CELEX: 62010CJ0177
Социална политика
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Клауза 4
Прилагане на Рамковото споразумение в областта на публичната служба
Принцип на недопускане на дискриминация

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март
1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложение към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от
28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите
(CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
(ОВ L 175, стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Rosado Santana, понастоящем назначен за неопределено време държавен служител
в Junta de Andalucía, и Consejería de Justicia y Administración Pública de la Junta de Andalucía (Министерство на правосъдието
и публичната администрация в правителството на автономна област Андалусия, наричано по-нататък „Consejería“) по повод решение
на последното за отмяна на актовете, свързани с назначаването на г‑н Rosado Santana като държавен служител за неопределено
време в общата категория на асистентите чрез вътрешно повишаване.

Правна уредба

Правна уредба на Съюза
От съображение 14 от Директива 1999/70/ЕО е видно, че подписалите Рамковото споразумение страни са демонстрирали желанието
си да подобрят качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недопускане на дискриминация и да
създадат рамка за предотвратяване на нарушенията, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или
правоотношения.
Съгласно член 1 от посочената директива тя има за цел „да въведе в действие рамковото споразумение […], сключено […] между
общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP)“.
Съгласно член 2, първа алинея от тази директива:
„Държавите членки въвеждат в сила законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата
директива най-късно до 10 юли 1999 г. или осигуряват, най-късно до тази дата, социалните партньори да са въвели необходимите
мерки чрез споразумение, като от държавите-членки се изисква да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да
могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от настоящата директива резултати. Те незабавно информират Комисията
за това“.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение то има за цел:
„а)      да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на [недопускане на] дискриминация;
б)      да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори
или правоотношения“.
Клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение има следното съдържание:
„Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение,
определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“.
Клауза 3 от Рамковото споразумение предвижда:
„1.      По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор
или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение
е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване
на определен случай.
2.      По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на постоянен трудов договор[, който се намира в сходно положение,]“
означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност в същото ведомство, ангажиран със същата
или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията.
Когато няма „работник на постоянен трудов договор[, който се намира в сходно положение,]“ в същото ведомство, сравнението
се прави чрез препратка [към] приложимия колективен трудов договор или, където няма приложим колективен трудов договор, според
националното законодателство, колективните трудови договори или практики“.
Клауза 4 от Рамковото споразумение, озаглавена „Принцип на [недопускане на дискриминация]“, предвижда:
„1.      По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен
начин спрямо работници на постоянен трудов договор [, които се намират в сходно положение] само защото имат срочен договор
или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
[…]
4.      Критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа, са същите за работниците на срочни трудови
договори, както и за работници на постоянни трудови договори, освен когато различните критерии за прослужено време са оправдани
по обективни причини“.
Национална правна уредба
Член 1, параграф 2 от Закон 70/1978 за признаване на предходния стаж в публичната администрация (Ley 70/1978 de reconocimiento
de servicios previos en la Administración Pública) от 26 декември 1978 г. (BOE № 9 от 10 януари 1979 г., стр. 464, наричан
по-нататък „Закон 70/1978“) гласи:
„Цялото прослужено време без изключение в секторите на публичната администрация, посочени в предходния параграф, в качеството
на назначен за определен срок (като срочен или временно изпълняващ определена длъжност) държавен служител или по договор съгласно
разпоредбите на административното или трудовото право, независимо дали същият е сключен писмено, се счита за действително
прослужено време“.
Двадесет и втората допълнителна разпоредба от испанския Закон 30/1984 относно реформата в публичната служба (Ley 30/1984 de
reforma de la Función Pública) от 2 август 1984 г. (BOE № 185 от 3 август 1984 г., стр. 22629), изменен със Закон 42/1994
относно данъчни, административни и социални мерки (Ley 42/1994 de medidas fiscales, administrativas y de orden social) от
30 декември 1994 г. (BOE № 313 от 31 декември 1994 г., стр. 39457), предвижда:
„Достъпът до категориите или степените в група „C“ може да стане чрез вътрешно повишаване от група „D“ в съответната област
на дейност или функции, ако това е необходимо, и се извършва по конкурсна система, като във фазата на конкурса се преценява
квалификацията в зависимост от кариерата и заеманите длъжности, нивото на обучение и прослуженото време.
За тази цел се изискват посочените в член 25 от настоящия закон документи или прослужено време с продължителност 10 години
в категория или степен от група „D“, или с продължителност 5 години, ако заинтересованото лице е преминало специален курс
на обучение, достъпен въз основа на обективни критерии.
Настоящата разпоредба е основна норма от статута на държавните служители, приета по силата на член 149, параграф 1, точка 18
от Конституцията“.
Член 32 от Декрет 2/2002 за приемане на общия регламент за наемането на работа, вътрешното повишаване, заемането на длъжности
и професионалното повишаване на държавните служители от общата администрация на Junta de Andalucía (Decreto 2/2002 por el
que se aprueba el Reglamento General de Ingreso, promoción interna, provisión de puestos de trabajo y promoción profesional
de los funcionarios de la Administración General de la Junta de Andalucía) от 9 януари 2002 г. (BOJA № 8 от 19 януари 2002
г., стр. 913) е формулиран по аналогичен начин с посочената допълнителна разпоредба.
В съответствие с член 2, параграф 1 от Закон 7/2007 за основния статут на административните служители (Ley 7/2007 del Estatuto
básico del empleado público) от 12 април 2007 г. (BOE № 89 от 13 април 2007 г., стр. 16270, наричан по-нататък „LEBEP“) той
се прилага към назначения за неопределено време персонал, а при наличие на необходимите за това условия, и към договорно наетите
служители, работещи по-специално в административните служби на автономните области.
Член 8, параграф 2 от LEBEP предвижда, че административните служители са разпределени в следните категории: назначени за неопределено
време държавни служители („funcionarios de carrera“), временно наети държавни служители („funcionarios interinos“), договорно
наети служители и помощен персонал.
Член 9, параграф 1 от LEBEP гласи:
„Назначени за неопределено време държавни служители са определените от закона лица, които спадат към публичната администрация
по силата на законовоустановена връзка, уреждана от административното право, за да извършват възмездни професионални услуги
с постоянен характер“.
Член 10, параграф 1 от LEBEP предвижда:
„Временно наети държавни служители са лицата, които поради изрично обосновани мотиви, свързани с необходимост и спешност,
са назначени в това качество, за да упражняват функции, свойствени на назначените за неопределено време държавни служители,
в случай на проявление на някое от следните обстоятелства:
a)      наличие на свободни длъжности, които не могат да бъдат заети от назначени за неопределено време държавни служители;
b)      временно заместване на назначените за неопределено време държавни служители;
c)      осъществяване на програми с временен характер;
d)      прекомерен обем или натрупване на работа в продължение на максимален срок от шест месеца, в рамките на период от дванадесет
месеца“.
Член 18 от LEBEP, озаглавен „Вътрешно повишаване на назначените за неопределено време държавни служители“, е формулиран по
следния начин:
„1.      Вътрешното повишаване става в рамките на процедури за подбор, гарантиращи зачитането на конституционните принципи на равенство,
заслуги и компетентност […]
2.      Държавните служители трябва отговарят на изискваните условия за достъп, да разполагат с прослужено време от поне две години
активна служба в по-долната подгрупа или в групата на професионална класификация, ако последната не съдържа подгрупа, и да
положат успешно съответните изпити за подбор“.

Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
От представената пред Съда информация е видно, че между 1989 г. и 2005 г. жалбоподателят в главното производство е работил
като временно нает държавен служител в службите на Junta de Andalucía. Той е назначен за държавен служител за неопределено
време в тази публична администрация през 2005 г.
На 17 декември 2007 г. обявление за конкурс е публикувано от Consejería в
Boletín Oficial de la Junta de Andalucía
, като се обявява организирането на изпити за подбор с оглед на осигуряването на достъп на държавните служители чрез вътрешно
повишаване до общата категория на асистентите в тази публична администрация.
Посоченото обявление въвежда няколко условия, на които кандидатите за изпитите е трябвало да отговарят. На първо място, те
е трябвало да спадат към държавните служители от общия състав на Junta de Andalucía. На следващо място, трябвало е да притежават
или да могат да получат квалификацията Bachiller Superior или еквивалентна диплома, или при липса на квалификация да могат
да удостоверят било 10 години прослужено време като назначен за неопределен срок държавен служител в категориите, спадащи
към група „D“, било пет години прослужено време, след като са преминали специален курс на Instituto Andaluz de la Administración
Pública [Андалуски институт за публична администрация]. На последно място, кандидатите за изпитите е трябвало да получат достъп
до вътрешното повишаване от категории, спадащи към групата на непосредствено по-долно равнище, до равнището на категорията,
представляваща предмет на конкурса, и да удостоверят прослужено време от поне две години в качеството на назначен за неопределен
срок държавен служител от посочената група.
В обявлението за конкурса е било уточнено също, че „не се взема предвид прослуженото време като назначен за определен срок
или временно изпълняващ длъжността служител в други области на публичната администрация или друго сходно прослужено време“.
Жалбоподателят в главното производство, който е участвал в изпитите от процедурата за подбор в качеството си на назначен за
неопределено време държавен служител от група D на длъжностите в Junta de Andalucía с прослужено време от повече от две години,
първоначално е фигурирал в публикувания на 12 ноември 2008 г. окончателен списък на лауреатите от конкурса.
Вследствие на осъщественото на 2 февруари 2009 г. публикуване на списъка с предлаганите свободни длъжности и след като г‑н Rosado
Santana представя изискваните документи, главният секретар на Consejería с решение от 25 март 2009 г. (наричано по-нататък
„разглежданото в главното производство решение“) отменя решението за допускане и определяне на заинтересованото лице като
назначен за неопределено време държавен служител от група С, с довода че лицето не е притежавало нито изискваната квалификация,
нито — предвид нейната липса — прослуженото време от десет години в качеството на назначен за неопределено време държавен
служител.
На 8 юни 2009 г. жалбоподателят в главното производство подава жалба срещу разглежданото в главното производство решение,
като се позовава на член 14 от испанската конституция, който утвърждава принципа на равенство пред закона, и на член 1 от
Закон 70/1978. Освен това той твърди, че тъй като главният секретар на Consejería е взел предвид единствено прослуженото време
като назначен за неопределено време държавен служител от 2005 г., а не периодите, прослужени преди това в качеството на временно
нает държавен служител, разглежданото в главното производство решение нарушава принципа на недопускане на дискриминация, прогласен
в клауза 4 от Рамковото споразумение.
Пред запитващата юрисдикция Consejería изтъква, че Закон 70/1978 не може да се прилага за целите на определянето на изискваната
за даден конкурс квалификация, тъй като отчитането на предходния трудов стаж, що се отнася до временно наетите държавни служители,
може да се прави само за икономически цели. В противен случай държавен служител, който предварително е придобил трудов стаж
в качеството на временно нает, щял да бъде третиран по-добре от служител, който не го е направил. Подобно отношение било дискриминационно,
понеже — като се отчита естеството, присъщо на извършваната от временно нает държавен служител работа, което не разкрива характерните
черти на постоянност и стабилност, присъщи на публичната служба — натрупаното в качеството на назначен за неопределено време
държавен служител прослужено време трябвало винаги да има предимство пред всяка заслуга, основана на трудовия стаж, придобит
като временно нает държавен служител.
В своя акт за преюдициално запитване Juzgado de lo Contencioso-Administrativo No 12 de Sevilla иска да се установят последствията
от решения на Tribunal Constitucional, според които е позволена разлика в третирането между назначени за неопределено време
държавни служители и временно наети държавни служители, изпълняващи същите функции. Запитващата юрисдикция обаче констатира,
че на тези решения отчасти противоречат други решения, постановени от същия Tribunal Constitucional.
Запитващата юрисдикция констатира също, че голяма част от испанските юрисдикции следват определена доктринална насока, според
която в случай на публични обявления за конкурс, в които са публикувани клаузите, указващи условията за допускане и за оценка
на кандидатите, тези обявления представляват „закона“ на конкурса и ако неговите клаузи не са били оспорени от заинтересованото
лице в определения за тази цел срок, тяхната незаконосъобразност вече не може да се изтъква впоследствие, за да се оспорва
резултатът от конкурса, доколкото той засяга заинтересованото лице.
Според посочената юрисдикция същественият въпрос, възникващ в главното производство, е дали национална правна уредба, която —
приемайки като елементи за сравнение двама назначени за неопределено време държавни служители — би изключила отчитането на
придобития от един от тях трудов стаж единствено поради причината че последният е бил временно нает държавен служител, когато
го е придобил, би противоречала на клауза 4 от Рамковото споразумение.
При тези обстоятелства Juzgado de lo Contencioso-Administrativo No 12 de Sevilla решава да спре производството и да постави
на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли Директива [1999/70] да се тълкува в смисъл, че когато конституционният съд на държава — членка на Съюза, се е произнесъл
в смисъл, че е възможно установяването на различни права за назначените за определен и за неопределен срок държавни служители
в тази държава членка да не противоречи на конституцията ѝ, това задължително предполага, че приложимостта на посочената общностна
уредба е изключена в областта на публичната служба на държавата членка?
2)      Трябва ли посочената директива да се тълкува в смисъл, че не допуска национална юрисдикция да тълкува принципите на равно
третиране и на недопускане на дискриминация по начин, по който да изключва общо от тяхното приложно поле приравняването на
положението на назначени за определен и за неопределен срок държавни служители?
3)      Трябва ли клауза 4 от [Рамковото споразумение] да се тълкува в смисъл, че не допуска работата за определен срок да не се взема
предвид като прослужено време при преминаването на постоянна длъжност, и по-конкретно за целите на възнаграждението, определянето
на степен или развитието на кариерата на държавния служител?
4)      Задължава ли клауза 4 [от Рамковото споразумение] националната правна уредба да се тълкува така, че при изчисляването на продължителността
на прослуженото време на държавните служители да не се изключва прослуженото време по временно правоотношение?
5)      Трябва ли клауза 4 [от Рамковото споразумение] да се тълкува в смисъл, че макар условията, предвидени в обявата за свободната
длъжност, да са били публикувани и да не са били обжалвани от заинтересованото лице, националният съд е длъжен да разгледа
дали те не противоречат на [правната уредба на Европейския съюз] и трябва ли в такъв случай той да не прилага такива условия
или националната разпоредба, на която се основават, доколкото противоречат на посочената клауза?“.

По допустимостта
Consejería счита, че актът за преюдициално запитване като цяло, и по-специално първият, вторият и петият преюдициален въпрос,
не отговарят на установените от практиката на Съда изисквания относно допустимостта на преюдициалните запитвания. Всъщност
там не се правело позоваване на приложимите в главното производство национални норми или на националната правна система, в
която то се вписва. Освен това запитващата юрисдикция не изложила причините, довели я до избора на Директива 1999/70, и не
доказала връзката, съществуваща между нея и посочените национални норми.
Освен това Consejería изтъква, че преюдициалните въпроси погрешно идентифицират приложното поле на клауза 4 от Рамковото споразумение
и са недопустими и по тази причина.
В това отношение следва да се напомни, че в рамките на сътрудничеството между съда и националните юрисдикции, въведено с член 267
ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване,
може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови
решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, след като поставените въпроси се отнасят
до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. по-специално Решение от 15 декември 1995 г.
по дело Bosman, C‑415/93, Recueil, стр. I‑4921, точка 59 и Решение от 12 октомври 2010 г. по дело Rosenbladt, C‑45/09, все
още непубликувано в Сборника, точка 32).
Освен това задача на националните юрисдикции е да предоставят на Съда фактическите или правните обстоятелства, които са необходими,
за да се отговори по полезен начин на поставените му въпроси (Решение от 14 септември 1999 г. по дело Gruber, C‑249/97, Recueil,
стр. I‑5295, точка 19).
В конкретния случай следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция е описала достатъчно ясно както приложимите в главното
производство разпоредби на испанското право, така и националната правна рамка, в която те се вписват. Освен това причините,
подтикнали запитващата юрисдикция да постави въпроси относно тълкуването на Директива 1999/70/ЕО, ясно проличават от акта
за преюдициално запитване.
Що се отнася до доводите на Consejería относно погрешното идентифициране от запитващата юрисдикция на приложното поле на клауза
4, точка 1 от Рамковото споразумение, достатъчно е да се констатира, че подобен въпрос се отнася не до допустимостта на преюдициалното
запитване, а до неговото същество.
С оглед на изложеното по-горе следва да се приеме, че преюдициалното запитване е изцяло допустимо.

По преюдициалните въпроси

Предварителни бележки относно приложимостта на Директива 1999/70 и на Рамковото споразумение
Според испанското правителство и Европейската комисия Директива 1999/70 и съдържащото се в приложение към нея Рамково споразумение
не са приложими към спора по главното производство.
Испанското правителство констатира, че когато е участвал във вътрешната процедура за повишаване, до която в съответствие с
приложимата правна уредба достъп имат само назначените за неопределено време държавни служители, самият жалбоподател в главното
производство е бил назначен за неопределено време държавен служител от 2005 г. Следователно изтъкваната от жалбоподателя разлика
в третирането се проявявала по отношение на други назначени за неопределено време държавни служители, които също са участвали
в тази процедура и или са притежавали изискваната квалификация, или са могли да се позоват на прослужено време от десет години
в качеството на назначен за неопределено време държавен служител. Както испанското правителство, така и Комисията поддържат,
че Рамковото споразумение не се отнася до равното третиране на работниците на постоянен трудов договор, някои от които в миналото
са извършвали дейността си като работници на срочен трудов договор.
В това отношение следва да се напомни, че според текста на клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение последното се прилага
за всеки работник на срочен трудов договор, който има трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен
трудов договор или практика във всяка държава членка.
Съдът вече е приел, че Директива 1999/70 и Рамковото споразумение се прилагат за всички работници, полагащи труд срещу възнаграждение
в рамките на възникнало с работодателя им срочно трудово правоотношение (Решение от 13 септември 2007 г. по дело Del Cerro
Alonso, C‑307/05, Сборник, стр. I‑7109, точка 28).
Единствено фактът, че жалбоподателят в главното производство е придобил качеството на назначен за неопределено време държавен
служител и че неговият достъп до вътрешна процедура за подбор е в зависимост от притежаването на това качество, не изключва
възможността при определени обстоятелства той да се позове на принципа на недопускане на дискриминация, прогласен в клауза
4 от Рамковото споразумение.
Всъщност в главното производство жалбоподателят, в качеството си на назначен за неопределено време държавен служител, цели
главно да постави под въпрос разлика в третирането при отчитането на прослуженото време и на придобития професионален опит
за целите на вътрешна процедура за подбор. Докато трудовият стаж, придобит в качеството на назначен за неопределено време
държавен служител, се взема предвид, придобитият в качеството на временно нает държавен служител трудов стаж не се взема предвид,
без според него да бъдат разглеждани естеството на изпълняваните задачи и присъщите им характерни особености. Тъй като намиращата
се в противоречие с клауза 4 от Рамковото споразумение дискриминация, жертва на която жалбоподателят в главното производство
твърди, че е, се отнася до трудовия стаж, придобит в качеството на временно нает държавен служител, без значение е фактът,
че последният междувременно е назначен за неопределено време държавен служител.
Освен това следва да се отбележи, че клауза 4 от Рамковото споразумение предвижда в точка 4, че критериите за прослужено време,
свързани с определени условия за наемане на работа, трябва да бъдат същите за работниците на срочни трудови договори, както
и за работниците на постоянни трудови договори, освен когато различни критерии са оправдани по обективни причини. Нито от
формулировката на тази разпоредба, нито от контекста, в който се вписва, е видно тя да престава да бъде приложима, след като
веднъж съответният работник придобие статута на работник на постоянен трудов договор. В обратен смисъл всъщност указват целите,
преследвани от Директива 1999/70 и Рамковото споразумение, които са насочени както към забрана на дискриминацията, така и
към предотвратяване на злоупотребите, произтичащи от използването на последователни срочни договори или трудови правоотношения.
Изначално да се изключи прилагането на Рамковото споразумение в ситуация като тази по главното производство, както препоръчват
испанското правителство и Комисията, би означавало в нарушение на преследваната с клауза 4 цел да се стесни приложното поле
на предоставената на съответните работници защита срещу дискриминация и би довело до неоснователно стеснително тълкуване на
тази клауза в противоречие с практиката на Съда (вж. в този смисъл Решение по дело Del Cerro Alonso, посочено по-горе, точки
37 и 38, както и Решение от 15 април 2008 г. по дело Impact, C‑268/06, Сборник, стр. I‑2483, точки 114 и 115).
От своя страна Consejería поддържа, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение не се прилага в главното производство,
тъй като условието за прослужено време в качеството на назначен за неопределено време държавен служител представлява условие
за достъп до наемането на работа, изисквано за участие в процедура за подбор, а не условие за наемане на работа по смисъла
на тази клауза.
Съдът вече е отбелязвал, че националните норми относно трудовия стаж, който трябва да се придобие, за да стане възможно класирането
в по-горна категория възнаграждение, или относно изчисляването на трудовия стаж, изискван за ежегодното изготвяне на атестационен
доклад и съответно за възможността за възползване от професионално повишаване като разглежданото в главното производство,
съответстват на условия на работа (вж. по аналогия, в областта на равното третиране на работниците от мъжки и женски пол,
Решение от 30 април 1998 г. по дело Thibault, C‑136/95, Recueil, стр. I‑2011, точка 27 и Решение от 18 ноември 2004 г., по
дело Sass, C‑284/02, Recueil, стр. I‑11143, точки 31 и 34).
Следователно понятието „условия за наемане на работа“ в клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, включва условие като
разглежданото в главното производство, отнасящо се до отчитането, в рамките на вътрешна процедура за подбор с оглед на повишаване,
на трудовия стаж, придобит преди това в качеството на временно нает държавен служител.
С оглед на гореизложените съображения следва да се отбележи, че противно на тълкуването, поддържано от Consejería, испанското
правителство и Комисията, нищо не възпрепятства приложимостта на Директива 1999/70 и на клауза 4 от Рамковото споразумение
към спора по главното производство.

По първия и втория преюдициален въпрос
С първите си два въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали
юрисдикциите на държава членка, включително Конституционният съд, могат да тълкуват Директива 1999/70 и установения в клауза
4 от Рамковото споразумение принцип на недопускане на дискриминация по начин, водещ до изключване прилагането на тези актове
от правото на Съюза към публичната служба на тази държава членка и към всяка разлика в третирането между временно наетите
държавни служители и назначените за неопределено време държавни служители на последната.
В самото начало следва да се напомни, че дадена директива налага задължението на всяка държава членка адресат да вземе всички
мерки, необходими за осигуряване на пълното действие на директивата, в съответствие с преследваната от нея цел (вж. Решение
от 10 април 1984 г. по дело Von Colson и Kamann, 14/83, Recueil, стр. 1891, точка 15, както и Решение по дело Impact, посочено
по-горе, точка 40).
Произтичащото от директива задължение за държавите членки да постигнат предвидения в нея резултат, както и задължението им
по член 4, параграф 3 ДЕС да предприемат всички необходими мерки, общи или специални, за да осигурят изпълнението на това
задължение, тежи върху всички органи на държавите членки, включително, в рамките на тяхната компетентност, върху съдебните
органи (Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 41).
Всъщност националните юрисдикции са длъжни в частност да осигурят съдебната защита, която произтича за правните субекти от
разпоредбите на правото на Съюза, и да гарантират пълното им действие (Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 42).
Съгласно практиката на Съда, когато е невъзможно националната правна уредба да бъде тълкувана и приложена по начин, съответстващ
на изискванията на правото на Съюза, националните юрисдикции и административните органи имат задължението да приложат правото
на Съюза в неговата цялост и да защитят правата, които то дава на частноправните субекти, като при необходимост оставят без
приложение всяка разпоредба от вътрешното право, която е в противоречие с него (вж. в този смисъл Решение от 22 юни 1989 г.
по дело Costanzo, 103/88, Recueil, стр. 1839, точка 33, Решение от 11 януари 2007 г. по дело ITC, C‑208/05, Сборник, стр. I‑181,
точки 68 и 69, както и Решение по дело Fuß, C‑429/09, все още непубликувано в Сборника, точка 40).
Рамковото споразумение, което е плод на диалог, проведен на основание член 139, параграф 1 ЕО между социалните партньори на
равнище на Съюза, в съответствие с параграф 2 от същия член се въвежда чрез директива на Съвета на Европейския съюз, като
представлява неразделна част от нея (Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 58).
Според добре установена съдебна практика предназначението на предвидените в Рамковото споразумение разпоредби е да се прилагат
за срочните трудови договори и правоотношения с администрациите и други публичноправни образувания (Решение от 4 юли 2006 г.
по дело Adeneler и др., C‑212/04, Recueil, стр. I‑6057, точка 54, както и Решение от 22 декември 2010 г. по дело Gavieiro
Gavieiro и Iglesias Torres, C‑444/09 и C‑456/09, все още непубликувано в Сборника, точка 38).
Клауза 4 от Рамковото споразумение, която има непосредствено действие, предвижда забрана работниците на срочни трудови договори
да се третират по по-неблагоприятен начин по отношение на условията за наемане на работа и критериите за периоди прослужено
време, свързани с условията за наемане на работа, спрямо работниците на трудов договор за неопределено време, които се намират
в сходно положение, само защото работят по срочен договор или правоотношение (Решение по дело Impact, посочено по-горе, точки
59 и 68).
Несъмнено по отношение на предвидения в нея принцип на недопускане на дискриминация тази разпоредба съдържа резерва относно
допустимостта на дискриминация, основана на обективни причини.
Възможността обаче при точно очертани обстоятелства и при наличие на обективни причини работниците на срочни трудови договори
и работниците на трудов договор за неопределено време да се третират по различен начин по никакъв начин не предполага, че
приложението на Директива 1999/70 и на Рамковото споразумение би могло да се изключи спрямо работниците, наети в публичната
администрация на държава членка.
От своя страна испанското правителство поддържа, че е погрешна предпоставката, на която се основава първият въпрос, тъй като
Tribunal Constitucional не е отказал да приложи Директива 1999/70 спрямо испанските временно наети държавни служители и също
така не е допуснал по общ начин необосновани разлики в третирането между последните и назначените за неопределено време държавни
служители.
В това отношение е достатъчно да се напомни, че Съдът не следва да се произнася по тълкуването на национални разпоредби, тъй
като последното е от изключителната компетентност на националните юрисдикции (Решение от 8 септември 2010 г. по дело Winner
Wetten, C‑409/06, все още непубликувано в Сборника, точка 35), и че Съдът не би могъл да замести преценката на запитващия
съд със своята собствена преценка относно еволюцията на съдебната практика пред споменатите юрисдикции.
В хипотезата, при която национална юрисдикция, включително конституционен съд, би изключила приложението на Директива 1999/70
и на Рамковото споразумение към персонала на публичната администрация на дадена държава и/или би позволила разлики в третирането
между временно наетите държавни служители и назначените за неопределено време държавни служители при липса на обективни причини
по смисъла на клауза 4, точка 1 от това рамково споразумение, следва да се направи извод, че такава съдебна практика би била
в противоречие с разпоредбите на тези актове от правото на Съюза и би нарушила задълженията, възложени в рамките на техните
правомощия на правосъдните органи на държавите членки да осигуряват съдебната защита, която произтича за правните субекти
от разпоредбите на посоченото право, и да гарантират пълното им действие.
При тези обстоятелства на първия и втория въпрос следва да се отговори, че Директива 1999/70 и Рамковото споразумение, съдържащо
се в приложение към нея, следва да се тълкуват в смисъл, че от една страна, се прилагат за срочните трудови договори и правоотношения
с администрациите и другите публичноправни образувания, и от друга страна, изискват да се изключи всяка разлика в третирането
между назначените за неопределено време държавни служители и временно наетите държавни служители на държава членка, които
се намират в сходно положение, само защото работят по срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не
е оправдано от обективни причини по смисъла на член 4, точка 1 от посоченото рамково споразумение.

По третия и четвъртия преюдициален въпрос
С третия и четвъртия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи
дали клауза 4 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска трудовият стаж, придобит от временно
нает държавен служител на определена публична администрация, да не се взема предвид с оглед на достъпа на последния, междувременно
назначен за държавен служител за неопределено време, до вътрешно повишаване, за което могат да претендират единствено назначените
за неопределено време държавни служители.
Както е видно от отговора на първите два въпроса, клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение въвежда забрана работниците
на срочни трудови договори да се третират по по-неблагоприятен начин по отношение на условията за наемане на работа спрямо
работниците на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение, само защото работят по срочен договор
или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини. Точка 4 от тази клауза формулира същата
забрана по отношение на критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа.
Следва да се напомни, че съгласно установената съдебна практика принципът на недопускане на дискриминация изисква да не се
третират по различен начин сходни ситуации и да не се третират еднакво различни ситуации, освен ако такова третиране не е
обективно обосновано (вж. по-специално Решение от 11 юли 2006 г. по дело Franz Egenberger, C‑313/04, Recueil, стр. I‑6331,
точка 33 и цитираната съдебна практика).
За да се прецени дали заинтересованите лица упражняват идентична или подобна работа по смисъла на Рамковото споразумение,
следва в съответствие с клауза 3, точка 2 и клауза 4, точка 1 от последното да се изследва дали — при отчитане на всички фактори,
като естеството на работата, условията на обучение и условията на труд — тези лица могат да се считат за намиращи се в сходно
положение (Определение от 18 март 2011 г., по дело Montoya Medina, C‑273/10, точка 37).
По принцип задача на запитващата юрисдикция е да установи дали, когато е упражнявал функциите си в качеството на временно
нает държавен служител, жалбоподателят в главното производство се е намирал в положение, сходно с това на назначените за неопределено
време държавни служители, които в рамките на разглежданата процедура за подбор са установили, че имат прослужено време от
десет години в категориите държавни служители, спадащи към група D.
Ако се окаже, че функциите, упражнявани от жалбоподателя в главното производство като временно нает държавен служител, не
са съответствали на функциите, упражнявани от назначен за неопределено време държавен служител, спадащ към изискваните в обявлението
за конкурса категории, попадащи в група D, от това би следвало, че заинтересованото лице във всеки случай не се намира в положение,
сходно с това на назначен за неопределено време държавен служител, който е кандидат за вътрешно повишаване и е придобил изисквания
трудов стаж в рамките на споменатите категории.
Всъщност естеството на функциите, упражнявани от жалбоподателя в главното производство през годините, в които той е работил
в службите на Junta de Andalucía като временно нает държавен служител, и качеството на опита, който е придобил с оглед на
това, не представляват само един от факторите, които могат обективно да оправдаят разлика в третирането в сравнение с назначените
за неопределено време държавни служители. Те фигурират и сред критериите, позволяващи да се установи дали заинтересованото
лице се намира в положение, сходно с това на последните.
Ако, напротив, жалбоподателят в главното производство е придобил като временно нает държавен служител трудов стаж от десет
години в категориите държавни служители, спадащи към посочената група D, или в друга категория, чиито функции са съответствали
на упражняваните от назначен за неопределено време държавен служител, спадащ към принадлежащите към споменатата група категории,
единственият фактор, който би могъл да разграничи неговото положение от това на назначен за неопределено време държавен служител,
който е кандидат в разглежданата процедура за подбор, изглежда е временното естество на трудовото правоотношение, което го
е свързвало с неговия работодател при придобиването на трудов стаж в качеството на временно нает служител.
В такава хипотеза би следвало да се провери дали съществува обективна причина, оправдаваща това в рамките на разглежданата
процедура за подбор да не се взема предвид посоченият трудов стаж.
Според постоянната практика на Съда понятието „обективни причини“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение
трябва да се разбира в смисъл, че не допуска обосноваване на разлика в третирането между работниците на срочен трудов договор
и работниците на трудов договор за неопределено време с обстоятелството, че тази разлика е предвидена от обща и абстрактна
национална норма като закон или колективен трудов договор (Решение по дело Del Cerro Alonso, посочено по-горе, точка 57, Решение
по дело Gavieiro Gavieiro и Iglesias Torres, посочено по-горе, точка 54 и Определение по дело Montoya Medina, посочено по-горе,
точка 40).
Посоченото понятие изисква констатираното неравно третиране да бъде обосновано с наличието на точни и конкретни елементи,
характеризиращи въпросното условие за наемане на работа в особения контекст, в който то се вписва, и въз основа на обективни
и прозрачни критерии, за да се провери дали това неравно третиране отговаря на реална потребност, дали то е годно за постигане
на преследваната цел и дали е необходимо в това отношение. Посочените елементи могат да произтичат по-специално от конкретното
естество на задачите, за чието изпълнение са сключени срочни трудови договори, и от присъщите характеристики на последните
или, ако е необходимо, от преследването на легитимна цел, свързана със социалната политика на определена държава членка (вж.
по-специално Решение по дело Del Cerro Alonso, посочено по-горе, точки 53 и 58, както и Решение по дело Gavieiro Gavieiro
и Iglesias Torres, посочено по-горе, точка 55).
Позоваването единствено на временния характер на работата на персонала на публичната администрация не съответства на тези
изисквания и следователно не може да представлява само по себе си обективна причина по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото
споразумение. Всъщност ако се приеме, че единствено временният характер на дадено трудово правоотношение е достатъчен, за
да се оправдае разлика в третирането между работници на срочни трудови договори и работници на трудови договори с неопределен
срок, това би обезсмислило целите на Директива 1999/70, както и на Рамковото споразумение, и би означавало да се запази за
дълго време положение, неблагоприятно за работниците на срочни трудови договори (Решение по дело Gavieiro Gavieiro и Iglesias
Torres, посочено по-горе, точки 56 и 57, както и Определение по дело Montoya Medina, посочено по-горе, точки 42 и 43).
Испанското правителство се позовава на наличието на няколко разлики между назначените за неопределено време държавни служители
и временно наетите държавни служители, които можели да обосноват разглежданата в главното производство разлика в третирането.
По отношение на временно наетите държавни служители испанското правителство най-напред подчертава, че на тях са наложени по-малки
изисквания във връзка с постъпването на работа и обосноваването на качествата и способностите. На следващо място, правителството
отбелязва липсата на мобилност на временно наетите държавни служители, тъй като те са свързани с длъжностите, които трябва
да заемат временно, което прави тяхната дейност различна и притежаваща друга стойност в сравнение с тази на назначен за неопределено
време държавен служител. Освен това правителството напомня, че някои функции са запазени единствено за назначените за неопределено
време държавни служители, което предполага, че съществува качествена разлика от гледна точка на опит и подготовка. На последно
място, това правителство подчертава факта, че прекратяването на трудовото правоотношение на временно наетите държавни служители
може да настъпи, когато изчезне причината, мотивирала тяхното назначаване.
Като се има предвид свободата на преценка, с която разполагат държавите членки относно организацията на собствената си публична
администрация, те по принцип могат, без да изпадат в противоречие с Директива 1999/70 и с Рамковото споразумение, да предвидят
условия за прослужено време с оглед на получаване на достъп до определени длъжности, да ограничат достъпа до вътрешно повишаване
единствено до назначените за неопределено време държавни служители и да изискват от посочените служители да удостоверят професионален
опит, съответстващ на непосредствено по-долната степен от тази, която е предмет на процедурата за подбор.
Независимо от тази свобода на преценка обаче прилагането на критериите, които установяват държавите членки, трябва да се осъществява
по прозрачен начин и да може да се контролира, за да бъде възпрепятствано всяко изключване на работниците на срочен трудов
договор единствено въз основа на срока на договорите или трудовите правоотношения, обосноваващи тяхното прослужено време и
професионалния им опит.
Както отбелязва генералният адвокат в точки 62—65 от своето заключение, някои изтъкнати от испанското правителство разлики
във връзка с наемането на временно наети държавни служители и назначени за неопределено време държавни служители, с изискваната
квалификация и с естеството на задачите, за които те трябва да поемат отговорност, биха могли по принцип да обосноват разлика
в третирането, що се отнася до условията за наемането им на работа.
Когато, що се отнася до процедура за подбор, подобно различно третиране произтича от необходимостта да се държи сметка за
обективни изисквания, свързани с длъжността, която тази процедура има за цел да обезпечи кадрово, и които са различни от определения
срок на трудовото правоотношение, свързващо временно наетия служител с неговия работодател, то може да се обоснове по смисъла
на клауза 4, точки 1 и/или 4 от Рамковото споразумение.
Напротив, общо и абстрактно условие, съгласно което изискваният трудов стаж трябва да е придобит изцяло в качеството на назначен
за неопределено време държавен служител, без по-специално да се вземат предвид особеното естество на задачите, подлежащи на
изпълнение, нито пък присъщите им характерни особености, не съответства на изискванията на съдебната практика във връзка с
клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, напомнена в точки 72—74 от настоящото съдебно решение.
Макар и да е ясно, че жалбоподателят в главното производство отговаря на условието, свързано с изпълнението в продължение
на поне две години на служба в качеството на назначен за неопределено време държавен служител, спадащ към групата, чието равнище
е непосредствено по-долно от равнището на категорията, към която спада длъжността, представляваща предмет на конкурса, от
преписката, с която разполага Съдът, не е видно нито какви са били функциите, упражнявани от жалбоподателя в течение на годините,
през които той е работил като временно нает държавен служител, нито на каква длъжностна степен е упражнявал той своите функции,
нито каква е била връзката между тях и функциите, присъщи на категориите длъжностни лица, които принадлежат към група D.
Следователно от предоставената на Съда преписка не е видно дали изключването на трудовия стаж, придобит от временно наетите
държавни служители, е оправдано единствено от времетраенето на техните трудови договори или съществуват други обосновки, свързани
с обективните изисквания на длъжностите, представляващи предмет на процедурата за подбор, които могат да бъдат квалифицирани
като „обективни причини“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
Следователно запитващата юрисдикция трябва да провери, от една страна, дали положението на жалбоподателя в главното производство
по отношение на трудовия стаж, който е придобил в качеството на временно нает държавен служител, е било сравнимо с това на
друг служител на Junta de Andalucía, който е придобил своя трудов стаж в качеството на назначен за неопределено време държавен
служител, и от друга страна, да прецени с оглед на напомнената в точки 72—74 от настоящото решение съдебна практика дали доводите,
представени пред нея от Consejería, представляват обективни причини по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение.
С оглед на гореизложените съображения на третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че клауза 4 от Рамковото споразумение
трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска трудовият стаж, придобит от временно нает държавен служител в определена публична
администрация, да не се взема предвид с оглед на достъпа на последния, междувременно назначен за държавен служител за неопределено
време, до вътрешно повишаване, за което могат да претендират единствено назначените за неопределено време държавни служители,
освен ако това изключване не е оправдано от обективни причини по смисъла на точка 1 от тази клауза. Сам по себе си фактът,
че временно наетият държавен служител е придобил посочения трудов стаж въз основа на срочен трудов договор или правоотношение,
не представлява такава обективна причина.

По петия преюдициален въпрос
С оглед на сведенията, предоставени от запитващата юрисдикция, както и от испанското правителство, поставеният пети въпрос
следва да се разбира в смисъл, че запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали първичното право на Съюза, Директива
1999/70 и Рамковото споразумение трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда,
че жалбата, подадена от назначен за неопределено време държавен служител срещу решение, с което се отхвърля неговата кандидатура
в конкурс, и основаваща се на факта, че процедурата за повишаване е в противоречие с клауза 4 от Рамковото споразумение, следва
да се подаде в рамките на двумесечен преклузивен срок, считано от датата на публикуване на обявлението за конкурс.
Испанското правителство констатира, че в съответствие с разпоредбите на член 46, параграф 1 от Закон 29/1998 за уредба на
юрисдикцията за административноправни спорове (Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso-administrativa) от 13 юли
1998 г. (BOE № 167 от 14 юли 1998 г., стр. 23516), жалба може да се подаде в срок от два месеца, считано от деня след публикуването
на обявлението за конкурс, тоест 17 декември 2007 г. Съгласно испанското право жалбоподателят в главното производство би могъл
или да подаде в определения срок пряка жалба срещу условията, съдържащи се в обявлението за конкурс, или да подаде жалба за
оспорване на резултата от конкурса, ако водещият до твърдяната недействителност порок произтича от поведението на компетентния
орган при прилагането на условията, изисквани за допускане до участие в конкурса, без самите условия да са били засегнати
от недействителност. За сметка на това жалбоподателят не може да атакува непряко условията на конкурс за достъп до държавна
служба след изтичане на определения срок посредством пряка жалба срещу резултата от този конкурс.
Съгласно постоянната практика на Съда, при липсата на правна уредба на Съюза по въпроса, във вътрешния правов ред на всяка
от държавите членки — по силата на принципа на процесуалната автономия на последните — трябва да се посочат компетентните
юрисдикции и да се определят процесуалните правила за съдебните производства, предназначени да гарантират защитата на правата,
които правните субекти черпят от правото на Съюза (вж. по-специално Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 44 и Решение
от 23 април 2009 г. по дело Angelidaki и др., C‑378/07—C‑380/07, Сборник, стр. I‑3071, точка 173).
При все това държавите членки носят отговорност за осигуряването на ефективна защита на тези права във всеки отделен случай
(вж. по-специално Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 45 и цитираната съдебна практика).
В това отношение, както произтича от установената съдебна практика, процесуалните правила относно съдебните производства,
предназначени да гарантират защитата на правата, които страните в процеса черпят от правото на Съюза, не трябва да бъдат по-неблагоприятни
от тези, които уреждат подобни вътрешноправни съдебни производства (принцип на равностойност) и не трябва да правят практически
невъзможно или изключително трудно упражняването на правата, предоставени от правовия ред на Съюза (принцип на ефективност)
(вж. по-специално Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 46 и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до спазването на принципа на равностойност, той предполага разглежданата национална правна норма да се прилага
еднакво както за исковете и жалбите относно нарушаване на правото на Съюза, така и за исковете и жалбите относно нарушаване
на вътрешното право със сходни предмет и основание. За да провери дали принципът на равностойност е спазен, националната юрисдикция,
която единствена познава пряко процесуалните правила, уреждащи исковете и жалбите в областта на вътрешното право, трябва да
контролира дали процесуалните правила, предназначени да гарантират във вътрешното право защитата на правата, които страните
в процеса черпят от правото на Съюза, съответстват на този принцип и трябва да разгледа както предмета, така и основните характеристики
на евентуалните сходни искове и жалби по вътрешното право. С оглед на това посочената юрисдикция трябва да преценява сходството
на съответните искове и жалби от гледна точка на предмета, основанието и основните им характеристики. За да определи дали
дадена национална процесуална разпоредба е по-неблагоприятна, националната юрисдикция трябва да държи сметка за мястото ѝ
в цялото производство, за развитието на това производство и за особеностите на тези правила (Решение от 8 юли 2010 г. по дело
Bulicke, C‑246/09, все още непубликувано в Сборника, точки 26—29, както и Определение от 18 януари 2011 г. по дело Berkizi-Nikolakaki,
C‑272/10, точки 40 и 41).
В настоящия случай от предоставените на Съда данни не проличава разглежданият в главното производство двумесечен преклузивен
срок да се намира в противоречие с принципа на равностойност. Както изтъква испанското правителство, този срок представлява
предвиденият по общия правен ред срок за всички жалби, насочени срещу административните актове или техни разпоредби. Запитващата
юрисдикция следва обаче да провери дали в спора по главното производство случаят е такъв.
По отношение на принципа на ефективност от практиката на Съда е видно, че случаите, в които се поставя въпросът дали национална
процесуална разпоредба прави практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени на частноправните
субекти от правния ред на Съюза, трябва да се анализират също така като се държи сметка за мястото на разпоредбата в цялото
производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции. От тази гледна точка следва
да се вземат под внимание, ако е необходимо, принципите, които стоят в основата на националната съдебна система, като принципа
за гарантиране на правото на защита, принципа на правната сигурност и ефективното развитие на производството (Решение по дело
Bulicke, посочено по-горе, точка 35 и Определение по дело Berkizi-Nikolakaki, посочено по-горе, точка 48).
Така Съдът е признал съвместимостта с правото на Съюза на определянето на разумни преклузивни срокове за предявяване на иск
или подаване на жалба в интерес на правната сигурност, доколкото такива срокове не могат да направят практически невъзможно
или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза. По отношение на преклузивните срокове
Съдът е приел също, че държавите членки трябва да установят в националната си правна уредба, която попада в приложното поле
на правото на Съюза, срокове в зависимост по-конкретно от значимостта за заинтересованите лица на решенията, които следва
да се приемат, от сложността на приложимите производства и законодателство, от броя на лицата, които могат да бъдат засегнати,
и от другите публични или частни интереси, които трябва да се вземат предвид (Решение по дело Bulicke, посочено по-горе, точка 36
и Определение по дело Berkizi-Nikolakaki, посочено по-горе, точка 49).
В настоящия случай испанското правителство изтъква, че двумесечният срок се основава на принципа на правната сигурност и основно
цели да защити останалите кандидати в процедури за подбор, в рамките на които, от една страна, е ограничен броят на длъжностите,
които трябва да се обезпечат кадрово, а от друга страна, отмяната на приложимите към конкурса условия би породила задължение
процедурата да се започне отначало и би лишила успешно представилите се в конкурса кандидати от правата, които те са мислели,
че са придобили.
В това отношение следва да се отбележи, че Съдът вече е приел, че в контекста на делата, с които е бил сезиран, определянето
на преклузивен срок с продължителност от два месеца не изглежда в състояние да направи практически невъзможно или прекомерно
трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (вж. Решение по дело Bulicke, посочено по-горе, точка 39
и Определение по дело Berkizi-Nikolakaki, посочено по-горе, точка 58). Съдът по-специално е констатирал валидността на такъв
срок, що се отнася до жалба срещу акт с общо приложение, който предвижда сложна процедура и въвличането на значителен брой
лица (вж. в този смисъл Определение по дело Berkizi-Nikolakaki, посочено по-горе, точки 56—58).
При тези условия следва да се констатира, че преклузивен срок като разглеждания в главното производство по принцип не изглежда
от естество да направи практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от Рамковото споразумение.
Следва да се отбележи обаче, че както е видно от акта за преюдициално запитване, жалбоподателят в главното производство е
бил допуснат и е участвал успешно в изпитите от конкурса, организиран от Consejería, и до приемането на разглежданото в главното
производство решение от главния секретар на Consejería е фигурирал в публикувания на 12 ноември 2008 г. окончателен списък
на лауреатите от този конкурс. При такива обстоятелства не би могло да се изключи, че ако предвиденият от испанското право
двумесечен срок започва да тече, считано от публикуването на обявлението за конкурс на 17 декември 2007 г., това би могло
да направи невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от Рамковото споразумение.
Всъщност, като се има предвид допускането му до изпитите от конкурса, и по-специално обстоятелството, че жалбоподателят в
главното производство е фигурирал в окончателния списък на лауреатите от този конкурс, едва когато главният секретар на Consejería
с разглежданото в главното производство решение, а именно на 25 март 2009 г., е отменил допускането и назначаването на заинтересованото
лице за държавен служител в група С за неопределено време, се е оказало, че обявлението за конкурс е било приложено по начин,
който би могъл да накърни правата, предоставени от Рамковото споразумение.
При тези условия и като се държи сметка за елементите на несигурност в преписката, с която разполага Съдът, задача на запитващата
юрисдикция е да пристъпи към необходимите проверки относно зачитането на принципа на ефективност и да установи дали жалбоподателят
в главното производство все пак е подал жалбата си своевременно, в случай че двумесечният срок за обжалване е трябвало — при
обстоятелствата по главното производство — да тече единствено от момента на уведомяването за посоченото решение.
Предвид гореизложеното на петия въпрос следва да се отговори, че първичното право на Съюза, Директива 1999/70 и Рамковото
споразумение трябва да се тълкуват в смисъл, че по принцип допускат национална правна уредба, която предвижда, че жалбата,
подадена от назначен за неопределено време държавен служител срещу решение, с което се отхвърля неговата кандидатура в конкурс,
и основаваща се на факта, че тази процедура е била в противоречие с клауза 4 от посоченото рамково споразумение, следва да
се подаде в рамките на двумесечен преклузивен срок, считано от датата на публикуване на обявлението за конкурс. Такъв срок
обаче не би могъл да се противопостави на назначен за неопределено време държавен служител, който е кандидат в този конкурс,
бил е допуснат до изпитите и името му е фигурирало в окончателния списък на лауреатите от посочения конкурс, ако срокът е
бил от естество да направи невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от Рамковото споразумение.
При такива обстоятелства двумесечният срок би могъл да тече едва от момента на уведомяването за решението за отмяна на допускането
му до споменатия конкурс и за назначаването му като държавен служител за неопределено време в по-горната група.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската
конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията
с държавно участие (CEEP) следва да се тълкуват в смисъл, че от една страна, се прилагат за срочните трудови договори и правоотношения
с администрациите и другите публичноправни образувания, и от друга страна, изискват да се изключи всяка разлика в третирането
между назначените за неопределено време държавни служители и временно наетите държавни служители на държава членка, които
се намират в сходно положение, само защото работят по срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не
е оправдано от обективни причини по смисъла на член 4, точка 1 от посоченото рамково споразумение.
2)
Клауза 4 от посоченото Рамково споразумение за срочната работа трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска трудовият стаж,
придобит от временно нает държавен служител в определена публична администрация, да не се взема предвид с оглед на достъпа
на последния, междувременно назначен за държавен служител за неопределено време, до процедурата за вътрешно повишаване, за
каквото могат да претендират единствено назначените за неопределено време държавни служители, освен ако това изключване не
е оправдано от обективни причини по смисъла на точка 1 от тази клауза. Сам по себе си фактът, че временно наетият държавен
служител е придобил посочения трудов стаж въз основа на срочен трудов договор или правоотношение, не представлява такава обективна
причина.
3)
Първичното право на Европейския съюз, Директива 1999/70 и посоченото Рамково споразумение за срочната работа трябва да се
тълкуват в смисъл, че по принцип допускат национална правна уредба, която предвижда, че жалбата, подадена от назначен за неопределено
време държавен служител срещу решение, с което се отхвърля неговата кандидатура в конкурс, и основаваща се на факта, че тази
процедура е била в противоречие с клауза 4 от Рамковото споразумение, следва да се подаде в рамките на двумесечен преклузивен
срок, считано от датата на публикуване на обявлението за конкурс. Такъв срок не би могъл обаче да се противопостави на назначен
за неопределено време държавен служител, който е кандидат в този конкурс, бил е допуснат до изпитите и името му е фигурирало
в окончателния списък на лауреатите от посочения конкурс, ако срокът е бил от естество да направи невъзможно или прекомерно
трудно упражняването на правата, предоставени от Рамковото споразумение. При такива обстоятелства двумесечният срок би могъл
да тече едва от момента на уведомяването за решението за отмяна на допускането му до споменатия конкурс и за назначаването
му като държавен служител за неопределено време в по-горната група.
Подписи
*
Език на производството: испански.