CELEX: 62012CJ0022
Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila
Direktiva 72/166/EEZ
Članak 3. stavak 1.
Direktiva 90/232/EEZ
Članak 1.
Prometna nesreća
Smrt putnika
Pravo bračnog druga i maloljetnog djeteta na naknadu štete
Neimovinska šteta
Naknada
Pokriće obveznim osiguranjem

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
SL L 103, str. 1
., u daljnjem tekstu: Prva direktiva), kao i članka 1. stavka 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
SL L 129, str. 33
., u daljnjem tekstu: Treća direktiva).
Zahtjev je podnesen u okviru spora između K. Haasove, koja djeluje u svoje vlastito ime i u ime svoje maloljetne kćeri Kristine Haasove, rođene 22. travnja 1999., te R. Petrika i B. Holingove u pogledu naknade koju te potonje osobe trebaju isplatiti na temelju građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila zbog smrti V. Haasa, supruga K. Haasove i oca Kristine Haasove, u prometnoj nesreći koja se dogodila na području Češke.
Pravni okvir
Međunarodno privatno pravo
Člankom 3. Konvencije o mjerodavnom pravu za prometne nesreće na cestama sklopljene u Haagu 4. svibnja 1971. (u daljnjem tekstu: Haaška konvencija iz 1971.), koju su ratificirale Slovačka Republika, Češka Republika i druge države članice Europske unije kao i određene treće zemlje, propisuje se:
„Mjerodavno pravo je unutrašnje pravo države na čijem se području dogodila prometna nesreća.”
Člankom 4. te konvencije određeno je:
„Uz iznimke iz članka 5., odstupa se od članka 3. u sljedećim slučajevima:
a)
Ako je samo jedno vozilo sudjelovalo u prometnoj nesreći i ako je registrirano u nekoj drugoj državi osim one na teritoriju koje se dogodila prometna nesreća, unutrašnje pravo države registracije primjenjuje se na odgovornost:
—
prema vozaču, posjedniku, vlasniku ili svakoj drugoj osobi koja polaže neko pravo na vozilo, bez obzira na njihovo redovno boravište,
—
prema oštećenome koji je bio putnik, ako se njegovo redovno boravište nalazi u nekoj drugoj državi osim one na teritoriju koje se dogodila prometna nesreća,
—
prema oštećenome koji se nalazio na mjestu prometne nesreće izvan vozila, ako je imao svoje redovno boravište u državi registracije vozila.
Ako je bilo više oštećenih, mjerodavno pravo određuje se posebno za svakog od njih.
b)
Kad je više vozila uključeno u prometnu nesreću, odredbe koje su navedene pod a) primjenjuju se samo ako su sva vozila registrirana u istoj državi.
[...]”
Članak 8. navedene konvencije glasi:
Mjerodavno pravo određuje osobito:
(1)
pretpostavke i opseg odgovornosti,
(2)
razloge za oslobođenje od odgovornosti kao i svako ograničenje i podjelu odgovornosti,
(3)
postojanje i narav štete koja se može naknaditi,
(4)
vrstu i opseg naknade,
(5)
pitanja ustupa ili nasljeđivanja prava na naknadu,
(6)
osobe koje imaju pravo na naknadu štete koju su osobno pretrpjele,
(7)
odgovornost nalogodavca za postupke njegova agenta ili poslodavca za njegova posloprimca,
(8)
zastaru i gubitak prava protekom vremena, uključujući početak, prekid i zastoj rokova.”
Pravo Unije
Člankom 28. Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”) (
SL L 199, str. 40
., u daljnjem tekstu: Uredba Rim II) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.), naslovljenim „Odnos s postojećim međunarodnim konvencijama”, propisuje se:
„1.   Ova Uredba ne dovodi u pitanje primjenu međunarodnih konvencija kojih su u trenutku donošenja ove Uredbe jedna ili više država članica stranke, a koje utvrđuju pravila u slučaju sukoba zakona za izvanugovorne obveze.
2.   Međutim, ova Uredba među državama članicama ima prednost pred konvencijama zaključenim samo između dvije ili više država članica, ako se takve konvencije odnose na pitanja koja se uređuju ovom Uredbom.
Članak 1. Prve direktive glasi:
„Za potrebe ove Direktive:
[...]
2.
oštećena osoba znači svaka osoba koja ima pravo na naknadu štete u vezi sa štetom ili ozljedom prouzročenom vozilima;
[...]” [neslužbeni prijevod]
Člankom 3. stavkom 1. Prve direktive propisano je sljedeće:
„Svaka država članica poduzima sve potrebne mjere [...] kako bi građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području bila pokrivena osiguranjem. Na temelju tih mjera određuje se opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti pokrića.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 1. stavcima 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
SL 1984, L 8
., str. 17.), kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (
SL L 149, str. 14
., u daljnjem tekstu: Druga direktiva), predviđa se:
„1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] obvezno pokriva i oštećenje stvari i tjelesne ozljede.
2.   Ne dovodeći u pitanje bilo kakva viša jamstva koja države članice mogu propisati, svaka država članica zahtijeva da to osiguranje bude obvezno najmanje u pogledu sljedećih iznosa:
(a)
kod tjelesne ozljede minimalan iznos pokrića od 1000000 eura po žrtvi ili 5000000 eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava;
(b)
kod oštećenja stvari 1000000 eura po odštetnom zahtjevu, bez obzira na broj žrtava.
Ako je potrebno, države članice mogu utvrditi prijelazno razdoblje do najviše pet godina računajući od dana provedbe direktive [2005/14], u kojem trebaju prilagoditi svoje minimalne iznose pokrića iznosima predviđenima u ovom stavku.
Države članice koje odrede takvo prijelazno razdoblje o tome obavješćuju Komisiju i navode trajanje prijelaznog razdoblja.
U roku od trideset mjeseci od dana provedbe Direktive [2005/14], države članice povećavaju jamstva najmanje do jedne polovine razina predviđenih ovim stavkom.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 1. Treće direktive predviđa se, među ostalim, da „osiguranje iz članka 3. stavka 1. [Prve direktive] pokriva odgovornost za tjelesne ozljede svih putnika osim vozača, nastale upotrebom vozila” [neslužbeni prijevod].
Nacionalno pravo
Slovačko pravo
Člankom 11. Zakona br. 40/1964 o građanskom zakoniku (u daljnjem tekstu: slovački Građanski zakonik) propisuje se:
„Fizička osoba ima pravo na zaštitu vlastite osobe, osobito svojeg života i zdravlja, časti i ljudskog dostojanstva, kao i privatnog života, imena i slobode govora.”
Člankom 13. slovačkoga građanskog zakonika predviđa se sljedeće:
„1.   Fizička osoba osobito ima pravo zahtijevati prekid nezakonitih povreda prava na zaštitu njezine osobe, uklanjanje posljedica tih povreda i priznavanje odgovarajuće naknade.
2.   Ako fizičkoj osobi nije u dovoljnoj mjeri priznata naknada u smislu stavka 1., osobito ako je znatno povrijeđeno njezino dostojanstvo ili društveni ugled, ona također ima pravo na naknadu neimovinske štete.
3.   Iznos naknade štete iz stavka 2. utvrđuje sud s obzirom na opseg pretrpljene štete i okolnosti u kojima je došlo do te povrede prava.”
Člankom 4. Zakona br. 381/2001 o ugovoru o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornog vozila (u daljnjem tekstu: slovački zakon o obveznom osiguranju) propisuje se:
„1.   Osiguranje od građanskopravne odgovornosti pokriva svaku osobu odgovornu za štetu nastalu upotrebom motornog vozila navedenog u ugovoru o osiguranju.
2.   Na temelju osiguranja od građanskopravne odgovornosti osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj umjesto njega oštećenoj osobi nadoknadi štetu koja je dokazana u pogledu:
(a)
tjelesne ozljede i troškova u slučaju smrti;
(b)
štete koja je za oštećenu osobu nastala uništenjem, krađom ili gubitkom imovine;
(c)
troškova pravnog zastupanja radi ostvarivanja prava iz točaka (a), (b) i (d), ako osiguravatelj nije ispunio obveze iz članka 11. stavka 6. točke (a) ili (b), ili ako je osiguravatelj neopravdano odbio poštovati ugovor o osiguranju, ili je pak neopravdano smanjio naknadu iz ugovora o osiguranju;
(d)
izgubljenih prihoda.
3.   Na temelju osiguranja od građanskopravne odgovornosti osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj umjesto njega zainteresiranim osobama nadoknadi stvarne, dokazane i plaćene troškove medicinskog liječenja, dnevnice, davanja iz socijalnog osiguranja, naknade u slučaju nesreće, davanja iz osiguranja za slučaj nesreće, davanja iz mirovinskog osiguranja, davanja iz mirovinskog osiguranja za vojnike i policijske službenike kao i starosnu mirovinu ako je osiguranik te troškove dužan nadoknaditi tim zainteresiranim osobama.”
Češko pravo
Člankom 11. Zakona br. 40/1964 o građanskom zakoniku (u daljnjem tekstu: češki Građanski zakonik) propisuje se:
„Fizička osoba ima pravo na zaštitu vlastite osobe, osobito svojeg života i zdravlja, časti i ljudskog dostojanstva, kao i privatnog života, imena i slobode govora.”
Člankom 13. češkog Građanskog zakonika predviđa se sljedeće:
„1.   Fizička osoba osobito ima pravo zahtijevati prekid nezakonitih povreda prava na zaštitu njezine osobe, uklanjanje posljedica tih povreda i priznavanje odgovarajuće naknade.
2.   Ako fizičkoj osobi nije u dovoljnoj mjeri priznata naknada u smislu stavka 1., osobito ako je znatno povrijeđeno njezino dostojanstvo ili društveni ugled, ona također ima pravo na naknadu neimovinske štete.
3.   Iznos naknade štete iz stavka 2. utvrđuje sud s obzirom na opseg pretrpljene štete i okolnosti u kojima je došlo do povrede prava.”
Članak 444. tog zakonika glasi:
„1.   U slučaju tjelesne ozljede, oštećena osoba zbog boli i društvene štete ima pravo na paušalnu naknadu.
[...]
3.   U slučaju smrti, nadživjele bližnje osobe imaju pravo na paušalnu naknadu u iznosu od:
(a)
240000 [čeških kruna (CZK)] zbog gubitka bračnog druga;
[...]”
Člankom 6. Zakona br. 168/1999 o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila (u daljnjem tekstu: češki zakon o obveznom osiguranju) propisuje se:
„1.   Osiguranje od građanskopravne odgovornosti pokriva svaku osobu odgovornu za štetu nastalu upotrebom vozila navedenog u ugovoru o osiguranju.
2.   Ako ovim zakonom nije drukčije predviđeno, osiguranik ima pravo na to da osiguravatelj u okviru i iznosu koji su predviđeni građanskim zakonikom umjesto njega oštećenoj osobi nadoknadi:
(a)
nastalu tjelesnu ozljedu ili smrt;
(b)
štetu koja je za oštećenu osobu nastala oštećenjem, uništenjem ili gubitkom imovine kao i štetu koja je nastala krađom imovine, ako se fizička osoba više ne može brinuti za njezino očuvanje;
(c)
izgubljene prihode.
(d)
troškove pravnog zastupanja radi ostvarivanja prava iz točaka (a), (b) i (c); međutim, za štetu iz točaka (b) i (c) samo ako osiguravatelj nije poštovao rok iz članka 9. stavka 3. ili je neopravdano odbio poštovati ugovor o osiguranju, ili je neopravdano smanjio davanje iz ugovora o osiguranju,
ako je oštećena osoba utvrdila i dokazala svoje pravo i ako se štetni događaj za koji odgovara osiguranik dogodio tijekom razdoblja valjanosti osiguranja, osim razdoblja prekida valjanosti.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Iz zahtjeva za prethodnu odluku i pojašnjenja koja je sud koji je uputio zahtjev dao u odgovoru na zahtjev za pojašnjenje, koji mu je Sud uputio na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, proizlazi da je V. Haas preminuo 7. kolovoza 2008. na području Češke, u prometnoj nesreći koju je prouzročio R. Petrik, koji je upravljao putničkim motornim vozilom u vlasništvu B. Holingove.
Vozilo B. Holingove, registrirano u Slovačkoj, u kojem je V. Haas bio putnik, sudarilo se s teškim teretnim vozilom registriranim u Češkoj Republici. U trenutku te nesreće K. Haasová i njezina kći nalazile su se u Slovačkoj.
Okresný súd Vranov nad Topľou (Slovačka) svojom je presudom u kaznenom postupku R. Petrika proglasio krivim za ubojstvo i tjelesne ozljede te je osuđen na uvjetnu zatvorsku kaznu od dvije godine. Na temelju članka 50. stavka 2. i članka 51. stavka 4. točke (c) slovačkog Kaznenog zakonika naloženo mu je da nadoknadi prouzročenu štetu, od koje, među ostalim, i štetu u iznosu od 1057,86 eura koju je pretrpjela K. Haasová.
Osim toga, K. Haasová i njezina kći tužile su V. Petrika i B. Holingovu za naknadu neimovinske štete nastale zbog gubitka supruga i oca, na temelju članka 13. stavaka 2. i 3. slovačkog Građanskog zakonika. U prvom je stupnju R. Petriku i B. Holingovi naloženo da K. Haasovi za tu štetu isplate naknadu u iznosu od 15000 eura. Sve su stranke pred Krajský súd v Prešove (Slovačka) podnijele žalbu na presudu kojom se izriče taj nalog.
Taj sud smatra da, s obzirom na činjenične okolnosti, valja primijeniti češko materijalno pravo a osobito članak 444. stavak 3. češkog Građanskog zakonika kojim se predviđa da, u slučaju smrti, bračni drug, pravni sljednik žrtve, ima pravo na paušalnu naknadu u iznosu od 240000 CZK. Međutim, postavlja se pitanje primjerenosti te naknade, a stoga i pitanje prava na dodatnu naknadu na temelju članka 11. tog zakonika.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu smatra da prava K. Haasove i njezine kćeri proizlaze iz prava žrtve jer je život V. Haasa bio zaštićen člankom 11. navedenog zakonika. Pojašnjuje da se člancima 11. do 16. slovačkog i češkog Građanskog zakonika jamči zaštita osobe, koja osobito obuhvaća zaštitu života, zdravlja, časti, ljudskog dostojanstva, privatnog života, imena i slobode govora od „povreda”, što je izraz koji se upotrebljava za označivanje neimovinske štete koja proizlazi iz povrede prava na tu zaštitu.
Sud koji je uputio zahtjev također pojašnjuje da na temelju slovačkog Zakona o obveznom osiguranju vlasnik motornog vozila ima pravo zahtijevati da osiguravatelj umjesto njega oštećenoj osobi po odštetnom zahtjevu iz kojeg proizlazi njegova odgovornost osigura naknadu stvarne dokazane štete, u dijelu u kojem je to određeno tim zakonom i uvjetima utvrđenima u ugovoru o osiguranju, a stoga i odštetu tjelesne ozljede i troškova nastalih u slučaju smrti.
U ovom je slučaju B. Holingová sklopila ugovor o obveznom osiguranju od odgovornosti s Allianz‑Slovenská poisťovňa a.s. (u daljnjem tekstu: Allianz). S obzirom na to da osoba koja je odgovorna za štetu može od osiguravatelja zahtijevati da umjesto nje nadoknadi štetu za koju odgovara, osiguravatelj bi trebao biti pozvan u postupak za naknadu štete kao intervenijent ako ima legitimni interes za rješavanje spora. Stoga je sud koji je uputio zahtjev pozvao Allianz da intervenira u postupku.
Međutim, Allianz bi imao takav legitimni interes samo ako je pravo na koje se poziva pokriveno obveznim osiguranjem od građanskopravne odgovornosti. Naime, ako neimovinska šteta o kojoj je riječ u glavnom postupku nije pokrivena obveznim osiguranjem, intervencija Allianza u postupak ne bi bila opravdana.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, naknada tjelesne ozljede djelomično se također odnosi i na neimovinsku štetu, odnosno na patnju i pogoršanje društvenog života. Pojam štete koja je pokrivena ugovorom o osiguranju stoga uključuje i neimovinsku štetu, osobito nematerijalnu, moralnu ili emocionalnu štetu.
Osim toga, taj sud smatra da su države članice na temelju Prve i Treće direktive dužne poduzeti sve potrebne mjere kako bi građanskopravna odgovornost za štetu nastalu upotrebom motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bila pokrivena osiguranjem u svrhu zaštite osiguranika i žrtava nesreća i u svrhu isplate naknade za svaku štetu i povredu pokrivenu obveznim osiguranjem putnika motornih vozila.
Međutim, Allianz je odbio isplatiti naknadu za pretrpljenu neimovinsku štetu jer naknada te štete na temelju članka 13. slovačkog Građanskog zakonika nije pokrivena ugovorom o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornog vozila s obzirom na to da pravo na takvu naknadu nije obuhvaćeno pokrićem koje je predviđeno slovačkim i češkim zakonom o obveznom osiguranju.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je to pitanje presudno jer bi se naknada trebala isplatiti i za neimovinsku štetu koju pretrpi nositelj prava žrtava iz prometne nesreće, štetu koja bi se mogla nadoknaditi na temelju članka 13. stavaka 2. i 3. primjenjivoga građanskog zakonika i koju bi se u širokom smislu trebalo smatrati tjelesnom ozljedom iz članka 4. stavka 2. točke (a) slovačkog Zakona o obveznom osiguranju. Iz toga slijedi da je naknada te neimovinske štete obuhvaćena područjem odgovornosti osiguravatelja na temelju ugovora o obveznom osiguranju.
U tim okolnostima Krajský súd v Prešove odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. prvi stavak [Treće direktive] i članak 3. stavak 1. [Prve direktive] tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava (kao što je ona iz članka 4. slovačkog zakona [o obveznom osiguranju] i članka 6. češkog zakona [o obveznom osiguranju]), prema kojoj građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornog vozila ne pokriva neimovinsku štetu, izraženu u novčanom obliku, koju su pretrpjele nadživjele bližnje osobe žrtava prometne nesreće prouzročene upotrebom motornog vozila?
2.
Ako na prvo pitanje valja odgovoriti da se predmetna nacionalna odredba ne protivi pravu Unije, treba li odredbe članka 4. stavaka 1., 2. i 4. slovačkog Zakona [o obveznom osiguranju] i članka 6. stavaka 1. do 3. češkog Zakona [o obveznom osiguranju] tumačiti na način da ne sprečavaju nacionalni sud da u skladu s člankom 1. prvim stavkom [Treće direktive] i člankom 3. stavkom 1. [Prve direktive] nositeljima prava žrtava prometne nesreće prouzročene upotrebom motornog vozila, kao oštećenim osobama, prizna pravo na naknadu prouzročene neimovinske štete, također izražene u novčanom obliku?”
Dopuštenost prethodnih pitanja
Slovačka vlada i Komisija izrazile su sumnju u dopuštenost prethodnih pitanja istaknuvši da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nikakav prikaz činjeničnog stanja u pogledu prometne nesreće koje je neophodno za razumijevanje glavnog postupka. Osim toga, slovačka vlada smatra da ta pitanja nisu relevantna za rješavanje tog spora jer Allianz nije stranka navedenog spora i jer odluka koju će nacionalni sud donijeti u okviru tog spora neće biti obvezujuća za to osiguravajuće društvo.
U tom pogledu valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev, u odgovoru na zahtjev za pojašnjenja koji mu je Sud uputio na temelju članka 101. svojeg Poslovnika, s jedne strane, pojasnio činjenice u pogledu prometne nesreće zbog koje je pokrenut glavni postupak i, s druge strane, pojasnio da će odgovor Suda biti presudan za ocjenu intervencije Allianza u glavni postupak, a stoga i u pogledu obvezujuće naravi presude koju treba donijeti u tom postupku u odnosu na to društvo.
U tim okolnostima treba smatrati da su prethodna pitanja dopuštena.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Prve direktive i članak 1. prvi stavak Treće direktive tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava poginulih u prometnoj nesreći.
Najprije valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane, pojasnio da je pravo građanskopravne odgovornosti koje je primjenjivo na činjenice u glavnom postupku, s obzirom na članke 3. i 4. Haaške konvencije iz 1971. i članak 28. Uredbe Rim II, češko pravo te je, s druge strane, naveo da se postavljena pitanja ne odnose na pokriće obveznim osiguranjem od građanskopravne odgovornosti koje je uređeno šestim dijelom češkog Građanskog zakonika, a stoga ni na paušalnu naknadu predviđenu člankom 444. tog zakonika. Naime, taj sud smatra da se članci 11. i 13. češkog Građanskog zakonika, koji se odnose na zaštitu osobe, primjenjuju neovisno o tim odredbama o građanskopravnoj odgovornosti te je pojasnio da se ta pitanja odnose isključivo na pokriće obveznim osiguranjem naknade neimovinske štete dugovane na temelju odredaba kojima se štiti osoba.
U tom smislu, valja podsjetiti da iz uvodnih izjava Prve i Druge direktive proizlazi da je njihov cilj, s jedne strane, osigurati slobodno kretanje kako motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima te, s druge strane, osigurati da žrtve nesreća prouzročenih tim motornim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nesreća dogodila (presuda od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, t. 26. i navedena sudska praksa).
Stoga Prva direktiva, kako je pojašnjena i upotpunjena Drugom i Trećom direktivom, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovu području bude pokrivena osiguranjem te određuje, među ostalim, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 27. i navedena sudska praksa).
Ipak valja podsjetiti da se obveza da se osiguranjem od građanskopravne odgovornosti pokrije šteta koja je trećim osobama prouzročena motornim vozilima razlikuje od opsega naknade te štete na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika. Naime, dok je prva utvrđena i zajamčena propisima Unije, druga je u biti uređena nacionalnim pravom (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 28. i navedena sudska praksa).
Sud je u tom pogledu već presudio da iz cilja Prve, Druge i Treće direktive, kao i iz njihova teksta, proizlazi da se one ne odnose na usklađivanje sustava građanskopravne odgovornosti država članica i da, u trenutačnom stanju prava Unije, države članice i dalje mogu slobodno utvrditi sustav građanskopravne odgovornosti koji se primjenjuje na odštetne zahtjeve koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 29. i navedena sudska praksa).
Stoga, osobito s obzirom na članak 1. točku 2. Prve direktive, u trenutačnom stanju prava Unije, države članice u okviru svojih sustava građanskopravne odgovornosti u načelu i dalje mogu slobodno utvrditi, među ostalim, štetu prouzročenu motornim vozilima koju je potrebno nadoknaditi, opseg naknade te štete i osobe koje imaju pravo na navedenu naknadu.
Međutim, Sud je pojasnio da države članice moraju izvršavati svoje nadležnosti u tom području s obzirom na pravo Unije i da nacionalne odredbe kojima se uređuje naknada odštetnih zahtjeva koji proizlaze iz upotrebe motornih vozila ne mogu Prvu, Drugu i Treću direktivu lišiti njihova korisnog učinka (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 31. i navedena sudska praksa).
Što se tiče pokrića obveznim osiguranjem šteta prouzročenih motornim vozilima koje je potrebno nadoknaditi u skladu s nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, točno je da se drugom rečenicom iz članka 3. stavka 1. Prve direktive, kao što je istaknula njemačka vlada, državama članicama prepušta da utvrde pokrivenu štetu kao i uvjete obveznog osiguranja (vidjeti u tom smislu presudu od 28. ožujka 1996., Ruiz Bernáldez,
C‑129/94, Zb., str. I‑1829., t. 15.
).
Međutim, člankom 1. Druge direktive u području građanskopravne odgovornosti propisano je obvezno pokriće imovinske štete i tjelesne ozljede do utvrđenih iznosa kako bi se smanjile razlike koje postoje u pogledu opsega obveze osiguranja među zakonodavstvima država članica. Člankom 1. Treće direktive ta je obveza proširena na pokriće tjelesne ozljede prouzročene putnicima koji nisu vozač (gore navedena presuda Ruiz Bernáldez, t. 16.).
Tako su države članice dužne osigurati da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se primjenjuje u skladu s nacionalnim pravom pokrivena osiguranjem u skladu s odredbama Prve, Druge i Treće direktive (gore navedena presuda Marques Almeida, t. 30. i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da je sloboda koju države članice imaju za utvrđivanje pokrivene štete kao i uvjeta obveznog osiguranja bila ograničena Drugom i Trećom direktivom jer je njima propisano obvezno pokriće određenih šteta do utvrđenih minimalnih iznosa. Među tim se štetama čije je pokriće obvezno osobito nalaze tjelesne ozljede, kao što je utvrđeno u članku 1. stavku 1. Druge direktive.
Međutim, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 68. do 73. svojeg mišljenja i kao što je Sud EFTA‑e presudio u svojoj presudi od 20. lipnja 2008., Celina Nguyen/The Norwegian State (E-8/07, EFTA Court Report, str. 224., t. 26. i 27.), valja smatrati, s obzirom na različite jezične verzije članka 1. stavka 1. Druge direktive i članka 1. prvog stavka Treće direktive kao i s obzirom na cilj zaštite triju prethodno navedenih direktiva, da pojam tjelesnih ozljeda obuhvaća svaku štetu, u mjeri u kojoj je njezina naknada na osnovi građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje se primjenjuje na spor, koja je nastala povredom integriteta osobe, što uključuje kako fizičke tako i psihičke boli.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe prava Unije treba tumačiti i primjenjivati na ujednačen način, s obzirom na ostale verzije sastavljene na svim jezicima Unije. U slučaju razlika između pojedinih jezičnih verzija određenog teksta prava Unije, spornu odredbu treba tumačiti s obzirom na opću strukturu i cilj propisa čiji je ona dio (vidjeti osobito presude od 8. prosinca 2005., Jyske Finans,
C‑280/04, Zb., str. I‑10683., t. 31.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga, s obzirom na to da se u različitim jezičnim verzijama članka 1. stavka 1. Druge direktive u biti upotrebljava pojam „tjelesne ozljede” kao i pojam „osobna šteta”, valja promotriti strukturu i svrhu tih odredbi i direktive. U tom pogledu valja, s jedne strane, istaknuti da ti pojmovi nadopunjuju pojam „imovinske štete” i, s druge strane, podsjetiti da je cilj navedenih odredbi i direktive osobito ojačati zaštitu žrtava. U tim okolnostima valja primijeniti široko tumačenje navedenih pojmova koje se nalazi u točki 47. ove presude.
Stoga se među štetama koje je potrebno nadoknaditi u skladu s Prvom, Drugom i Trećom direktivom nalaze neimovinske štete čija je naknada na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika predviđena nacionalnim pravom koje je primjenjivo na spor.
Što se tiče pitanja koje osobe mogu zahtijevati naknadu te neimovinske štete, s jedne strane, valja istaknuti da iz članka 1. točke 2. u vezi s prvom rečenicom iz članka 3. stavka 1. Prve direktive proizlazi da zaštita koju je potrebno osigurati na temelju te direktive obuhvaća svaku osobu koja na temelju nacionalnog prava o građanskopravnoj odgovornosti ima pravo na naknadu štete prouzročene motornim vozilima.
S druge strane, valja pojasniti da, kao što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 78. mišljenja i suprotno tvrdnjama njemačke vlade, Trećom direktivom nije ograničen krug zaštićenih osoba, nego je, naprotiv, propisano obvezno pokriće štete koju su pretrpjele određene osobe koje se smatraju osobito ranjivima.
Osim toga, budući da pojam štete iz članka 1. točke 2. Prve direktive nije preciznije utvrđen, ne može se, suprotno tvrdnjama estonske vlade, smatrati da je određene štete, kao što je neimovinska šteta, u dijelu u kojem mora biti nadoknađena u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti, potrebno isključiti iz tog pojma.
Ni na temelju jednog elementa Prve, Druge i Treće direktive nije moguće zaključiti da je zakonodavac Unije zaštitu zajamčenu tim direktivama želio ograničiti samo na osobe koje su izravno uključene u događaj koji je doveo do štete.
Stoga su države članice dužne osigurati da je naknada, koju je u skladu s njihovim nacionalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti potrebno isplatiti zbog neimovinske štete koju su pretrpjeli članovi bližnje obitelji žrtava prometne nesreće, pokrivena obveznim osiguranjem do minimalnih iznosa utvrđenih člankom 1. stavkom 2. Druge direktive.
U ovom bi slučaju trebalo biti tako jer, u skladu s navodima suda koji je uputio zahtjev, osobe koje se nalaze u istoj situaciji kao K. Haasová i njezina kći na temelju članaka 11. i 13. češkog Građanskog zakonika imaju pravo na naknadu neimovinske štete pretrpljene zbog smrti bračnog druga odnosno oca.
Ta ocjena ne može biti dovedena u pitanje okolnošću, na koju se poziva slovačka vlada, da ti članci proizlaze iz dijela češkog i slovačkog Građanskog zakonika koji se odnosi na povrede prava osobe i koji je neovisan o dijelu koji se odnosi na građanskopravnu odgovornost u strogom značenju u smislu tih zakonika.
Naime, budući da odgovornost osiguranika koja se, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u ovom slučaju temelji na člancima 11. i 13. češkog Građanskog zakonika, proizlazi iz prometne nesreće i ima građanskopravnu narav, ne može se ni na temelju čega smatrati da takva odgovornost nije obuhvaćena nacionalnim materijalnim pravom o građanskopravnoj odgovornosti na koje upućuju prethodno navedene direktive.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Prve direktive, članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive te članak 1. prvi stavak Treće direktive treba tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava poginulih u prometnoj nesreći, u dijelu u kojem je ta naknada predviđena, na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, nacionalnim pravom koje je primjenjivo u glavnom postupku.
Drugo pitanje
S obzirom na odgovor koji je Sud dao na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, članak 1. stavke 1. i 2. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, kako je izmijenjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., i članak 1. stavak 1. Treće direktive Vijeća 90/232/EEZ od 14. svibnja 1990. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, treba tumačiti na način da obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila mora pokrivati naknadu neimovinske štete koju pretrpe bliski srodnici žrtava koje su poginule u prometnoj nesreći u mjeri u kojoj je ta naknada predviđena, na temelju građanskopravne odgovornosti osiguranika, nacionalnim pravom koje je primjenjivo u glavnom postupku.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: slovački