sakkojen määräämistä koskeva päätös tehdään, osoittaa. Nämä seikat ovat ainoita seikkoja, jotka voivat komission mukaan selittää syyn, jonka vuoksi kyseisessä säännöksessä viitataan nimenomaisesti komission päätöksen tekemistä edeltävään tilikauteen 10 prosentin ylärajan laskemiseksi. Sakon suuruuden määrittämisen kannalta ei siis ole merkitystä sillä, että yrityksen taloudellinen kapasiteetti on ollut heikompi tiettynä ajankohtana menneisyydessä ennen kuin jokin taloudellinen ryhmä on hankkinut kyseisen yhtiön omistukseensa, kuten nyt käsiteltävässä asiassa.
Komissio toteaa lisäksi, että vaikka emoyhtiö päättää olla myöntämättä tytäryhtiölle taloudellista tukea sakon sitä osaa varten, josta tytäryhtiön katsotaan olevan yksin vastuussa, mikä voisi uhata tämän tytäryhtiön elinkelpoisuutta, kyse on tältä osin ainoastaan sellaisesta emoyhtiön toteuttamalle sijoitukselle ominaisesta riskistä, joka liittyy oikeushenkilöön eli tytäryhtiöön, joka ennen omistajanvaihdostaan mutta myös sen jälkeen omaksui sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen, josta voidaan määrätä sakkoja. Kun emoyhtiö hankkii määräysvallan tytäryhtiössä, se vastaa kyseisestä riskistä, jota se voi kuitenkin rajoittaa sopimalla vahingonkorvauksesta kyseisen yhtiön alkuperäisen omistajan kanssa tehtävässä myyntisopimuksessa.
Komissio toteaa vielä, että vain yritys, joka oli vastuussa rikkomisen viimeisissä vaiheissa ja lopullista päätöstä tehtäessä, muodostaa asianmukaisen viiteyksikön vastuuta ja varoittavaa vaikutusta koskevien kysymysten arvioimiseksi siltä osin kuin komissio toteaa, että kyseinen yritys eli uuden emoyhtiön käsittävä yksikkö on osallistunut rikkomiseen. Näistä samoista syistä komissio väittää, etteivät valittajat voi tehokkaasti väittää, että sakko on määrätty suhteellisuusperiaatteen tai yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisesti.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannessa valitusperusteessa tuodaan esiin kysymys asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sakon laillisen ylärajan määrittämisestä peräkkäisten vastuiden tilanteessa saman kartellin yhteydessä ja tarkemmin sanottuna silloin, kun kyseiseen kartelliin osallistunut yksikkö siirtyy kartellin aikana toisen yrityksen määräysvaltaan siinä taloudellisessa ryhmässä, joka on samoin osallistunut rikkomiseen.
Tässä yhteydessä valittajat arvostelevat valituksenalaista tuomiota siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on sen 192–195 ja 204 kohdassa hyväksynyt komission riidanalaisessa päätöksessä omaksuman lähestymistavan, jonka mukaan vahvistetaan yksi yhtenäinen laillinen yläraja, joka lasketaan pelkästään YKK-konsernin yhteenlasketun liikevaihdon perusteella koko sen 24.5.1991 alkaneen ja 15.3.2001 päättyneen rikkomisajanjakson osalta, joka kesti siis yhdeksän vuotta ja yhdeksän kuukautta ja johon kuului se 24.5.1991 alkanut ja 1.3.1997 päättynyt ensimmäinen rikkomisajanjakso, joka kesti siis viisi vuotta ja yhdeksän kuukautta ja josta YKK Holdingin ja YKK Corp:n ei kuitenkaan ole katsottu olevan vastuussa sillä perusteella, että tytäryhtiö YKK Stocko ei kuulunut niille tuon viimeksi mainitun ajanjakson aikana.
On korostettava, että kolmannella valitusperusteella voi olla vaikutusta yksinomaan siihen YKK Stockolle yksin määrättyyn sakon osaan, jonka suuruus on 19250000 euroa ja joka koskee tekoja, joihin se on yksin syyllistynyt ennen kuin YKK Holding hankki sen omistukseensa, eikä kyseisen sakon loppuosaa, jonka suuruus on 49000000 euroa, ole myöskään riitautettu nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä.
Tässä yhteydessä on todettava ensimmäiseksi, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan sanamuoto on selkeä siltä osin kuin siinä edellytetään, että ”kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta”.
Mainitussa säännöksessä tarkoitetun ”rikkomiseen osallisen yrityksen” käsitteen on välttämättä oltava aina sama EY 81 artiklaa sovellettaessa, eikä tällaista käsitettä voida tulkita eri tavalla siltä osin kuin on kyse rikkomisesta vastuuseen joutumisesta ja 10 prosentin ylärajan soveltamisesta.
Silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa – toinen yritys ostaa yrityksen, jonka komissio katsoo olevan vastuussa EY 81 artiklan rikkomisesta ja joka säilyttää tämän toisen yrityksen sisällä tytäryhtiönä erillisen taloudellisen yksikön aseman, komission on otettava huomioon kunkin näiden taloudellisten yksiköiden oma liikevaihto soveltaessaan niihin mahdollisesti 10 prosentin ylärajaa.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio on asianmukaisesti jakanut kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen vastuut, koska ennen vuoden 1997 maaliskuuta, jolloin YKK Holding hankki YKK Stockon omistukseensa, YKK Stocko ja YKK-konserni muodostivat kaksi erillistä ”taloudellista yksikköä” tai yritystä EY 81 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Se ei kuitenkaan ole tehnyt tuosta toteamuksesta päätelmää, joka sen olisi pitänyt tehdä 10 prosentin ylärajan soveltamisen osalta.
Se komission väite ei siis voi menestyä, jonka mukaan rikkomisajanjakson aikana olisi ollut kyse yhdestä ja samasta yrityksestä, jonka rakenne ja taloudellinen kapasiteetti ovat kehittyneet ajan myötä. Käsiteltävässä tapauksessa tällainen kehittyminen ei myöskään perustu YKK Stocko ‑yrityksen rakenteelliseen kasvamiseen, sen liikevaihdon nousemiseen tai siihen, että YKK Stocko on kartellin aikana hankkinut omistukseensa itsenäisiä yrityksiä, vaan se on sitä vastoin tulos siitä, että toinen yritys on hankkinut kyseisen yrityksen omistukseensa.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että sen tavoitteena, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa on vahvistettu yläraja, joka on 10 prosenttia kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen liikevaihdosta, on etenkin välttää se, että kyseistä ylärajaa suuremman sakon määräämisellä ylitetään yrityksen maksukyky ajankohtana, jolloin sen katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta ja komissio määrää sille rahamääräisen seuraamuksen.
Edellä olevassa kohdassa esitetty toteamus saa tukea asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisesta alakohdasta, jossa edellytetään, että 10 prosentin yläraja lasketaan nojautumalla sitä komission päätöstä edeltävään tilikauteen, jolla rikkomisesta määrättiin seuraamus. Tällaista vaatimusta noudatetaan täysin silloin, kun – kuten käsiteltävässä tapauksessa – kyseinen yläraja määritetään pelkästään tytäryhtiön liikevaihdon perusteella sen sakon osalta, joka sille on määrätty yksin sitä ajankohtaa aikaisemman ajanjakson osalta, jolloin emoyhtiö hankki sen omistukseensa, mitä valittajat eivät kiistä nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä. Tästä seuraa, että tällaisessa tilanteessa taloudellisena yksikkönä vastuussa olevan yrityksen rakenteellinen kehittyminen otetaan todellisuudessa huomioon sakkoa laskettaessa.
Se komission väite, jonka mukaan rikkomisajanjakson perusteella olisi määrättävä yksi yhtenäinen sakko, ei myöskään voi menestyä. Kuten komissio on suullisessa käsittelyssä myöntänyt sen sakon osan osalta, josta YKK Stockon on katsottu olevan yksin vastuussa, kyseistä sakon osaa ei olisi mahdollista panna täytäntöön emoyhtiöön nähden siinä tapauksessa, ettei YKK Stocko maksaisi sitä. Yhtiön ei näet voida katsoa olevan vastuussa rikkomisista, joihin sen tytäryhtiöt ovat itsenäisesti syyllistyneet ennen tätä omistajanvaihdosta, koska tytäryhtiöiden on vastattava itse kyseistä omistajanvaihdosta aiemmasta kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta eikä yhtiön, joka on hankkinut ne omistukseensa, voida katsoa olevan siitä vastuussa (ks. tuomio Cascades v. komissio, C‑279/98 P,
EU:C:2000:626
, 77–79 kohta).
Lisäksi on huomautettava, että tämän tuomion 60–65 kohdassa esitetyt toteamukset saavat vahvistuksen yhtäältä suhteellisuusperiaatteesta ja toisaalta yksilöllisen vastuun ja rangaistusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteesta, sellaisena kuin ne seuraavat unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä (suhteellisuusperiaatteen osalta tuomio Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, C‑76/06 P,
EU:C:2007:326
, 24 kohta; yksilöllisen vastuun ja rangaistusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteen osalta tuomio General Química ym. v. komissio, C‑90/09 P,
EU:C:2011:21
, 34–36 kohta ja tuomio ThyssenKrupp Nirosta v. komissio, C‑352/09 P,
EU:C:2011:191
, 143 kohta).
Edellä esitetystä ilmenee – ja tarvitsematta tutkia yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen perustuvaa väitettä –, että valituksen kolmas valitusperuste on todettava perustelluksi siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa.
Tämän johdosta valituksenalainen tuomio on kumottava siltä osin kuin on kyse BWA-yhteistyön yhteydessä YKK-konsernille riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen vuoden kuluessa kertyneen liikevaihdon perusteella lasketun 10 prosentin ylärajan soveltamisesta sakon enimmäismäärän määrittämiseksi sen rikkomisajanjakson osalta, josta YKK Stockon on katsottu olevan yksin vastuussa.
Neljäs valitusperuste, joka koskee varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamista BWA-yhteistyöhön sitä ajankohtaa aikaisemman ajanjakson osalta, jolloin YKK Holding hankki YKK Stockon omistukseensa
Asianosaisten lausumat
Valittajien valituksensa tueksi esittämässä neljännessä valitusperusteessa on kaksi osaa.
Kyseisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut sille Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 ja 53 artiklan mukaan kuuluvaa perusteluvelvollisuutta.
Ne väittävät tässä yhteydessä, että unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt ottamatta kantaa niiden väitteeseen siitä, että vaikka komissio oli perustellut varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamisen viittaamalla niihin suurempiin taloudellisiin resursseihin, jotka valittajilla oli käytössään kilpailijoihinsa verrattuna, tällaista näkökohtaa ei voitu soveltaa YKK Stockoon sen koon ja sen vähäisten taloudellisten varojen vuoksi; YKK Stocko oli kuitenkin yksin vastuussa rikkomisesta vuoden 1997 maaliskuuta aikaisemman ajanjakson aikana.
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tyytynyt toistamaan, että liikevaihto on asianmukainen peruste yrityksen taloudellisen vahvuuden arvioimiseksi ja palauttamaan mieliin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön, joka koskee niitä tehtäviä, jotka varoittavuuteen perustuvan kertoimen vahvistamisella on. Valittajat eivät siis voi ymmärtää niitä syitä, joiden vuoksi niiden kanneperuste, joka koskee varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamista, on hylätty.
Nyt käsiteltävän valitusperusteen toisessa osassa valittajat katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa, loukannut suhteellisuusperiaatetta, rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatetta sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on katsonut, että varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltaminen oli perusteltua paitsi vuoden 1997 maaliskuuta myöhemmän rikkomisajanjakson osalta myös kyseistä ajankohtaa, jolloin YKK Holding hankki YKK Stockon omistukseensa, aikaisemman ajanjakson osalta.
Rangaistusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteen loukkaamisesta valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon sitä yhteyttä, joka vastuun ja seuraamuksen välillä on vallittava, kun se on hyväksynyt sen komission lähestymistavan, jonka mukaan varoittavuuteen perustuvaa kerrointa voitiin soveltaa YKK-konsernin koon ja resurssien vuoksi myös siihen sakon osaan, joka liittyi sitä ajankohtaa aikaisempaan rikkomisajanjaksoon, jolloin YKK Holding hankki YKK Stockon omistukseensa.
Valittajien mukaan oikeuskäytännössä on vahvistettu kaksi pääasiallista syytä, joilla voidaan oikeuttaa varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltaminen ja joita ovat tarve varmistaa sakolle merkittävä varoittava vaikutus ja se, että suurilla yrityksillä on voinut olla rikkomisajanjakson kuluessa käytössään suuremmat resurssit kuin niiden kilpailijoilla ja niillä on ollut kilpailijoitaan paremmat edellytykset tuntea lainsäädäntö ja toimia sen asettamissa rajoissa. Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut erityisesti sakon määrän korottamisen toisen perusteen osalta, että kyseessä olevien yritysten koon on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomisajankohtana (tuomio Hoechst v. komissio, T‑410/03,
EU:T:2008:211
, 379 ja 382 kohta). Tästä ilmenee valittajien mukaan, että varoittavuuteen perustuvaa kerrointa sovellettaessa voidaan ottaa huomioon pelkästään rikkomisesta vastuussa olevan yrityksen resurssit ja varat.
Vaikka komissio on asianmukaisesti katsonut, että YKK Stocko oli sitä ajankohtaa aikaisemman rikkomisajanjakson aikana, jolloin YKK Holding hankki sen omistukseensa, eli vuoden 1991 toukokuun ja vuoden 1997 maaliskuun välisen ajanjakson aikana ainoa rikkomisesta vastuussa oleva yritys, se on kuitenkin varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamiseksi ottanut huomioon YKK Holdingin ja YKK Corp:n kokonaisresurssit kiinnittämättä huomiota siihen seikkaan, että YKK Stocko oli pieni yhtiö, jonka varat olivat rajalliset ja jolla ei ollut oikeudellista yksikköä.
Varoittavuuteen perustuvan kertoimen toisesta tehtävästä eli sen varoittavasta vaikutuksesta valittajat väittävät, että yksinomaan EY 81 artiklan rikkomisesta vastuussa olevan yrityksen eikä sen emoyhtiöiden on maksettava sakko. YKK Stockon rajallisten resurssien vuoksi sakon määrää ei olisi suhteellisuusperiaatetta loukkaamatta ollut mahdollista korottaa varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi.
Valittajat toteavat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta, että kun unionin yleinen tuomioistuin vahvisti varoittavuuteen perustuvan kertoimen sille sakon osalle, joka on määrätty vuoden 1997 maaliskuuta aikaisemman ajanjakson osalta, se kohteli samalla tavalla kahta tilannetta, jotka eivät olleet toisiinsa verrattavissa, eli YKK Stockon ja YKK-konsernin tilannetta.
Komissio kiistää kaikki valittajien väitteet, ja katsoo, etteivät ne ole perusteltuja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta koskevista väitteistä on huomautettava heti alkuun, että unionin yleinen tuomioistuin on kyseisen tuomion 203 ja 204 kohdassa täsmentänyt ne syyt, jotka saattoivat sen mukaan oikeuttaa ottamaan huomioon kaikkien kantajien muodostaman taloudellisen yksikön liikevaihdon riidanalaisen päätöksen tekemisajankohtana varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamiseksi.
Kuten komissio on perustellusti huomauttanut, valituskirjelmän 114 kohdasta ilmenee lisäksi, että valittajat ovat voineet ymmärtää unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 203 ja 204 kohdassa esittämän päättelyn, jonka mukaan määräävänä seikkana, joka on otettava huomioon sakon määrän laskemiseksi ja sakon varoittavan vaikutuksen vahvistamiseksi, on kyseessä olevan yrityksen taloudellinen kapasiteetti sellaisena kuin se on sakon määräämistä koskevaa päätöstä tehtäessä.
Valittajien väitteet, jotka koskevat valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta, on siis hylättävä.
Valittajat väittävät neljännen valitusperusteensa toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa, että komissio oli perustellusti ottanut huomioon varoittavuuteen perustuvan kertoimen vahvistamiseksi valittajien, kun niitä tarkastellaan yhtenä taloudellisena yksikkönä, koon ja liikevaihdon sitä vuotta edeltäneen vuoden aikana, jolloin riidanalainen päätös tehtiin.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että ”varoittavuuden” käsite on yksi huomioon otettavista seikoista sakon määrää laskettaessa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Tässä yhteydessä ei voida kiistää, että yhtäältä yritysten koko ja kokonaisresurssit sekä toisaalta sakon varoittavan vaikutuksen varmistamistarve ovat sidoksissa toisiinsa (tuomio Showa Denko v. komissio, C‑289/04 P,
EU:C:2006:431
, 16 kohta ja tuomio Lafarge v. komissio, C‑413/08 P,
EU:C:2010:346
, 102 kohta).
Ensi sijassa näet juuri se vaikutus, joka kyseessä olevalle yritykselle halutaan aiheuttaa, oikeuttaa ottamaan huomioon yrityksen koon ja kokonaisresurssit sakon riittävän varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, koska seuraamus ei saa olla vähäinen varsinkaan mainitun yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin nähden (tuomio Lafarge v. komissio,
EU:C:2010:346
, 104 kohta).
Tästä seuraa, että sen suuruisen sakon määräämiseksi, jolla asianomaisia yrityksiä voidaan estää rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa, on otettava huomioon kyseisten yritysten koko ja kokonaisresurssit riidanalaisen päätöksen tekemisajankohtana. Mainittujen yritysten mahdollisesti rajallisella koolla ja rajallisilla resursseilla rikkomisen aikaisemmassa vaiheessa ei siis ole vaikutusta varoittavuuteen perustuvaa kerrointa vahvistettaessa (tuomio Alliance One International v. komissio, C‑668/11 P,
EU:C:2013:614
, 64 kohta).
Näin ollen sillä, että YKK Holdingin ja YKK Corp:n ei ole katsottu olevan yhteisvastuussa rikkomisesta, johon YKK Stocko syyllistyi vuoden 1997 maaliskuuta aikaisemman ajanjakson osalta, ei ole merkitystä varoittavuuteen perustuvaa kerrointa vahvistettaessa.
Tätä päätelmää ei voida kumota valittajien väitteillä, jotka on esitetty lyhyesti tämän tuomion 73–78 kohdassa.
Vastuun ja seuraamuksen välisen yhteyden väitetystä katkeamisesta on todettava, että valittajat sekoittavat asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn sakon ylärajan, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, taustalla olevan logiikan – jota on jo tarkasteltu valituksen kolmannen valitusperusteen yhteydessä – varoittavuuteen perustuvan kertoimen soveltamisen taustalla olevaan logiikkaan.
Ylärajalla pyritään näet mukauttamaan kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon määrä sen yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin, jonka on katsottu olevan siitä vastuussa, vaikka viiteajanjakso huomioon otettavaa liikevaihtoa laskettaessa onkin tilikausi, joka edelsi sen päätöksen tekemistä, jolla komissio määräsi seuraamuksen kyseiselle yritykselle.
Sillä, että rahamääräisellä seuraamuksella pyritään saamaan aikaan varoittava vaikutus, on olennaisilta osin tarkoitus pitää tulevaisuudessa kurissa komission päätöksen adressaattina olevan taloudellisen yksikön käyttäytyminen. Tällaisen vaikutuksen on siis toteuduttava välttämättä kyseessä olevan yrityksen osalta siinä tilassa, jossa se on kyseisen päätöksen tekemisajankohtana.
Käsiteltävässä tapauksessa – kuten komissio on huomauttanut – YKK Stockoa ei ollut enää olemassa itsenäisenä taloudellisena yksikkönä riidanalaisen päätöksen tekemisajankohtana. Sakon varoittavaan vaikutukseen pyrkimisellä oli siis välttämättä viitattava YKK-konserniin, johon YKK Stocko vastedes kuului, ja näin on riippumatta siitä, että YKK Corp. ja YKK Holding eivät olleet osallistuneet rikkomiseen vuoden 1991 toukokuussa alkaneen ja vuoden 1997 maaliskuussa päättyneen ajanjakson aikana.
Varoittavaan vaikutukseen pyrkiminen ei myöskään koske vain yrityksiä, joita sakkojen määräämisestä tehty päätös nimenomaisesti koskee, sillä myös yritykset, jotka ovat samankokoisia ja joilla on samanlaiset resurssit, on saatava pidättymään osallistumisesta samanlaisiin unionin oikeuden kilpailusääntöjen rikkomisiin (tuomio Caffaro v. komissio, C‑447/11 P,
EU:C:2013:797
, 37 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että valittajien valituksensa tueksi esittämä neljäs valitusperuste on hylättävä.
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa virkkeessä todetaan, että kun valituksenalainen tuomio kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen. Tämä on tilanne nyt käsiteltävässä asiassa siltä osin kuin kyse on siitä oikeusriidan osasta, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn 10 prosentin ylärajan vahvistamista BWA-yhteistyön yhteydessä.
Kun tässä tarkoituksessa otetaan huomioon tämän tuomion 55–68 kohdassa esitetyt seikat, riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä on asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn 10 prosentin ylärajan soveltamiseksi otettu huomioon YKK-konsernin yhteenlaskettu liikevaihto kyseisen päätöksen tekemistä edeltäneen viimeisen tilikauden aikana sen rikkomisajanjakson osalta, jolloin YKK Stockon on katsottu yksin olleen vastuussa kyseisestä rikkomisesta.
Lisäksi on huomautettava, että valittajat eivät ole riitauttaneet sitä, miten komissio on määrittänyt sakon laskentapohjan. Näin ollen unionin tuomioistuimen on täyden harkintavaltansa nojalla vahvistettava yksinomaan YKK Stockolle niistä kilpailusääntöjä rikkovista teoista, joihin se on syyllistynyt itsenäisesti ja omalla vastuullaan BWA-yhteistyön yhteydessä, määrätyn sakon suuruudeksi 3491000 euroa, joka merkitsee 10 prosenttia siitä liikevaihdosta, joka sille oli kertynyt riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen tilikauden aikana.
Lopuksi on huomautettava, että valittajat ovat pyytäneet unionin yleistä tuomioistuinta alentamaan sitä sakon määrää, jonka yläraja on 10 prosenttia niiden merkityksellisestä liikevaihdosta, 20 prosentilla vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella. Kun tässä yhteydessä otetaan huomioon se, että komissio on BWA-yhteistyötä koskevasta rikkomisesta määrätyn sakon osalta myöntänyt tällaisen alennuksen ja että alennus on myönnetty kaikille YKK-konsernin yhtiöille YKK Stocko mukaan lukien, on käytettävä samaa sakon lopullisen määrän laskentatapaa, jota komissio on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessään vuoden 1998 suuntaviivoissa esitetyn mukaisesti, eli alennus on myönnettävä yhteistyön perusteella sen jälkeen, kun liikevaihtoon perustuvaa 10 prosentin ylärajaa on sovellettu.
Näin ollen mainittua 20 prosentin alennusta vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella on sovellettava tarkistettuun sakkoon, sellaisena kuin se on määritetty tämän tuomion 97 kohdassa. Tämän perusteella yksinomaan YKK Stockolle määrätyn sakon suuruudeksi on BWA-yhteistyön osalta vahvistettava 2792800 euroa.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa, jota sovelletaan työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksiin, määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että asianosainen vastaa omien kulujensa lisäksi osasta toisen asianosaisen kuluja, jos tämä on perusteltua asiassa ilmenneiden seikkojen vuoksi.
Tässä tapauksessa on korostettava, että unionin tuomioistuin on valituksen yhteydessä hyväksynyt ainoastaan yhden valittajien esittämistä valitusperusteista.
Tämän perusteella on päätettävä, että valittajat vastaavat unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin osalta kokonaisuudessaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja niiden on korvattava kolme neljäsosaa komissiolle aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista, kun taas komissio vastaa yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio YKK ym. vastaan komissio (
EU:T:2012:322
) kumotaan siltä osin kuin on kyse sakon enimmäismäärän määrittämiseksi metallisten ja muovisten kiinnittimien ja kiinnityskoneiden markkinoilla tehdyn baselilaiswuppertalilaisen ja amsterdamilaisen yhteistyön yhteydessä sovelletusta 10 prosentin ylärajasta, joka on laskettu YKK-konsernille sinä vuonna, joka edelsi [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/39.168 – PO / Kova lyhyttavara: kiinnittimet) 19.9.2007 tehtyä komission päätöstä K(2007) 4257 lopullinen, kertyneen liikevaihdon perusteella, sen rikkomisajanjakson osalta, josta YKK Stocko Fasteners GmbH:n on katsottu olevan yksin vastuussa.

2)
Valitus hylätään muilta osin.

3)
Mainitun päätöksen K(2007) 4257 lopullinen 2 artiklan 2 kohta kumotaan siltä osin kuin on kyse sen sakon laskemisesta, josta YKK Stocko Fasteners GmbH:n on katsottu olevan yksin vastuussa baselilaiswuppertalilaisen ja amsterdamilaisen yhteistyön yhteydessä.

4)
YKK Stocko Fasteners GmbH:lle siitä rikkomisesta, josta se on yksin vastuussa, baselilaiswuppertalilaisen ja amsterdamilaisen yhteistyön yhteydessä määrätyn sakon suuruudeksi vahvistetaan 2792800 euroa.

5)
YKK Corporation, YKK Holding Europe BV ja YKK Stocko Fasteners GmbH velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kolme neljäsosaa Euroopan komissiolle asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa ja valitusmenettelyn yhteydessä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

6)
Euroopan komissio velvoitetaan vastaamaan yhdestä neljäsosasta sille asian käsittelystä ensimmäisessä oikeusasteessa ja valitusmenettelyn yhteydessä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.