CELEX: 62010CJ0507
Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager
rammeafgørelse 2001/220/RIA
ofres stilling i forbindelse med straffesager
beskyttelse af sårbare personer
høring af mindreårige som vidner
procedure med isoleret bevisoptagelse forud for domsforhandlingen
anklagemyndighedens afslag på at anmode forundersøgelsesdommeren om at anordne en høring

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 2, 3 og 8 i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15.
marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager (EFT L 82, s. 1, herefter »rammeafgørelsen«).
Anmodningen er blevet fremsat i forbindelse med en straffesag mod X, der er mistænkt for at have begået handlinger af seksuel
karakter mod sin mindreårige datter, Y.

Retsforskrifter

Rammeafgørelsen
I rammeafgørelsen forstås der i henhold til dens artikel 1, litra a), ved »offer« »en fysisk person, som har lidt skade, herunder
fysisk eller psykisk skade, følelsesmæssige lidelser eller økonomisk tab, der er direkte forvoldt af handlinger eller undladelser,
der strider mod en medlemsstats straffelov«.
Rammeafgørelsens artikel 2 med overskriften »Respekt og anerkendelse« er sålydende:
»1.      Hver medlemsstat sikrer, at ofrene har en reel og passende rolle i dets strafferetssystem. Hver medlemsstat gør fortsat sit
yderste for at sikre, at ofre behandles med behørig respekt for deres personlige værdighed under processen, og anerkender
ofrenes legitime rettigheder og interesser navnlig i forbindelse med straffesager.
2.      Hver medlemsstat sikrer, at særlig sårbare ofre kan få særbehandling, der er bedst muligt afpasset efter deres situation.«
Rammeafgørelsens artikel 3 med overskriften »Ret til at blive hørt og tilvejebringe beviser« fastsætter:
»Hver medlemsstat sikrer ofres mulighed for at blive hørt under processen og for at tilvejebringe beviser.
Hver medlemsstat træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at myndighederne kun afhører ofre i det omfang, der
er nødvendigt for straffesagen.«
Rammeafgørelsens artikel 8 med overskriften »Ret til beskyttelse« har følgende ordlyd:
»1.      Hver medlemsstat sikrer et passende beskyttelsesniveau for ofre og i relevante tilfælde for deres familier eller hermed ligestillede
personer, navnlig med hensyn til deres sikkerhed og beskyttelse af deres privatliv, hvis de kompetente myndigheder finder,
at der er alvorlig fare for hævnakter eller håndfaste beviser for, at nogen alvorligt ønsker at krænke deres privatliv.
2.      Med henblik herpå og med forbehold af stk. 4 sikrer hver medlemsstat, at der om nødvendigt som led i retssagen kan træffes
passende foranstaltninger til at beskytte ofrenes, deres familiers eller ligestillede personers privatliv, herunder beskytte
dem mod fotografisk gengivelse.
3.      Hver medlemsstat sikrer ligeledes, at kontakt mellem offeret og gerningsmanden i retsbygningerne undgås, medmindre straffesagen
gør en sådan kontakt nødvendig. Når det er relevant for at opnå dette, sørger hver medlemsstat for, at der efterhånden i retsbygningerne
indrettes særskilte venteværelser for ofrene.
4.      Hver medlemsstat sikrer, at ofre, der har brug for beskyttelse mod følgerne af at afgive vidneforklaring i et offentligt retsmøde,
efter en retskendelse kan vidne under forhold, der opfylder denne målsætning, på en hvilken som helst hensigtsmæssig måde,
som er i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats grundlæggende retsprincipper.«

Nationale bestemmelser
Artikel 392, stk. 1a, i Codice di procedura penale (strafferetsplejelov, herefter »CPP«), der findes i denne lovs femte bog
med overskriften »Forundersøgelser og forberedende retsmøde«, bestemmer:
»I sager vedrørende de overtrædelser, der er nævnt i straffelovens artikel […] 609c […], kan anklagemyndigheden, herunder
på offerets begæring, eller den person, som er genstand for efterforskningen, begære, at vidneforklaringen fra den mindreårige
eller det myndige offer optages som led i en anteciperet bevisførelse, også i andre situationer end dem, der er omhandlet
i stk. 1.«
CPP’s artikel 394 bestemmer:
»1.      Offeret kan fremsætte begæring for anklagemyndigheden om at indlede anteciperet bevisførelse.
2.      Tages begæringen ikke til følge, fremsætter anklagemyndigheden en begrundet afgørelse, som skal forkyndes for offeret.«
CPP’s artikel 398, stk. 5a, er sålydende:
»I forbindelse med undersøgelse af sager vedrørende de overtrædelser, der er nævnt i straffelovens artikel […] 609c […], kan
retten, såfremt der er mindreårige blandt de personer, som skal afhøres, ved kendelse som omhandlet i stk. 2 træffe bestemmelse
om sted, tidspunkt og fremgangsmåde for anvendelse af anteciperet bevisførelse, såfremt kravene om beskyttelse af personer
gør det nødvendigt og hensigtsmæssigt. Afhøringen kan i dette øjemed ske et andet sted end for retten, eventuelt hos specialiserede
støtteorganer eller, såfremt disse ikke findes, i den persons hjem, som bevisoptagelsen vedrører. Vidneforklaringerne skal
i deres helhed dokumenteres ved hjælp af fonografiske eller audiovisuelle optagelser. Er optagelsesapparater eller teknisk
personale ikke til rådighed, kan retten anordne sagkyndig bistand eller teknisk rådgivning. Afhøringen skal desuden sammenfattes
i et protokollat. Et udskrift af optagelserne sker kun på parternes anmodning.«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at Z anmeldte X for ved flere lejligheder i løbet af 2007 at have begået handlinger
af seksuel karakter, som artikel 609c i Codice penale (straffeloven), sammenholdt med den nævnte straffelovs artikel 81 ff.,
tilsigter at bekæmpe, mod deres datter, Y, der på dette tidspunkt var fem år gammel.
Denne anmeldelse lå til grund for indledningen af en forundersøgelse, i løbet af hvilken Y gentagne gange blev hørt af eksperter
inden for psykologi og pædiatri. Efter disse foranstaltninger indstillede anklagemyndigheden den 8. maj 2008, at der blev
opgivet påtale i sagen.
Idet Y gjorde indsigelse mod denne indstilling, indkaldte forundersøgelsesdommeren i overensstemmelse med de gældende procesregler
til et møde bag lukkede døre for at give parterne mulighed for dels at udtale sig om berettigelsen af denne indstilling, dels
eventuelt at anmode om en supplerende undersøgelse eller henvisning til en ret. Under det nævnte møde anmodede Y i henhold
til CPP’s artikel 394 anklagemyndigheden om, at der blev foretaget en høring af hende som vidne inden for rammerne af proceduren
med isoleret bevisoptagelse forud for domsforhandlingen, også betegnet »anteciperet bevisførelse«.
Efter at have fået anklagemyndighedens tilladelse til at indlede en anteciperet bevisførelsesprocedure traf den forelæggende
ret afgørelse om høring af den mindreårige i henhold til en særlig fremgangsmåde i overensstemmelse med CPP’s artikel 398,
stk. 5a. Under denne høring bekræftede Y, at hendes fader havde begået handlinger med seksuelle undertoner mod hende.
Den 27. maj 2010 annullerede Corte suprema di cassazione den forelæggende rets afgørelse om at anvende proceduren med anteciperet
bevisførelse.
Den 14. juli 2010 indstillede anklagemyndigheden igen, at der blev opgivet påtale i sagen, hvilket offeret gjorde indsigelse
mod.
Den forelæggende ret indkaldte til et nyt møde bag lukkede døre, i løbet af hvilket Y igen anmodede anklagemyndigheden om
en høring inden for rammerne af den anteciperede bevisførelsesprocedure. Anklagemyndigheden udtalte sig ikke om denne begæring
og gentog sin indstilling om påtaleopgivelse.
Forundersøgelsesdommeren ved Tribunale di Firenze – som er i tvivl om, hvorvidt den processuelle ordning, der i henhold til
bestemmelserne i CPP’s artikel 392, stk. 1a, 394 og 398 finder anvendelse på mindreårige ofre, er forenelig med rammeafgørelsens
artikel 2, 3 og 8, for så vidt som ordningen for det første ikke forpligter anklagemyndigheden til at imødekomme offerets
begæring om at anvende proceduren med anteciperet bevisførelse og, for det andet, ikke giver offeret mulighed for at appellere,
såfremt anklagemyndigheden har givet afslag på at efterkomme denne begæring – har besluttet at udsætte sagen og forelægge
den for Domstolen med henblik på en præjudiciel afgørelse vedrørende rækkevidden af de nævnte artikler i rammeafgørelsen.

Om Domstolens kompetence
I henhold til artikel 9 i protokol nr. 36 om overgangsbestemmelser, der er knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske
Union, bevares retsvirkningerne af rammeafgørelsen, der er vedtaget på grundlag af EU-traktatens afsnit VI inden Lissabontraktatens
ikrafttrædelse, så længe rammeafgørelsen ikke er ophævet, annulleret eller ændret i medfør af traktaterne.
Samme protokols artikel 10, stk. 1, fastsætter i øvrigt, at Domstolens beføjelser med hensyn til Unionens retsakter på området
for politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager, der i henhold til EU-traktatens afsnit VI er vedtaget inden Lissabontraktatens
ikrafttrædelse, forbliver de samme, også når de er godkendt i henhold til artikel 35, stk. 2, EU. I medfør af denne protokols
artikel 10, stk. 3 ophører overgangsforanstaltningerne i dennes stk. 1 med at have virkning fem år efter den 1. december 2009,
datoen for Lissabontraktatens ikrafttrædelse.
Det fremgår af meddelelsen om Amsterdamtraktatens ikrafttrædelsesdato, offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
den 1. maj 1999 (EFT L 114, s. 56), at Den Italienske Republik har fremsat en erklæring i henhold til artikel 35, stk. 2,
EU, hvorved den har godkendt Domstolens kompetence til at træffe afgørelse om gyldigheden og fortolkningen af de retsakter,
der er omhandlet i artikel 35 EU i henhold til bestemmelserne i denne artikels stk. 3, litra b).
Det er endvidere ubestridt, at rammeafgørelsen, der er baseret på artikel 31 EU og 34 EU, henhører under de retsakter, der
er nævnt i artikel 35, stk. 1, EU, med hensyn til hvilke Domstolen kan træffe præjudiciel afgørelse, og det er ubestridt,
at den forundersøgelsesdommer, der handler inden for rammerne af en straffesag som den, der er omhandlet i hovedsagen, skal
betragtes som en ret i en medlemsstat i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 35 EU (jf. bl.a. dom 28.6.2007,
sag C-467/05, Dell’Orto, Sml. I, s. 5557, præmis 35).
Under disse omstændigheder skal de forelagte spørgsmål besvares.

Om de præjudicielle spørgsmål
Med sine spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelsens artikel 2 og 3 samt artikel 8,
stk. 4, skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser såsom CPP’s artikel 392, stk. 1a, artikel 398,
stk. 5a, og artikel 394, der for det første ikke forpligter anklagemyndigheden til ved den ret, ved hvilken sagen er indbragt,
at anmode om tilladelse til at høre et særlig sårbart offer og i forbindelse med straffesagens forundersøgelsesfase at indkalde
dette offer til at afgive vidneforklaring i overensstemmelse med fremgangsmåden ved anteciperet bevisførelse, og for det andet
ikke tillader det nævnte offer at appellere anklagemyndighedens afslag på hendes begæring om at blive hørt og på at afgive
vidneforklaring efter den nævnte fremgangsmåde.
I medfør af rammeafgørelsens artikel 3 skal hver medlemsstat dels sikre samtlige ofre mulighed for at blive hørt under processen
og for at tilvejebringe beviser, dels træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at myndighederne kun afhører ofre
i det omfang, der er nødvendigt for straffesagen.
Rammeafgørelsens artikel 2 og artikel 8, stk. 4, forpligter hver medlemsstat til for det første at gøre sit yderste for at
sikre, at samtlige ofre bl.a. behandles med behørig respekt for deres personlige værdighed under processen, for det andet
at sikre, at særligt sårbare ofre kan få særbehandling, der er bedst muligt afpasset efter deres situation, og for det tredje
at sikre, at ofre, navnlig særligt sårbare ofre, der har brug for beskyttelse mod følgerne af at afgive vidneforklaring i
et offentligt retsmøde, efter en retskendelse kan vidne under forhold, der opfylder denne målsætning, på en hvilken som helst
hensigtsmæssig måde, som er i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats grundlæggende retsprincipper.
Selv om rammeafgørelsen ikke definerer begrebet offerets sårbarhed som omhandlet i artikel 2, stk. 2, og artikel 8, stk. 4,
kan der ikke være tvivl om, at når et mindreårigt barn, der – som i hovedsagen – påstår at have været udsat for gentagne handlinger
af seksuel karakter fra sin faders side, vil dette barn åbenbart kunne betragtes som særligt sårbart, henset til navnlig dets
alder samt til arten, grovheden og følgerne af de overtrædelser, som barnet påstår at have været offer for, således at det
opnår den særlige beskyttelse, som er påkrævet i henhold til de nævnte bestemmelser i rammeafgørelsen (jf. i denne retning
dom af 16.6.2005, sag C-105/03, Pupino, Sml. I, s. 5285, præmis 53).
Ingen af de tre bestemmelser i rammeafgørelsen, som den forelæggende ret har henvist til, fastsætter konkrete regler for gennemførelsen
af de mål, som opstilles heri, og som bl.a. består i for det første at sikre samtlige ofre en behandling »med behørig respekt
for deres personlige værdighed«, mulighed for at »blive hørt« under processen og for at »tilvejebringe beviser« samt kun at
blive »afhør[t] […] i det omfang, der er nødvendigt for straffesagen«, og for det andet at sikre »særligt sårbare ofre« en
»særbehandling, der er bedst muligt afpasset efter deres situation« og sikre, at disse ofre i påkommende tilfælde beskyttes
»mod følgerne af at afgive vidneforklaring i et offentligt retsmøde« ved »efter en retskendelse« at kunne »vidne under forhold,
der opfylder den sidstnævnte målsætning, på en hvilken som helst hensigtsmæssig måde, som er i overensstemmelse med den pågældende
medlemsstats grundlæggende retsprincipper« (jf. i denne retning Pupino-dommen, præmis 54).
I mangel af en nærmere præcisering i selve bestemmelserne i rammeafgørelsen og henset til artikel 34 EU, der hjemler de nationale
myndigheder kompetence til at bestemme form og midler for gennemførelse af det mål, som ønskes opnået med rammeafgørelser,
bemærkes, at rammeafgørelsen giver medlemsstaterne et bredt skøn med hensyn til den konkrete fremgangsmåde for virkeliggørelse
af de mål, som den forfølger (jf. i denne retning dom af 9.10.2008, sag C-404/07, Katz, Sml. I, s. 7607, præmis 46, af 21.10.2010,
sag C-205/09, Eredics og Sápi, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 37 og 38, og af 15.9.2011, forenede sager
C-483/09 og C-1/10, Gueye og Salmerón Sánchez, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 57, 72 og 74).
Ifølge den i hovedsagen omhandlede ordning skal den vidneforklaring, der afgives under forundersøgelsen, i almindelighed gentages
i et offentligt retsmøde for at opnå bevisværdi. Det er ikke desto mindre tilladt i visse tilfælde kun at aflægge denne vidneforklaring
en gang i løbet af forundersøgelsen med samme bevisværdi, men efter andre regler end dem, der gælder for det offentlige retsmøde
(Pupino-dommen, præmis 55).
Om denne ordning har Domstolen fastslået, at gennemførelsen af de mål, der forfølges med de i rammeafgørelsen nævnte bestemmelser,
forudsætter, at en national ret har mulighed for med hensyn til særligt sårbare ofre at anvende en særlig procedure, såsom
proceduren med isoleret bevisoptagelse forud for domsforhandlingen, som er fastsat i italiensk lovgivning, samt de ligeledes
fastsatte særlige regler for aflæggelse af vidneforklaring, såfremt denne procedure er bedst muligt afpasset efter ofrenes
situation og er påkrævet for at forhindre, at beviserne fortabes, for at nedbringe gentagelsen af afhøringerne til et minimum
og for at forebygge de skadelige følger for de nævnte ofre af, at de har afgivet vidneforklaring i et offentligt retsmøde
(Pupino-dommen, præmis 56).
Til forskel fra den sag, der førte til Pupino-dommen, henhører den i hovedsagen omhandlede overtrædelse under de overtrædelser,
hvor det i princippet er muligt at anvende den nævnte procedure.
Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at den manglende forpligtelse for anklagemyndigheden til at efterkomme
en begæring, som under forundersøgelsesstadiet er fremsat af et særligt sårbart offer, og hvorved der anmodes om, at den ret,
for hvem sagen er indbragt, i henhold til ligeledes fastsatte særlige regler anordner den nævnte procedure og høringen, er
i strid med de nævnte bestemmelser i rammeafgørelsen. Ved afslag fra anklagemyndigheden og i mangel af en begæring herom fra
den person, som er genstand for undersøgelsen, vil forundersøgelsesdommeren være forhindret i at anvende den nævnte procedure,
selv om den samme dommer i øvrigt kan pålægge anklagemyndigheden at udfærdige anklagepunkterne med henblik på eventuelt at
rejse tiltale mod den sigtede.
Som anført i denne doms præmis 27 og 28, fastsætter ingen af de tre bestemmelser i rammeafgørelsen, som den forelæggende ret
har henvist til, konkrete regler for gennemførelsen af de mål, som opstilles heri. Henset til disse bestemmelsers ordlyd og
under hensyn til artikel 34 EU skal medlemsstaterne gives et bredt skøn med hensyn til disse regler.
Selv om medlemsstaterne, som der er redegjort for ovenfor, skal træffe særlige foranstaltninger til fordel for særligt sårbare
ofre, medfører dette med henblik på at opfylde de af rammeafgørelsen forfulgte mål ikke nødvendigvis en ret for disse ofre
til under forundersøgelsesstadiet i alle tilfælde at nyde godt af en ordning som den anteciperede bevisførelse.
Rammeafgørelsens artikel 8, stk. 4, forpligter navnlig medlemsstaterne til at sikre, at ofre, der har brug for beskyttelse
»mod følgerne af at afgive vidneforklaring i et offentligt retsmøde«, »efter en retskendelse« kan »vidne under forhold, der
opfylder denne målsætning«, og dette »på en hvilken som helst hensigtsmæssig måde, som er i overensstemmelse med den pågældende
medlemsstats grundlæggende retsprincipper«.
Som generaladvokaten har anført i præmis 53-58 i forslaget til afgørelse, overskrides den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne
har ved gennemførelsen af denne målsætning, imidlertid ikke af en national lovgivning, der i et retssystem som det i hovedsagen
omhandlede fastsætter en processuel ordning, i medfør af hvilken anklagemyndigheden kan beslutte, om der er anledning til
at efterkomme offerets begæring om at anvende en procedure såsom den anteciperede bevisførelsesprocedure.
Foruden at rammeafgørelsen, som fastsat i niende betragtning hertil, ikke pålægger medlemsstaterne pligt til at sikre ofre
samme behandling som parterne i en retssag (jf. bl.a. dommen i sagen Gueye og Salmerón Sánchez, præmis 53), kan det forhold,
at det i det italienske strafferetssystem tilkommer anklagemyndigheden at træffe beslutning om at forelægge den ret, ved hvilken
sagen er indbragt, offerets begæring om, under forundersøgelsesfasen, at anvende den anteciperede bevisførelsesprocedure,
der fraviger princippet om, at beviserne indsamles under retsforhandlingerne, anses for at bero på logikken i et system, hvor
anklagemyndigheden udgør et judicielt organ, som varetager gennemførelsen af en straffesag.
Af det ovenstående fremgår for det første, at de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser følger af de grundlæggende
principper i den pågældende medlemsstats strafferetssystem, hvilke i henhold til rammeafgørelsens artikel 8, stk. 4, skal
overholdes. For det andet skal der ved vurderingen af et offers begæring om at anvende den anteciperede bevisførelsesprocedure
tages hensyn til kravet om at fortolke rammeafgørelsen således, at de grundlæggende principper bliver overholdt. I lyset af
dette krav skal medlemsstaterne hver gang sikre sig, at anvendelsen af en sådan procedure ikke er af en sådan art, at straffesagen
som helhed bliver uretfærdig som omhandlet i de nævnte bestemmelser.
Selv om forundersøgelsesdommeren i det italienske retssystem kan forpligte anklagemyndigheden til at rejse tiltale i en sag,
desuagtet at sidstnævnte har ønsket at opgive påtale, synes det i et sådant tilfælde klart, at anklagemyndigheden i givet
fald altid kan forelægge en begæring om at anvende en procedure som den anteciperede bevisførelse, selv for den ret, som har
til opgave at bestemme det videre sagsforløb.
Som den italienske regering desuden har forklaret, sikres offerets beskyttelse – for så vidt angår retsforhandlingerne ved
den kompetente ret i tilfælde af beslutning om at rejse tiltale mod den sigtede – i henhold til flere bestemmelser i CPP,
der bl.a. foreskriver lukkede døre og mulighed for at anvende den fremgangsmåde, som er fastsat i CPP’s artikel 398, stk. 5a,
nærmere bestemt den fremgangsmåde, som den forelæggende ret gerne så anvendt under forundersøgelsesstadiet.
Den i denne doms præmis 36 anførte konklusion drages heller ikke i tvivl af det forhold, at anklagemyndighedens beslutning
om afslag, som skal være begrundet, ikke kan være genstand for retslig kontrol, idet et sådant forhold er konsekvensen af
et system, hvor tiltalemyndigheden i princippet er forbeholdt anklagemyndigheden.
Ganske vist indebærer rammeafgørelsens artikel 3, første afsnit, og artikel 2, stk. 1, navnlig, som Domstolen har fastslået
(jf. bl.a. dommen i sagen Gueye og Salmerón Sánchez, præmis 58 og 59), at offeret kan afgive vidneforklaring i forbindelse
med straffesagen, og at denne forklaring kan indgå som bevis. Med henblik på at sikre, at offeret faktisk kan tage del i straffesagen
i tilstrækkeligt omfang, må offerets ret til at blive hørt, ud over muligheden for objektivt at skildre begivenhedsforløbet,
omfatte retten til at give udtryk for sine synspunkter.
Hverken bestemmelserne i rammeafgørelsen eller artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (jf.
vedrørende artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder,
som blev undertegnet i Rom den 4. november 1950, bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 29.3.2001 Asociación
de Víctimas del Terrorismo mod Spanien) giver imidlertid offeret for en forbrydelse en ret til at foranledige strafforfølgning
af en tredjemand med henblik på dennes domfældelse.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at rammeafgørelsens artikel 2 og 3
samt artikel 8, stk. 4, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser såsom CPP’s artikel 392,
stk. 1a, artikel 398, stk. 5a, og artikel 394, der for det første ikke forpligter anklagemyndigheden til ved den ret, ved
hvilken sagen er indbragt, at anmode om tilladelse til at høre et særligt sårbart offer og i forbindelse med straffesagens
forundersøgelsesfase at indkalde dette offer til at afgive vidneforklaring i overensstemmelse med fremgangsmåden ved anteciperet
bevisførelse, og for det andet ikke tillader det nævnte offer at appellere anklagemyndighedens afslag på hendes begæring om
at blive hørt og på at afgive vidneforklaring i henhold til den nævnte fremgangsmåde.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
Artikel 2 og 3 samt artikel 8, stk. 4, i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse
med straffesager skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser såsom artikel 392, stk. 1a, artikel
398, stk. 5a, og artikel 394 i Codice di procedura penale, der for det første ikke forpligter anklagemyndigheden til ved den
ret, ved hvilken sagen er indbragt, at anmode om tilladelse til at høre et særligt sårbart offer og i forbindelse med straffesagens
forundersøgelsesfase at indkalde dette offer til at afgive vidneforklaring i overensstemmelse med fremgangsmåden ved anteciperet
bevisførelse, og for det andet ikke tillader det nævnte offer at appellere anklagemyndighedens afslag på hendes begæring om
at blive hørt og på at afgive vidneforklaring i henhold til den nævnte fremgangsmåde.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.