CELEX: 62006TJ0012
Konkurencija
Karteliai
Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas
Atleidimas nuo baudų arba jų sumažinimas
Bendradarbiavimas
Baudos
Proporcingumas
Pažeidimo sunkumas
Lengvinančios aplinkybės

Ginčo aplinkybės
Ieškovė
Deltafina SpA
yra pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – pirminis žaliavinio tabako perdirbimas ir perdirbto
tabako pardavimas. Ją 100 % valdo
Universal Corp.
, bendrovė, kurios buveinė yra Ričmonde (JAV).
I –
Administracinė procedūra
2001 m. spalio 3, 4 ir 5 d. Europos Bendrijų Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento,
įgyvendinančio Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3)
14 straipsniu, atliko patikrinimus Europos tabako perdirbėjų federacijos ir
Maison des métiers du tabac
(Tabako pramonės rūmai) (Belgija) buveinėse. Tą pačią dieną Europos tabako perdirbėjų federacija apie šiuos patikrinimus
faksu informavo visus savo narius, įskaitant
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(APTI, Italijos žaliavinio tabako perdirbėjų profesinė asociacija), kurios narės yra pačios didžiausios šio sektoriaus įmonės.
2001 m. spalio 3, 4 ir 5 d. Komisija taip pat atliko patikrinimus trijų pagrindinių Ispanijos žaliavinio tabako perdirbėjų
ir dviejų Ispanijos tabako perdirbėjų ir augintojų asociacijų buveinėse. 2002 m. sausio 16 d. visi trys Ispanijos žaliavinio
tabako perdirbėjai, pas kuriuos atlikti patikrinimai, ir
Universal
grupės bendrovė pateikė bendrą prašymą Komisijai neskirti baudos ar ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo
ar sumažinimo kartelių atvejais (OL 1996, C 207, p. 4, toliau – 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo).
2002 m. sausio 15 d. Komisija pateikė dviejoms Italijos profesinėms asociacijoms, t. y. APTI, kuri atstovauja žaliavinio tabako
perdirbėjams, ir
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Italijos žaliavinio tabako augintojų asociacijų konfederacija), kuri atstovauja žaliavinio tabako augintojams, prašymus
pateikti informacijos. 2002 m. vasario 12 d. APTI atsakė į prašymą pateikti informacijos. Tą pačią dieną įvyko susirinkimas,
kuriame buvo aptartas Komisijos prašymas.
2002 m. vasario 19 d.
Deltafina
pateikė Komisijai prašymą atleisti nuo baudos pagal Komisijos pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių
atveju (OL 2002, C 45, p. 3, toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) A skyrių ir, jei šis prašymas nebūtų patenkintas,
prašymą sumažinti baudą pagal to paties pranešimo B skyrių. Prašymas atleisti nuo baudos ar ją sumažinti susijęs su tariamu
žaliavinio tabako perdirbėjų karteliu Italijos rinkoje.
2002 m. vasario 28 d. įvyko vieno iš
Universal
advokatų ir byla nagrinėjančio Komisijos Konkurencijos generalinio direktorato pareigūno pokalbis telefonu.
2002 m. kovo 6 d. Komisija informavo
Deltafina
, kad jos prašymas atitinka 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto b papunktyje išdėstytus reikalavimus ir kad, pasibaigus
administracinei procedūrai, ji ją atleis nuo baudos arba ją sumažins už bet kokį per Komisijos atliktą tyrimą nustatytą pažeidimą,
susijusį su pateiktais įrodymais, jei
Deltafina
įvykdys visus reikalavimus, išdėstytus minėto pranešimo 11 punkte.
2002 m. kovo 14 d. įvyko Komisijos tarnybų ir
Deltafina
bei
Universal
atstovų susitikimas, kuriame buvo diskutuota apie
Deltafina
ir Komisijos bendradarbiavimo būdus (toliau – 2002 m. kovo 14 d. susitikimas). Per šį susitikimą buvo nutarta, kad
Deltafina
prašymas atleisti nuo baudos ar ją sumažinti bus konfidencialus.
2002 m. kovo 19, 21, 25 ir 26 d.
Deltafina
pateikė Komisijai papildomos informacijos.
2002 m. kovo 22 d. įvyko
Deltafina
atstovų ir bylą nagrinėjančio Komisijos pareigūno pokalbis telefonu įvairiais klausimais dėl
Deltafina
bendradarbiavimo su Komisija.
2002 m. balandžio 2 d.
Universal
nepriklausomas patarėjas teisės klausimais informavo
Standard Commercial Corp
. (toliau – SCC) ir
Dimon Inc
., kurios yra atitinkamai
Transcatab SpA
ir
Dimon Italia Srl
, dviejų Italijos žaliavinio tabako pirminio perdirbimo bendrovių patronuojančios bendrovės, nepriklausomus patarėjus teisės
klausimais, kad
Deltafina
pateikė Komisijai prašymą atleisti nuo baudos arba jos neskirti dėl perdirbėjų kartelių Italijos tabako rinkoje.
2002 m. balandžio 4 d. ryte įvyko APTI susirinkimas. Per šį susirinkimą
Deltafina
prezidentas informavo dalyvius, kad ji pradėjo bendradarbiauti su Komisija pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo ir
jai perdavė ją kompromituojančius dokumentus.
Tos pačios dienos, t. y. 2002 m. balandžio 4 d., popietę
Dimon Italia
ir
Transcatab
, kurių atstovai dalyvavo ankstesniame punkte minėtame APTI susirinkime, taip pat pateikė prašymą dėl palankaus vertinimo
pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (atitinkamai 16 val. 15 min. ir 18 val. 47 min.).
2002 m. balandžio 18 ir 19 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsniu, atliko patikrinimus
Dimon Italia
ir
Transcatab
bei
Trestina Azienda Tabacchi SpA
(toliau –
Trestina
) ir
Romana Tabacchi SpA
patalpose.
2002 m. balandžio 18 d. ir gegužės 17 d.
Deltafina
pateikė Komisijai kitos papildomos informacijos.
2002 m. gegužės 29 d. ir liepos 11 d. įvyko dar du kiti
Deltafina
atstovų ir Komisijos tarnybų susitikimai.
2002 m. spalio 8 d. Komisija informavo
Dimon Italia
ir
Transcatab
kad dėl to, jog jos buvo atitinkamai pirmoji ir antroji įmonės, pateikusios pažeidimo įrodymų pagal 2002 m. pranešimą dėl
bendradarbiavimo, ji ketina, pasibaigus administracinei procedūrai, atitinkamai 30–50 % ir 20–30 % sumažinti baudą, kuri joms
bus skirta už galimus konstatuotus pažeidimus.
2004 m. vasario 25 d. Komisija išsiuntė pranešimą apie kaltinimus įvairioms įmonėms ar įmonių asociacijoms, įskaitant
Deltafina
,
Universal
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
.
2004 m. birželio 22 d. įvyko apklausa žodžiu, kurioje dalyvavo
Deltafina
. Per šią apklausą
Dimon Italia
atstovas atkreipė Komisijos dėmesį į du prie bylos pridėtus dokumentus, kurių fotokopijos buvo padarytos per 2002 m. balandžio
18 d. Komisijos atliktus patikrinimus
Dimon Italia
patalpose ir kuriuose buvo išdėstytos ranka rašytos kitos bendrovės atstovų, kurie apibendrino
Deltafina
prezidento pareiškimus per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimą, pastabos.
2004 m. gruodžio 21 d. Komisija priėmė 2004 m. vasario 25 d. pranešimo apie kaltinimus papildymą (toliau – papildymas), kuriuo
informavo
Deltafina
ir kitas nagrinėjamas įmones apie ketinimą jai netaikyti atleidimo nuo baudos ar jos nemažinti dėl to, kad ji pažeidė 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti.
2005 m. kovo 1 d. įvyko apklausa dėl papildymo. Po šio apklausos Komisija gavo naujus komentarus iš
Universal
,
Deltafina
,
Dimon
ir SCC.
II –
Ginčijamas sprendimas
Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir monopolijų patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas
nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2005 m. spalio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2005) 4012 galutinis dėl procedūros pagal
[EB] 81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis tabakas – Italija) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio
santrauka paskelbta 2006 m. vasario 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 45).
2005 m. lapkričio 10 d.
Deltafina
buvo pranešta apie ginčijamą sprendimą.
Ginčijamame sprendime išdėstytos tokios nuostatos:
„1 straipsnis
1. Nurodytų laikotarpiu
Deltafina
<…>,
Universal
<…> pažeidė [EB] 81 straipsnio 1 dalį dėl dalyvavimo susitarimuose ir (arba) suderintuose veiksmuose Italijos žaliavinio tabako
rinkoje.
Pažeidimo trukmė yra tokia:
a)
Deltafina
,
Universal
<…> atveju, nuo 1995 m. rugsėjo 29 d. iki 2002 m. vasario 19 d.,
<…>
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
a)
Deltafina
ir
Universal
solidariai 30 000 000 eurų,
<…>“
Ginčijamas sprendimas grindžiamas toliau išdėstytais argumentais.
A –
Dėl pažeidimo ir neteisėto elgesio inkriminavimo
Ginčijamame sprendime aprašiusi ir teisiškai įvertinusi faktines aplinkybes, Komisija nusprendė, jog įrodyta, kad
Deltafina
tiesiogiai kartu su įvairiomis kitomis įmonėms dalyvavo EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiamuose susitarimuose ir suderintuose
veiksmuose. Šioje byloje toks vertinimas neginčijamas.
Vėliau Komisija nagrinėja klausimą dėl dalyvavusių įmonių neteisėto elgesio inkriminavimo ir daro išvadą, kad tiek
Deltafina
, tiek jos patronuojanti bendrovė
Universal
turi būti pripažintos atsakingomis už nagrinėjamus pažeidimus ir kad joms turi būti skirtas ginčijamas sprendimas.
B –
Dėl baudos dydžio apskaičiavimo
1.     Dėl pagrindinės baudos dydžio nustatymo
Kiek tai susiję su
Deltafina
skirtinos baudos apskaičiavimu, ginčijamo sprendimo 357 konstatuojamojoje dalyje Komisija visų prima primena, jog tam, kad
būtų galima nustatyti jos dydį, ji privalo atsižvelgti į visas bylos aplinkybes ir būtent į pažeidimo sunkumą bei trukmę,
kaip nustatyta 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties
81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk. 2 t., p. 205) 23 straipsnio
3 dalyje.
Todėl Komisija visų pirma nagrinėja pažeidimo sunkumą. Ji primena, kad jį vertinant reikia atsižvelgti į pažeidimo pobūdį,
jo konkretų poveikį rinkai, jei jį galima įvertinti, ir į aptariamos rinkos geografinį dydį (ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamoji
dalis).
Paskui Komisija nurodo, kad žaliavinio tabako gamyba Italijoje sudarė 38 % Europos Sąjungos gamybos kvotos, o tai sudaro 67 338
mln. eurų 2001 m., t. y. paskutiniais ištisais pažeidimo darymo metais (ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie pažeidimo pobūdį, Komisija pažeidimą laiko labai sunkiu, nes jis susiję su žaliavinio tabako rūšių prikimo kainų
Italijoje nustatymu ir perkamo kiekio pasiskirstymu (ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamojoje dalyje Komisija, darydama nuorodą į minėto sprendimo dalį, kurioje atliekama konkurencijos
ribojimo analizė (277 ir tolesnės konstatuojamosios dalys), tvirtina, kad sudarytas kartelis dėl pirkimo gali iškreipti augintojų
norą generuoti tam tikrą pelningumą ir riboti perdirbėjų konkurenciją pardavimo rinkose ir kad taip būna ypač tais atvejais,
kai, kaip ir šioje byloje, prekė, dėl kurios sudarytas kartelis (žaliavinis tabakas), yra svarbi vėlesnio gamybos etapo (šiuo
atveju – pirminio tabako perdirbimo ir perdirbto tabako pardavimo) dalyvių vykdomos veiklos sąnaudų dalis.
Atsižvelgdama į šiuos argumentus, Komisija padarė išvadą, kad
Deltafina
padarytas pažeidimas turi būti pripažintas labai sunkiu (ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamoji dalis).
Vėliau Komisija tvirtina, kad nustatant baudos dydį reikia atsižvelgti į kiekvienos įmonės konkretų vaidmenį ir į tikėtiną
jos neteisėtų veiksmų atgarsį. Todėl Komisija mano, kad baudos turi būti nustatytos atsižvelgiant į kiekvienos aptariamos
šalies poziciją rinkoje. Šiuo aspektu ji mano, kad
Deltafina
skirta pradinė bauda turi būti didžiausia įvertinus jos kaip didžiausios pirkėjos statusą, nes 2001 m. jos rinkos dalis sudarė
maždaug 25 % (ginčijamo sprendimo 370–372 konstatuojamosios dalys).
Tačiau Komisija mano, kad pradinė bauda, kuri atspindi tik užimamą rinkos dalį,
Deltafina
neturės pakankamo atgrasomojo poveikio, nes, nepaisant santykinai ribotos jos apyvartos, ji priklauso didelį ekonominį ir
finansinį pajėgumą turinčiai tarptautinei grupei, kuri yra viena iš pagrindinių pasaulyje tabako prekiautojų, ir tabako pramonėje
veikia įvairiais lygmenimis įvairiose geografinėse rinkose (ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji dalis).
Todėl, siekdama baudai suteikti atgrasomąjį poveikį, Komisija pradinei baudai taiko dauginimo koeficientą ir taip atsižvelgia
į nagrinėjamų įmonių dydį.
Deltafina
Komisija pritaikė dauginimo koeficientą 1,5. Taigi ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustato
Deltafina
skirtą pradinę baudą, padaugintą iš dauginimo koeficiento, kurios dydis yra 37,5 mln. eurų.
Vėliau Komisija tą baudą padidina 60 % už pažeidimo trukmę (ginčijamo sprendimo 377 konstatuojamoji dalis), todėl pagrindinė
Deltafina
skirta bauda yra 60 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamoji dalis).
2.     Lengvinanti aplinkybė
Vėliau Komisija kaip į lengvinančią aplinkybę
Deltafina
naudai atsižvelgia į jos realų bendradarbiavimą per procedūrą ne pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Iš pradžių
ji primena, kad dėl šio sprendimo 43 ir tolesniuose punktuose išdėstytų priežasčių
Deltafina
nebeatitinka reikalavimų, kad būtų galima visiškai ją atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
(ginčijamo sprendimo 385 konstatuojamoji dalis).
Komisija vėliau nurodo, kad tais atvejais, kai galima taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, procedūros šalimis esančių
įmonių bendradarbiavimas iš esmės turi būti vertinamas pagal tą pranešimą. Ji teigia, kad jei 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo
buvo iš esmės taikomas, šalies bendradarbiavimas tik išskirtinėmis aplinkybėmis gali būti laikomas, remiantis baudų, skiriamų
pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėmis (OL 1998, C 9,
p. 3, toliau – gairės), turinčiu lengvinantį poveikį skirtinos baudos dydžiui (ginčijamo sprendimo 386 ir 387 konstatuojamosios
dalys).
Komisija dėl dviejų priežasčių mano, kad taip yra
Deltafina
atveju. Pirma,
Deltafina
buvo pirmoji įmonė, pateikusi prašymą taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo (praėjus vos kelioms dienoms po jo priėmimo),
ir primoji įmonė, kuriai Komisija suteikė sąlyginį atleidimą nuo baudos. Tai taip pat yra pirmasis sprendimas, susijęs su
įmonėms, pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punktą pateikusioms prašymą atleisti nuo baudos ar jos neskirti,
nustatytos pareigos bendradarbiauti pažeidimo pasekmėmis. Antra, Komisija pripažįsta, kad
Deltafina
nuo pat pradžių svariai prisidėjo atliekant tyrimą ir tai darė per visą procedūrą, išskyrus aplinkybes, kuriomis grindžiamas
galutinio atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo netaikymas (ginčijamo sprendimo 388–390 konstatuojamosios dalys).
Dėl šių priežasčių Komisija palankiai vertina
Deltafina
bendradarbiavimą per procedūrą. Komisija galiausiai teigia, kad
Deltafina
niekada neneigė ginčijamame sprendime nagrinėjamų faktinių aplinkybių. Atsižvelgusi į šias aplinkybes ir į bendrą
Deltafina
elgesį per administracinę procedūrą, Komisija daro išvadą, kad jai skirtiną baudą reikia sumažinti 50 % (ginčijamo sprendimo
391–398 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgdama į šią lengvinančią aplinkybę, Komisija nustato
Deltafina
ir
Universal
solidariai skirtiną 30 mln. eurų baudą.
C –
Dėl Deltafina prašymo atleisti nuo baudos arba jos neskirti
Komisija toliau nurodo priežastis, dėl kurių nusprendė, kad
Deltafina
negalima taikyti atleidimo nuo baudos ar ją sumažinti pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Ji paaiškina, kad išnagrinėjusi
Deltafina
pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, ir kadangi pastaroji atitiko 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
8 punkto b papunktyje išdėstytus reikalavimus, ji jai pritaikė atleidimą nuo baudos ar jos sumažinimą su sąlyga, kad bus laikomasi
minėto pranešimo 11 punkte išdėstytų kumuliacinių sąlygų, iš kurių viena yra pareigos bendradarbiauti laikymasis [to pranešimo
11 punkto a papunktis] (ginčijamo sprendimo 405–409 konstatuojamosios dalys).
Tačiau ginčijamo sprendimo 410 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad per 2004 m. birželio 22 d. vykusią apklausą paaiškėjo,
jog per šio sprendimo 12 punkte minėtą APTI susirinkimą, kuriame taip pat dalyvavo
Dimon Italia
,
Transcatab
ir
Trestina
atstovai,
Deltafina
atskleidė savo prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti Komisijai nespėjus atlikti patikrinimų dėl aptariamo kartelio.
Komisija taip pat pažymi, kad šios aplinkybės buvo nurodytos papildyme išdėstytuose
Deltafina
skirtuose kaltinimuose. (žr. šio sprendimo 20 punktą).
Taigi Komisija visų pirma išsamiai išnagrinėjo reikšmingas faktines aplinkybes, o vėliau nusprendė, kad
Deltafina
neatitinka 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkte išdėstytų reikalavimų.
1.     Reikšmingos faktinės aplinkybės
Komisija pažymi, kad per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą buvo iškeltas klausimas dėl
Deltafina
prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti konfidencialumo. Pasak Komisijos, per ši susitikimą jos tarnybos tikrai pabrėžė,
kad numato atlikti neplanuotus patikinimus, susijusius su
Deltafina
atskleistu karteliu, kad tie patikrinimai negali būti atlikti iki laikotarpio nuo 2002 m. balandžio 18 d. iki 20 d. ir kad
dėl tos priežasties reikia išlaikyti to prašymo konfidencialumą, kad konkurentai apie jį nesužinotų ir kad dėl to nenukentėtų
jo veiksmingumas (ginčijamo sprendimo 412 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat pažymi, kad per šį susitikimą
Deltafina
paaiškino Komisijos tarnyboms, kad dėl įvairių priežasčių jai bus sunku iki numatytos patikrinimų datos neatskleisti prašymo
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, nes, pirma, APTI tikrai vyks susitikimai su konkurentais, per kuriuos bus sunku išsaugoti
konfidencialumą, antra, apie prašymą reikia informuoti
Deltafina
vidurinės grandies vadovus (penkiolika žmonių), ir, trečia, šį prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti reikia atskleisti
dėl finansavimo, kuriame dalyvauja JAV įsteigta
Universal
(ginčijamo sprendimo 412 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 413–415 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėsto Komisijos tarnybų parengtą 2002 m. kovo 14 d. susitikimo
vidaus protokolą ir vieno iš
Universal
atstovų užrašus, darytus per šį susitikimą.
Ginčijamo sprendimo 416 konstatuojamojoje dalyje Komisija, be kita ko, nurodo, kad per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą jos tarnybos
paprašė
Deltafina
jai pateikti tam tikros informacijos, kad būtų galima atlikti patikrinimus vietoje. Ginčijamo sprendimo 417 konstatuojamojoje
dalyje daroma nuoroda į 2002 m. kovo 15 d. Komisijos tarnybų vidaus memorandumą, kuriame reziumuojama bylos eiga po išvakarėse
vykusio susitikimo. Ginčijamo sprendimo 418 konstatuojamojoje dalyje pateiktas 2002 m. kovo 1 d.
Deltafina
valdybos susirinkimo protokolo tekstas, kuriame ta valdyba pažymi, jog reikia nedelsiant nutraukti su karteliu susijusius
neteisėtus veiksmus, ir ragina dalyvius laikytis griežto konfidencialumo, kiek tai susiję su prašymu atleisti nuo baudos ar
ją sumažinti.
Toliau Komisija daro nuorodą į
Deltafina
prezidento pranešimą 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikime bei remiasi, pirma, per 2004 m. birželio 22 d. vykusią apklausą
Dimon Italia
advokatų pateiktų dviejų dokumentų turiniu ir, antra, paties
Deltafina
prezidento pasirašyto memorandumo, kuriame nurodyta, kaip per šį susitikimą buvo atskleistas prašymas atleisti nuo baudos
ar jos neskirti, turiniu (ginčijamo sprendimo 421–426 konstatuojamosios dalys).
Komisija nurodo, kad tą pačią dieną, kai buvo atskleistas minėtas prašymas,
Dimon Italia
ir
Transcatab
taip pat pateikė prašymą taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo ir kad
Deltafina
prezidento pranešimas per APTI susirinkimą tuose prašymuose nebuvo nurodytas (ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai ginčijamame sprendime nurodyta, kad 2002 m. gegužės 29 d. įvyko dar vienas Komisijos tarnybų ir
Deltafina
susitikimas, per kurį nei Komisija, nei
Deltafina
neiškėlė klausimo dėl konfidencialumo, o
Deltafina
nepranešė, kad per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susirinkimą
Dimon Italia
ir
Transcatab
atskleidė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti (ginčijamo sprendimo 429 konstatuojamoji dalis).
2.     Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatyto
Deltafina
taikomo reikalavimo nesilaikymo
Ginčijamame sprendime Komisija tvirtina, kad 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatyta pareiga
bendradarbiauti yra esminis jos ir prašymą pateikusio subjekto sudaryto susitarimo elementas, kai taikomas sąlyginis atleidimas
nuo baudos ar jos sumažinimas. Pasak Komisijos, ši pareiga turi būti aiškinama atsižvelgiant į logiką, kuria grindžiama jos
politika dėl atleidimo nuo baudų ar jų neskyrimo, t. y. į prašymą pateikusio subjekto indėlio svarumą tyrimui pradėti ar išaiškinti
karelio padarytus pažeidimus. Atsižvelgiant į šią logiką, minėta pareiga, pasak Komisijos, neapsiriboja tik su pažeidimu susijusių
įrodymų pateikimu, bet taip pat reiškia, kad neturi būti imtasi jokių priemonių, galinčių pakenkti jos galimybei atlikti tyrimą
ir (arba) konstatuoti pažeidimą (ginčijamo sprendimo 431 ir 432 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 433 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad, kaip ir šioje byloje, jei Komisija dar nėra atlikusi tyrimo,
o sektorius nežino, kad ji ketina atlikti tyrimą, bet koks prašymo atleisti nuo baudos ar jos neskirti atskleidimas gali visiškai
ir nepataisomai pakenkti jos galimybei atlikti veiksmingus tyrimus ir įrodyti pažeidimą. Pasak Komisijos, tam, kad 2002 m.
pranešimas dėl bendradarbiavimo būtų praktiškai veiksmingas, reikia, jog įmonės, kurios prašo joms taikyti palankų požiūrį,
savo veiksmais nepakenktų tikrinimams. Todėl jos negali remtis teisėtais lūkesčiais, kad, nesant aiškios nuostatos, konfidencialumas
nėra dalis sąlygos, išdėstytos 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 straipsnio a punkte. Pasak Komisijos, darytina išvada,
kad prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusio subjekto apgalvotas ir savavališkas tokios informacijos atskleidimas
konkurentams turi būti laikomas 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytos pareigos nesilaikymu.
Komisija teigia, kad „vidinė įtampa“ tarp šios prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusiam subjektui nustatytos
pareigos ir 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto b papunktyje nustatytos pareigos nutraukti dalyvavimą darant
pažeidimą ne vėliau kaip to prašymo pateikimo dieną, nesuteikia teisės prašymą pateikusiam subjektui savavališkai informuoti
kitus kartelio narius, kad jis pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. Ši situacija skiriasi nuo situacijos,
kai prašymą pateikęs subjektas yra priverstas imtis priemonių, kurios gali kitiems kartelio dalyviams sukelti įtarimų, kad
jis pateikė tokį prašymą (ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija mano, kad konkrečios šios bylos aplinkybės rodo, jog
Deltafina
suprato, kad konfidencialumas yra jos pareigos bendradarbiauti dalis. Pasak Komisijos, tai aiškiai matyti remiantis būtent
2002 m. kovo 1 d.
Deltafina
valdybos rezoliucija, kurioje nustatytas „pats griežčiausias konfidencialumas“ šiuo klausimu (žr. ginčijamo sprendimo 418 konstatuojamąją
dalį ir šio sprendimo 50 punktą), ir
Deltafina
prezidento teiginiu, kad
Deltafina
sprendimas bendradarbiauti su Komisija „kitoms įmonėms gali būti atskleistas tik labai apdairiai ir tik esant būtinybei“ (ginčijamo
sprendimo 440 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgusi į pirmiau nurodytas reikšmingas faktines aplinkybes ir į 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje
nustatytos pareigos apimtį, Komisija daro išvadą, kad
Deltafina
nesilaikė šio reikalavimo. Nors ji žinojo, kad Komisija ketina nuo 2002 m. balandžio 18 d. iki 20 d. atlikti patikrinimus
vietoje, jos prezidentas dar iki tų patikrinimų vietoje savavališkai informavo du pagrindinius savo konkurentus, kad pateikė
prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti (ginčijamo sprendimo 441 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 442 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat pažymi, kad
Deltafina
savo elgesiu puikiai galėjo pakenkti patikrinimų rezultatams ir tai žinojo arba bent jau turėjo žinoti, nes Komisija ją konkrečiai
informavo, jog netrukus bus atliekami patikrinimai, ir dėl ko, kad jos buvo paprašyta išsaugoti prašymo atleisti nuo baudos
ar jos neskirti konfidencialumą siekiant nepakenkti tų patikrinimų rezultatams. Pasak Komisijos, neįmanoma nustatyti, ar jos
patikrinimams iš tiesų buvo pakenkta, o be to, ši aplinkybė jokiu būdu negali būti lemiamas veiksnys įrodinėjant
Deltafina
atsakomybę (ginčijamo sprendimo 443 konstatuojamoji dalis).
Dėl šio aspekto Komisija konstatuoja, kad nei diskusijos per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą, nei tolesnis
Deltafina
elgesys nepalieka abejonės, jog Komisija niekada nepripažino, kad
Deltafina
neišvengiamai turi pranešti konkurentams apie pateiktą prašymą taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, taip pat, kad
dėl to patikrinimų nebebuvo įmanoma atlikti. Atvirkščiai, Komisija teigia aiškiai nurodžiusi, kad dar vieną mėnesį reikia
išsaugoti konfidencialumą, jog būtų galima pasirengti patikrinimams, dėl kurių ji paprašė reikiamos informacijos, o parengiamuosius
darbus pradėjo kitą dieną po susitikimo (ginčijamo sprendimo 446 ir 447 konstatuojamosios dalys).
Komisija tvirtina, kad pripažino tiek
Deltafina
praktinius sunkumus išsaugoti prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti konfidencialumą, tiek aplinkybę, kad patikrinimai
taptų labai mažai tikėtini, jei
Deltafina
būtų priversta konkurentams atskleisti informaciją apie pateiktą prašymą. Tačiau Komisija mano, kad šiuo atveju
Deltafina
savavališkai ir spontaniškai per APTI susirinkimą atskleidė informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar jos neskirti.
Toks elgesys negali būti pateisinamas, kai kalbama apie prašymą atleisti nuo baudos ar jos neskirti (ginčijamo sprendimo
444, 448 ir 450 konstatuojamosios dalys).
Remiantis ginčijamo sprendimo 449 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, kad aplinkybė, jog
Deltafina
niekada neinformavo Komisijos apie atskleidimą, leidžia suprasti, kad ji nesitikėjo, jog Komisija pritars tokiam jos elgesiui.
Komisija pažymi, kad per administracinę procedūrą
Deltafina
pažymėjo, jog informaciją atskleidė ne savavališkai, o veikiau dėl patirto konkurentų spaudimo. Tačiau, pasak Komisijos, nors
dėl reikalaujamo dalyvavimo darant pažeidimą nutraukimo pateikus prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti gali kilti praktinių
sunkumų,
Deltafina
neįrodė, kaip jos dalyvavimo neteisėtuose veiksmuose nutraukimas ir atsisakymas susitikti su konkurentais „gali pakenkti jos
teisėtam komerciniam elgesiui“. Be to, pasak Komisijos, rimtos ir neišvengiamos grėsmės nekeliančiu aplinkos daromu spaudimu
negalima paneigti, kad aptariamas atskleidimas buvo savavališkas. Kadangi
Deltafina
prezidento veiksmams nebuvo taikoma kokia nors prievarta, Komisija daro išvadą, kad per APTI susirinkimą informaciją jis atskleidė
savavališkai (ginčijamo sprendimo 451–453 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai, Komisija teigia, kad aplinkybe, jog patyręs tam tikrą
Dimon Italia
ir
Transcatab
patronuojančių bendrovių nepriklausomų patarėjų teisės klausimais spaudimą, 2002 m. balandžio 2 d.
Universal
nepriklausomas patarėjas teisės klausimais patvirtino, kad
Deltafina
pateikė Komisijai prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, negalima savaime pateisinti
Deltafina
nustatytos pareigos bendradarbiauti nesilaikymo arba jį ištaisyti. Komisija teigia, pirma, kad nenustatytas joks atskleidimo
Jungtinėse Valstijose ir
Deltafina
prezidento elgesio ryšys, antra, kad negalima pasinaudoti galimu kitu pareigos bendradarbiauti su Komisija pažeidimu siekiant
pateisinti vėlesnį tos pareigos nesilaikymą (
ex iniuria non oritur ius
) ir, trečia, kad, išskyrus SCC nepriklausomo patarėjo teisės klausimais paliktą žinutę
Universal
patarėjo teisės klausimais telefono balso pašte, nėra jokių įrodymų, kad SCC ir
Dimon
nepriklausomi patarėjai teisės klausimais darė spaudimą (ginčijamo sprendimo 454–459 konstatuojamosios dalys).
Komisija pažymi, kad bet kokiu atveju
Universal
greitai neinformavo Komisijos, kad jos nepriklausomas patarėjas teisės klausimais atskleidė informaciją (ginčijamo sprendimo
459 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 460 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, kad dėl visų pirmiau nurodytų priežasčių
Deltafina
neįvykdė pareigos bendradarbiauti, kuri jai buvo nustatyta pagal 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktį,
ir kad dėl tos priežasties jos negalima atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, todėl už aptariamus pažeidimus jai turi būti
skirta bauda.

Procesas ir šalių reikalavimai
Deltafina  pareiškė šį ieškinį, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2006 m. sausio 19 dieną.
2006 m. birželio 26 d. raštu
Deltafina
paprašė Bendrojo Teismo, kad šis Komisijai nurodytų pateikti visą dokumentą, pridėtą prie atsiliepimo į ieškinį. 2006 m.
lapkričio 22 d. pranešimu Bendrojo Teismo kanceliarija informavo
Deltafina
apie trečiosios kolegijos sprendimą atmesti šį prašymą.
2010 m. rugsėjo 16 d. raštu
Deltafina
informavo Bendrąjį Teismą, kad atsisako ieškinio šeštojo pagrindo.
Remdamasis teisėjos pranešėjos pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija), nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Per 2010 m. rugsėjo 29 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.

Deltafina
Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje jai skirtą baudą,
–        nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti tą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Deltafina
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti
Deltafina
pateikia septynis pagrindus.
Keturi pirmieji ieškinio pagrindai pateikiami kaip pagrindiniai, ir jie susiję su ginčijamo sprendimo panaikinimu tiek, kiek
juo
Deltafina
skiriama bauda. Ieškinio pirmasis pagrindas susijęs su akivaizdžia klaida, nes atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo netaikymas
pagrįstas iš esmės klaidinga prielaida. Ieškinio antrasis pagrindas susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida, nes Komisija
nusprendė, jog
Deltafina
pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti. Ieškinio trečiasis
pagrindas susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida, nes Komisija netaikė atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo nusprendusi,
kad
Deltafina
, atskleidusi informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, pakenkė tyrimui. Ieškinio ketvirtasis pagrindas
susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos, gero administravimo ir proporcingumo principų pažeidimu.
Paskutiniai trys ieškinio pagrindai nurodomi papildomai, ir jais siekiama, kad būtų sumažinta
Deltafina
skirta bauda. Ieškinio penktasis pagrindas susijęs su proporcingumo principo pažeidimu dėl pernelyg didelės pradinės baudos.
Ieškinio šeštasis pagrindas susijęs su klaida, nes Komisija nusprendė, kad
Universal
yra solidariai atsakinga už
Deltafina
veiksmus ir dėl tos priežasties pastariajai skyrė pernelyg didelę baudą. Ieškinio septintasis pagrindas susiję su klaidingu
lengvinančių aplinkybių vertinimu.
Kadangi 2010 m. rugsėjo 16 d. raštu
Deltafina
atsisakė ieškinio šeštojo pagrindo, jo nagrinėti nereikia.
I –
Dėl pagrindinių ieškinio pagrindų
Visų pirma reikia pažymėti, kad pirmieji trys
Deltafina
nurodyti ieškinio pagrindai susiję su klaidomis, dėl kurių ginčijamas sprendimas tariamai yra neteisėtas, nes Komisija jai
nepritaikė atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo dėl to, kad
Deltafina
pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti.
Kadangi šie trys pagrindai yra glaudžiai susiję, juos reikia nagrinėti kartu.
A –
Dėl trijų pirmųjų ieškinio pagrindų, susijusių su akivaizdžiomis klaidomis, dėl kurių Deltafina netaikytas galutinis atleidimas
nuo baudos ar jos sumažinimas
1.     Šalių argumentai
Ieškinio pirmajame pagrinde
Deltafina
teigia, kad Komisijos sprendimas netaikyti atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo grindžiamas akivaizdžia faktinės aplinkybės
klaida, nes toks sprendimas taikomas remiantis klaidinga prielaida, kad Italijos žaliavinio tabako perdirbėjai nežinojo apie
Komisijos atliekamą tyrimą.
Pasak
Deltafina
, ginčijamo sprendimo 433 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Komisija nusprendė, kad jos prezidentas, per 2002 m. balandžio
4 d. posėdį paskelbęs pranešimą, pažeidė pareigą bendradarbiauti, nes tuo pranešimu galėjo būti pakenkta tyrimo veiksmingumui.
Toje konstatuojamojoje dalyje Komisija patvirtino, kad bet koks informacijos apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar
ją sumažinti nutekėjimas gali paskatinti kitus kartelio dalyvius sunaikinti ar paslėpti įrodymus. Tačiau tam, kad tokia pozicija
būtų pagrįsta, iš esmės būtina, jog nagrinėjamas sektorius dar nežinotų apie pradėtą tyrimą ir galimybę, kad bus vykdomi netikėti
patikrinimai. Tik tokiu atveju informacijos apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimas tretiesiems
asmenims gali teoriškai pakenkti Komisijos galimybei veiksmingai atlikti tyrimą. Todėl
Deltafina
teigia, kad pagrindinė prielaida, kuria remiantis jai netaikytas atleidimas nuo baudos ar jos sumažinimas, turėjo būti grindžiama
tuo, kad aptariamas sektorius nežinojo apie Komisijos tyrimą.
Tačiau, pasak
Deltafina
, Italijos žaliavinio tabako perdirbėjai žinojo apie Komisijos atliekamą tyrimą dėl to, kad 2001 m. spalio mėn. Komisija vykdė
patikrinimus Briuselyje ir Ispanijoje ir dėl to, kad 2002 m. sausio 15 d. Komisija pateikė APTI ir
Unitab
prašymus pateikti informacijos. Daug kitų aplinkybių įrodo, kad sektorius buvo informuotas apie tyrimą, kaip antai
Dimon
pareiškimas, esantis JAV finansų rinkų kontrolės institucijai pateiktoje formoje, aplinkybė, kad dar iki 2002 m. balandžio
4 d. informacijos atskleidimo tiek
Dimon Italia
, tiek
Transcatab
jau buvo pradėjusios rengti prašymus dėl palankaus vertinimo ir aplinkybė, kad Komisijos tyrimas buvo aptartas per APTI susirinkimą.
Be to, prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikimas savaime nelemia netikėtų patikrinimų, nes jie nereikalingi,
kai prašymą pateikęs subjektas pateikia įrodymų, kuriais remdamasi Komisija gali konstatuoti pažeidimą. Iš tiesų, tik 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto a papunktyje nurodytu atveju būtina atlikti netikėtus patikrinimus, kad būtų galima
konstatuoti pažeidimą. Atvirkščiai, to pranešimo 8 punkto b papunktyje nurodytais atvejais tikrinimai nebūtini, nes visus
reikiamus įrodymus prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė jau pateikė Komisijai. Kadangi šiuo atveju
Deltafina
pateiktas prašymas atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atitinka, pačios Komisijos teigimu, 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
8 punkto b papunktį, Komisijai nebuvo būtina atlikti netikėtus patikrinimus.
Pasak
Deltafina
, atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, Komisijos atsisakymas
Deltafina
taikyti atleidimą nuo baudos ar jos sumažinimą, grindžiamas akivaizdžia faktinės aplinkybės klaida.
Ieškinio antrajame pagrinde, susijusiame su akivaizdžia vertinimo klaida, kurią Komisija padarė nuspręsdama, jog
Deltafina
pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti,
Deltafina
išdėsto iš esmės tris kaltinimų rūšis.
Pirma, ji teigia, kad, priešingai nei teigia Komisija, ji kruopščiai laikėsi 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto
a papunktyje jai nustatytos pareigos bendradarbiauti. Ji teigia, kad per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą įspėjo Komisiją, kad
neįmanoma neatskleisti, jog ji pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. Galimybės išsaugoti paslaptį neturėjimą
lemia šios keturios aplinkybės: atliekama išankstinės kontrolės procedūra (tinkamas rūpestingumas) dėl JAV rinkoje
Universal
įvykdytos finansinės operacijos; JAV iškelta kolektyvinė byla
Universal
,
Dimon
ir SCC dėl konkurencijos teisės pažeidimo; būtinybė informuoti
Deltafina
viduriniosios grandies vadovus apie pateiktą prašymą dėl palankaus vertinimo, kad nebūtų tęsiama kartelio veikla; netrukus
įvyksiantis APTI susirinkimas, per kurį
Deltafina
pirmą kartą nuo prašymo dėl palankaus vertinimo pateikimo turėjo susitikti su kitais žaliavinio tabako perdirbėjais.
Kadangi nagrinėjama rinka pasižymi labai mažu dydžiu, skaidrumu ir kartelio narių galimybe užmegzti asmeninius kontaktus,
Deltafina
atsisakymas dalyvauti įprastinėje diskusijoje ateinančiomis savaitėmis po prašymo netaikyti baudos ar ją sumažinti pateikimo
tikrai būtų sukėlęs įtarimų kitiems kartelio nariams. Pavojus, jog remiantis tokiu jos elgesiu galėjo būti padaryta išvada,
kad ji pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, būtų dar didesnis, jei būtų atsižvelgta į faktines aplinkybės,
kuriomis ji pateikė tą prašymą, būtent į tai, kad 2001 m. spalio mėn. Briuselyje ir Ispanijoje buvo atlikti patikrinimai,
kad
Dimon
,
Deltafina
ir
Transcatab
pateikė kolektyvinį prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti dėl neteisėtų kartelių Ispanijos rinkoje, kad
Deltafina
elgesys yra tipiškas prašymą atleisti nuo baudos ar jos netaikyti pateikusio subjekto elgesys ir kad jos konkurentai, būtent
Dimon
ir SCC, darė spaudimą siekdami gauti patvirtinimą, jog
Deltafina
pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti.
Deltafina
teigia, kad ginčijamame sprendime niekaip neatsižvelgiama į šias faktines aplinkybes.
Be to,
Deltafina
teigia, kad būtent pareiga nedelsiant nutraukti pažeidimą ją pastatė į padėtį be išeities. Jei
Deltafina
nebūtų privalėjusi pasitraukti iš kartelio iš karto po prašymo atleisti nuo baudos ar jos neskirti pateikimo, ji nebūtų buvusi
priversta apie tai praneši per APTI susirinkimą, kad padarytų galą nepakeliama tapusiai situacijai. Todėl informacijos apie
pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimas šios bylos aplinkybėmis yra pareigos nutraukti su pažeidimu
susijusius veiksmus tiesioginė pasekmė. Komisija pati atvirai pripažįsta, kad yra „vidinė įtampa“ tarp 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 11 punkto a ir b papunkčiuose nustatytų pareigų (ginčijamo sprendimo 434 konstatuojamoji dalis), tačiau ji
iš to nedaro jokios išvados.
Deltafina
kelia klausimą, ar 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatyta, kad prašymą pateikęs subjektas
privalo meluoti, kad išsaugotų sąlyginio atleidimo nuo baudos ar jo sumažinimo taikymą.
Be to, baudų sumažinimo programos JAV ir daugelyje valstybių narių, kaip antai Jungtinėje Karalystėje ir Prancūzijoje, valdžioms
institucijoms suteikia galimybę leisti prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusiems subjektams toliau dalyvauti
kartelyje, kad būtų išsaugotas vėlesnių patikrinimų netikėtumo veiksnys. Ši galimybė buvo nustatyta naujame 2006 m. pranešime
dėl bendradarbiavimo (Komisijos pranešimas dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo kartelių bylose (OL 2006, C 298, p. 17,
toliau – 2006 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo)). Be to, tik 2006 m. pranešime dėl bendradarbiavimo buvo aiškiai nustatyta
pareiga laikytis konfidencialumo.
Antra,
Deltafina
teigia, kad Komisija buvo puikiai informuota apie tai, kad dėl 2002 m. kovo 14 d. susitikime nurodytų praktinių priežasčių
Deltafina
atskleidė, jog pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti dar neprasidėjus laikotarpiui nuo 2002 m. balandžio 18 d.
iki 20 d., nuo kurio Komisija nurodė galėsianti atlikti patikrinimus.
Deltafina
tvirtina, kad pranešė Komisijai apie nerimą, kad negalės ilgai slėpti, jog pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti
per 2002 m. vasario 28 d. įvykusį
Universal
advokato ir už bylą atsakingos Komisijos pareigūno pokalbį telefonu ir per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą. Be to, per 2004 m.
birželio 22 d. vykusią apklausą minėtas pareigūnas patvirtino, kad „pripažino“, jog ta informacija turėjo būti atskleista
ir jog „visiškai nebuvo galima tartis dėl konfidencialumo“.
Pačios Komisijos parengtame 2002 m. kovo 14 d. susitikimo protokole ir jame dalyvavusių
Universal
advokato bei
Deltafina
advokatų užrašuose pažymėta, kad Komisijos pareigūnai konstatavo, jog
Deltafina
negali per APTI susirinkimą neatskleisti, jog pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. 2002 m. kovo 22 d. vykusio
Deltafina
advokatų ir už bylą atsakingo pareigūno pokalbio telefonu turinys patvirtina, kad Komisija puikiai žinojo apie tai, kad
Deltafina
netrukus praneš apie bendradarbiavimą.
Be to, remiantis Komisijos parengta 2002 m. kovo 14 d. susitikimo ataskaita, darytina išvada, kad už bylą atsakingas pareigūnas
pareiškė, kad jei bus pranešta apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, „
Deltafina
tenkanti pareiga kaip įmanoma greičiau pateikti Komisijai įrodymus bus dar griežtesnė“.
Deltafina
įvykdė šią pareigą, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 389–397 punktuose. Todėl ji laikėsi pareigos bendradarbiauti, nes pateikė
visą papildomą informaciją, kurios Komisijos tarnybos prašė per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą, ir taip prisiėmė šią sunkesnę
naštą, nes nebegalėjo bendradarbiavimo išsaugoti paslaptyje. Be to, 2002 m. gegužės 29 d. ir 2002 m. liepos 11 d. Komisija
ilgai apklausinėjo
Deltafina
vadovus. Iš tikrųjų didžiąją dalį ginčijamame sprendime panaudotų įrodymų pateikė
Deltafina
. Taip
Deltafina
visiškai įvykdė Komisijos prašymus pagal jos nurodytą „antrąją geresnę galimybę“. Prašydama
Deltafina
pateikti papildomos informacijos, Komisija sudarė galimybę atskleidus prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti nepakenkti
tyrimui.
Pasak
Deltafina
, priežastis, dėl kurios ji neinformavo Komisijos, kad atskleidė informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti,
yra aplinkybė, kad per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą ji įspėjo Komisija, kad faktiškai neįmanoma nepranešti apie šį prašymą
per būtinai įvyksiantį APTI susirinkimą.
Deltafina
teigimu, už bylą atsakingi Komisijos pareigūnai aiškiai suprato, kad
Deltafina
pateiks šį pranešimą per minėtą susirinkimą.
Be to, abu su 2002 m. balandžio 4 d. APTI susirinkimu susiję dokumentai, kuriais remdamasi
Dimon Italia
apkaltino
Deltafina
, kad šį pažeidė pareigą bendradarbiauti, jau kurį laiką, t. y. nuo 2002 m. balandžio 18 d.
Dimon Italia
patalpose atlikto patikrinimo, buvo Komisijos byloje, o Komisija tame niekada nematė nieko smerktino.
Trečia,
Deltafina
teigia, kad dėl to, jog Komisija iš pradžių neteisingai suprato jos elgesį, padarė įtakos ginčijamame sprendime padarytai
išvadai. Ji teigia, kad papildyme Komisija rėmėsi prielaida, kad
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
derino savo veiksmus dėl prašymų atleisti nuo baudos ar jos neskirti pateikimo. Šis teiginys išdėstytas papildymo 57 ir 60 punktuose.
Pastarajame punkte Komisija
Deltafina
elgesį pripažino „akivaizdžiu sukčiavimu“. Vis dėlto bylose dokumentuose nurodyta, kad
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
savarankiškai parengė prašymus atleisti nuo baudos ar ją sumažinti ir nesitarė, kokia tvarka tie prašymai bus pateikti. Todėl
Deltafina
elgesys atitiko 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo reikalavimus.
Nors papildyme išdėstyti kaltinimai
Deltafina
nebuvo nurodyti ginčijamame sprendime, jame vis dėlto galima aptikti jų požymių, ypač 441 konstatuojamojoje dalyje, kurioje
Komisija tvirtina, kad
Deltafina
„pagrindiniams konkurentams“ atskleidė, jog pateikė prašymą, ir po ginčijamo sprendimo 420 konstatuojamosios dalies esančioje
antraštinėje dalyje („2002 m. balandžio 4 d.
Deltafina
pareiškimai
Dimon Italia
ir
Transcatab
“).
Ieškinio trečiajame pagrinde
Deltafina
teigia, kad ginčijamame sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida, nes Komisija nusprendė, jog informacijos apie prašymą atleisti
nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimas pakenkė tyrimui. Pasak
Deltafina
, kadangi ji negalėjo kitiems kartelio nariams atskleisti nieko, ko jie dar nežinojo, tokiu atskleidimu nebuvo galima kaip
nors pakenkti Komisijos tyrimui, nos ginčijamo sprendimo 433 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia priešingai.
Kiek tai susiję konkrečiai su
Dimon Italia
ir
Transcatab
, vienintelė aplinkybės, kad
Universal
patarėjas teisės klausimais jas informavo apie
Deltafina
pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, pasekmė buvo tai, kad jos greičiau pateikė prašymus dėl palankaus požiūrio,
kuriuos bet kokiu atveju jau buvo berengią. Šiuo dviejų bendrovių bendradarbiavimas tyrimui nepakenkė. Net priešingai, dėl
jo sumažėjo Komisijos tyrimo pastangos. Be to, remiantis bylos medžiaga darytina išvada, kad Komisija su šiomis dviejomis
įmonėmis susitarė dėl atliekamų tikrinimų.
Ginčijamo sprendimo 443 konstatuojamojoje dalyje Komisija pati pripažįsta, kad „neįmanoma nustatyti, ar tikrai buvo pakenkta
[jos] vykdomiems patikrinimams“. Be to, toje pačioje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje nurodyta aplinkybė, kad
Trestina
patalpose atliktas patikrinimas buvo nevaisingas, negali būti laikoma
Deltafina
prezidento pareiškimo pasekme, tai veikiau aplinkybės, kad Komisija pati savo elgesiu iš anksto įspėjo visą Italijos sektorių
apie atliekamą tyrimą, pasekmė. Be to, Komisija nesiskundžia, kad patikrinimas
Romana Tabacchi
patalpose taip pat nedavė rezultatų.
Remdamasi šiais argumentais
Deltafina
prašo Bendrojo Teismo panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo jai nurodoma sumokėti baudą.
Komisija prašo atmesti tris pirmuosius
Deltafina
ieškinio pagrindus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Prieš pradedant nagrinėti atskirtus
Deltafina
išdėstytus argumentus, reikia priminti jiems taikomas teisines aplinkybes.
a)     Dėl baudų sumažinimo programos
Vykdydama persekiojimą už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus, Komisija sukūrė baudų sumažinimo programą, pagal kurią taikomas
palankus požiūris tyrimuose dėl Sąjungai žalą darančių slaptų kartelių su ja bendradarbiaujančioms įmonėms.
Ši baudų sumažinimo programa, kur iš pradžių buvo nustatyta 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, vėliau buvo papildyta
šioje byloje taikomu 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimu, o vėliau – 2006 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo.
Remiantis 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo darytina išvada, kad baudų sumažinimo programos sukūrimas grindžiamas argumentu,
jog Sąjunga suinteresuota taikyti palankų požiūrį įmonėms, kurios bendradarbiauja su Komisija šiai atliekant tyrimus dėl slaptų
kartelių, susijusių su veiksmais, kurie laikomi pačiais sunkiausiais EB 81 straipsnio pažeidimais, t. y. veiksmais, kuriais,
be kita ko, siekiama nustatyti kainas, gamybos ar pardavimo kvotas, paskirstyti rinkas arba riboti importą ar eksportą.
Komisija mano, kad vartotojų ir piliečių interesai siekiant užtikrinti, kad slapti karteliai bus nustatyti ir už tokius veiksmus
bus nubausta, yra svarbesni nei siekimas nubausti tas įmones, kurios padeda Komisijai nustatyti tokius veiksmus ir užkirsti
jiems kelią (žr. 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 4 punktą, perkeltą į 2006 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 3 punktą).
Taigi, baudų sumažinimo programa siekiama ištirti, bausti ir atgrasyti nuo veiksmų, laikomų pačiais sunkiausiais EB 81 straipsnio
pažeidimais. Ji grindžiama tam tikru susitarimu, kurį sudaro Komisija su tuose neteisėtuose karteliuose dalyvavusiomis ir
su Komisija bendradarbiauti nusprendusiomis įmonėmis.
Šios įmonės aktyviai ir noriai bendradarbiauja atliekant tyrimą ir taip palengvina Komisijos užduotį nustatyti konkurencijos
taisyklių pažeidimus ir nubausti už juos (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 90 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Už šį bendradarbiavimą joms gali būti
taikomas palankus požiūris, kiek tai susiję su baudomis, kurios priešingu atveju joms būtų skirtos, jei tos įmonės įvykdo
pranešime dėl bendradarbiavimo išdėstytus reikalavimus.
2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo įtvirtinta baudų sumažinimo programa Komisijai suteikiama galimybė visiškai atleisti
nuo baudos pirmąją įmonę, pradėjusią bendradarbiauti atliekant tyrimą, ir sumažinti baudas kitoms vėliau bendradarbiauti pradėjusioms
įmonėms. Pirmuoju atveju aptariamai įmonei bus taikomas visiškas atleidimas nuo asmeninės atsakomybės principo, pagal kurį
įmonė, pažeidusi konkurencijos taisykles, turi atsakyti už tą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 77 punktą). Kitais atvejais šios išimties taikymo apimtis
priklauso nuo prašymo bendradarbiauti pateikimo chronologinės tvarkos ir nuo bendradarbiavimo kokybės.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad pagal baudų sumažinimo logiką tik vienas iš kartelio narių gali būti visiškai atleistas
nuo baudos, nes kartelių viduje siekiama sukurti netikrumą ir taip skatinti apie juos pranešti Komisijai. Toks netikrumas
atsiranda kaip tik dėl to, kad kartelio dalyviai žino, jog tik vienas jų galės būti visiškai atleistas nuo baudos, jei praneš
apie kitų narių dalyvavimą darant pažeidimą ir taip sukeldamas grėsmę, kad jiems bus skirtos bausmės.
Remiantis 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo darytina išvada, kad pagal šiame pranešime nustatytą baudų sumažinimo programą,
kuri iš esmės perkelta į 2006 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, įmonės visiško atleidimo nuo baudos procedūra sudaryta iš
trijų skirtingų etapų.
Pirmajame etape įmonė, ketinanti bendradarbiauti su Komisija, turi į ją kreiptis ir pateikti įrodymų, susijusių su galimu
karteliu, darančiu neigiamą įtaką konkurencijai Sąjungoje. Šiais įrodymais Komisijai turi būti suteikta galimybė arba priimti
sprendimą pradėti tyrimą, kaip nurodyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto a papunktyje, arba nustatyti EB 81 straipsnio
pažeidimą, kaip nurodyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto b papunktyje.
Antrajame etape Komisija, gavusi prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, vertina pateiktus įrodymus tam prašymui pagrįsti
ir tikrina, ar aptariama įmonė atitinka reikalavimus, išdėstytus, nelygu atvejis, 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto
a arba b papunktyje. Jei ta įmonė pirmoji įvykdo reikalavimus, Komisija raštu jai suteikia sąlyginį atleidimą nuo baudų (2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 15 ir 16 punktai).
2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkte išdėstytus reikalavimus įvykdžiusiai įmonei taikomas sąlyginis atleidimas
nuo baudų jai sukuria per administracinę procedūrą taikomą ypatingą procesinį statusą, kuris turi tam tikrų teisinių pasekmių.
Tačiau sąlyginio atleidimo nuo baudų jokiu atveju negalima tapatinti su galutiniu atleidimu nuo baudų, kuris suteikimas tik
pasibaigus administracinei procedūrai.
Konkrečiau, sąlyginio atleidimo nuo baudų suteikimas, pirma, rodo, kad tam tikra įmonė buvo pirmoji, kuri atitiko 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto a ir b papunkčiuose išdėstytus reikalavimus, todėl Komisija neatsižvelgs į kitus prašymus
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, kol nebus priimtas sprendimas dėl jos prašymo (2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
18 punktas), ir, antra, suteikia minėtai įmonei garantiją, kad Komisija ją atleis nuo baudos ar ją sumažins, jei pasibaigus
administracinei procedūrai nuspręs, kad ta įmonė laikėsi 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a–c papunkčiuose
išdėstytų reikalavimų.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a–c papunkčiuose nustatyta:
„Be sąlygų, nurodytų 8 dalies a punkte ir 9 dalyje arba atitinkamai 8 dalies b punkte ir 10 dalyje, bet kokiu atveju reikia
įvykdyti visas toliau išvardytas sąlygas norint gauti atleidimą nuo baudos:
a)       jeigu įmonė be išlygų, be pertrūkio ir operatyviai bendradarbiauja su Komisija per administracines procedūras ir suteikia
Komisijai visus turimus įrodymus arba įrodymus, kuriuos ji gali gauti, dėl įtariamo pažeidimo ir, pirmiausia, ji pasilieka
Komisijos žinioje ir negaišdama atsako į bet kokį klausimą, kuris gali padėti nustatyti minėtus faktus;
b)       įmonė nutraukia savo dalyvavimą darant įtariamą pažeidimą įrodymų pagal atitinkamai 8 dalies a arba 8 dalies b punktus pateikimo
metu;
c)       įmonė nevertė kitų įmonių dalyvauti neteisėtoje veikloje.“
Galiausiai, tik trečiajame etape, pasibaigus administracinei procedūrai, kai priimamas galutinis Komisijos sprendimas, ši
sprendžia, ar tame sprendime taikyti atleidimą nuo baudos įmonei, kuriai buvo suteiktas sąlyginis atleidimas nuo baudų. Būtent
šiuo konkrečiu momentu dėl sąlyginio atleidimo atsiradęs procesinis statusas nebedaro įtakos. Tačiau galutinis atleidimas
nuo baudų suteikiamas tik tuo atveju, jei minėta įmonė per visą administracinę procedūrą ir iki galutinio sprendimo priėmimo
įvykdo visas tris sąlygas, nurodytas 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a–c papunkčiuose (to pranešimo 19 punktas).
Taigi, remiantis 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo nustatyta sistema, darytina išvada, kad iki galutinio sprendimo priėmimo
prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusi įmonė, trumpai tariant, negauna atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo,
o tik įgija procesinį statusą, kuris gali virsti į atleidimą nuo baudos ar jos sumažinimą pasibaigus administracinei procedūrai,
jei įvykdomos reikiamos sąlygos.
Dokumentuose ir per teismo posėdį
Deltafina
kelis kartus nurodė tariamą Komisijos sprendimą iš jos „atimti“ sąlyginį atleidimą nuo baudos ar jos sumažinimą, kuris buvo
suteiktas pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Dėl šio aspekto būtina pažymėti, kad šiuo atveju 2002 m. vasario 19 d.
Deltafina
pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. 2002 m. kovo 6 d. Komisija, nusprendusi, kad ji atitinka 2002 m. pranešimo
dėl bendradarbiavimo 8 punkto b papunktyje nustatytus reikalavimus, išsiuntė jai raštą, kuriuo suteikė sąlyginio atleidimo
nuo baudos procesinį statusą. Galiausiai, pasibaigus administracinei procedūrai, Komisija, padariusi išvadą, kad
Deltafina
nesilaikė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytos sąlygos, nusprendė jai nesuteikti galutinio
atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo.
Darytina išvada, kad ginčijamu sprendimu nebuvo, priešingai nei teigia
Deltafina
, „atimtas“ sąlyginis atleidimas nuo baudos, nes jai suteiktas procesinis statusas nustojo galioti tuo momentu, kai Komisija
priėmė galutinį sprendimą. Tuo sprendimu Komisija „neatėmė“ sąlyginio atleidimo nuo baudos, o nusprendė
Deltafina
nesuteikti galutinio atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo.
Kadangi nebuvo jokio sąlyginio atleidimo nuo baudos „atėmimo“,
Deltafina
argumentus reikia aiškinti kaip taikomus Komisijos sprendimui jai netaikyti galutinio atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo.
b)     Dėl pareigos bendradarbiauti apimties
Kadangi
Deltafina
iš esmės teigia, kad ginčijamas sprendimas yra neteisėtas dėl to, kad Komisija nusprendė jai netaikyti galutinio atleidimo
nuo baudos ar jos sumažinimo, nes buvo pažeista 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatyta pareiga
bendradarbiauti, reikia visų pirma išsiaiškinti tos pareigos apimtį.
Remiantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunkčio formuluote (žr. šio sprendimo 116 punktą) ir, be kita
ko, tuo, kad reikalaujamas bendradarbiavimas turi būti „be išlygų, be pertrūkio ir operatyvus“, darytina išvada, kad prašymą
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės pareiga bendradarbiauti yra labai bendra pareiga be aiškiai nustatytų
ribų, kurios tikslią apimtį galima suvokti tik atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kuriomis ji taikoma, t. y. pagal baudų
sumažinimo programą.
Remiantis šio sprendimo 103 ir paskesniuose punktuose išdėstytais argumentais darytina išvada, kad visiškas atleidimas nuo
baudos yra įmonės asmeninės atsakomybės už konkurencijos taisyklių pažeidimą principo išimtis, kuri grindžiama tikslu sudaryti
palankias sąlygas atskleisti pažeidimą, jį ištirti ir nubausti bei atgrasyti nuo veiksmų, kurie laikomi vienais iš sunkiausių
konkurencijos suvaržymų. Tokiomis aplinkybėmis visiškai logiška, kad už visišką atleidimą nuo baudos už padarytus neteisėtus
veiksmus prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės reikalaujama bendradarbiauti Komisijai atliekant tyrimą,
o tas bendradarbiavimas turi būti „be išlygų, be pertrūkio ir operatyvus“, kaip nustatyta 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo.
Bendradarbiavimas „be išlygų“ reiškia, kad prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusio subjekto bendradarbiavimas
su Komisija, siekiant gauti atleidimą nuo baudos, turi būti išsamus, absoliutus ir besąlyginis. „Be pertrūkio“ ir „operatyvus“
reiškia, kad tas bendradarbiavimas turi vykti per visą administracinę procedūrą ir kad iš esmės jis turi būti neatidėliojamas.
Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika darytina išvada, kad baudos sumažinimas, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo,
gali būti pateisinamas tik tuomet, jei pateikta informacija ir apskritai suinteresuotosios įmonės elgesys gali būti šiuo aspektu
laikomi tikro jos bendradarbiavimo įrodymu (dėl 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 395 punktą; 2006 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš SGL Carbon
, C‑301/04 P, Rink. p. I‑5915, 68 punktą ir 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
281 punktą).
Remiantis 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo vartojama pačia „bendradarbiavimo“ sąvoka, mažesnė bauda, remiantis šiuo
pranešimu, gali būti skiriama, tik jei suinteresuotosios įmonės elgesys įrodo norą bendradarbiauti (šiuo klausimu dėl 1996 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo žr. 127 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
396 punktą ir 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
282 punktą).
Šis argumentas taikomas
a fortiori
reikalaujamam bendradarbiavimui, kad būtų galima pagrįsti visiško atleidimo nuo baudos taikymą, nes atleidimas nuo baudos
yra dar palankesnis požiūris nei paprastas baudos sumažinimas.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad sąvoka bendradarbiavimas „be išlygų, be pertrūkio ir operatyvus“, kuriuo
grindžiamas visiškas atleidimas nuo baudos, reiškia, kad bendradarbiaujama turi būti iš tikrųjų, išsamiai, o bendradarbiavimas
turi pasižymėti tikrų noru bendradarbiauti.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog jei įmonė Komisijai pateikia neišsamų ar netikslų
faktinių aplinkybių aprašą, jos elgesio negalima laikyti siekiu iš tikrųjų bendradarbiauti, kaip nustatyta teismų praktikoje
(šiuo klausimu žr. 127 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
397 punktą; 127 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš SGL Carbon
69 punktą ir 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
283 punktą).
Be to, įmonė, kuri nori būti visiškai atleista nuo baudos už bendradarbiavimą atliekant tyrimą, negali neinformuoti Komisijos
apie jai žinomas reikšmingas faktines aplinkybes, kurios gali, nors ir tariamai, turėti įtakos administracinės procedūros
eigai ir Komisijos tyrimo veiksmingumui. Tikras ir visiškas bendradarbiavimas reiškia, kad per visą administracinę procedūrą
nagrinėjama įmonė laiku informuoja Komisiją apie bet kokią reikšmingą aplinkybę, galinčią turėti neigiamos įtakos tinkamai
tyrimo eigai ir nagrinėjamo kartelio atskleidimui bei veiksmingam nubaudimui už jį. Ši pareiga informuoti tampa dar svarbesnė,
kai tokia aplinkybė susijusi su šios įmonės ir kitų kartelio narių santykiais, o tuo labiau jei galimą tos aplinkybės atsiradimą
Komisija ir ta įmonė iš anksto aiškiai aptarė per administracinę procedūrą.
Taip pat reikia pažymėti, kad įvertinti, ar elgesys gali būti laikomas siekiu iš tikrųjų bendradarbiauti laikantis šio sprendimo
124–132 punktuose nustatytų reikalavimų ir, be kita ko, šio sprendimo 127 ir 128 punktuose nurodytos teismų praktikos, galima
tik atsižvelgiant į aplinkybes, susidariusias dėl to elgesio. Atsižvelgiant į tai, kad reikalaujamas bendradarbiavimas turi
būti „be pertrūkio“ ir tęstis per visą procedūrą, pakanka vien bet kokio siekiui tikrai bendradarbiauti priešingo elgesio,
kad būtų pažeista pareiga bendradarbiauti. Todėl bet kokia už tą elgesį vėliau atsiradusia aplinkybe negalima pateisinti tokio
pažeidimo.
Darytina išvada, kad galimu
ex post
konstatavimu, jog elgesiu, kuriuo pažeista pareiga bendradarbiauti, nepadaryta neigiama įtaka, negalima remtis tokiam elgesiui
pateisinti.
Reikšmingas faktines aplinkybes ir
Deltafina
išdėstytus argumentus reikia vertinti atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus.
c)     Dėl
Deltafina
padaryto pareigos bendradarbiauti pažeidimo
Pirmuose trijuose ieškinio pagrinduose
Deltafina
iš esmės teigia, kad Komisija padarė keletą klaidų administracinės procedūros pabaigoje jai nepritaikydama atleidimo nuo baudos
dėl to, kad ji pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti.
Dėl šio aspekto, visų pirma, patvirtinta, kad per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susirinkimą
Deltafina
prezidentas savanoriškai pristatė pranešimą, kuriuo dalyvaujančius asmenis informavo, kad
Deltafina
pateikė Komisijai prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal baudų sumažinimo programą, taikomą perdirbėjų karteliams
Italijos tabako rinkoje, ir kad
Deltafina
taip pradėjo bendradarbiauti su Komisija. Šį pranešimą parodymuose raštu, kurie pažodžiui išdėstyti ginčijamo sprendimo 426 konstatuojamojoje
dalyje, išsamiai aprašė pats
Deltafina
prezidentas. Remiantis tais parodymais darytina išvada, kad
Deltafina
prezidentas patvirtino, kad pats nusprendė padaryti pranešimą per 2002 m. balandžio 4 d. susirinkimą.

Deltafina
neginčija aplinkybės, be kita ko, nurodytos ginčijamo sprendimo 449 konstatuojamojoje dalyje, kad nors po šios informacijos
atskleidimo ji buvo kelis kartus susitikusi su Komisijos tarnybomis, ji niekada joms nepranešė apie jos prezidento pranešimą
per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susirinkime. Ieškinyje ji net tiesiogiai patvirtina šią aplinkybę.
Be to, nustatyta, kad Komisija apie
Deltafina
prezidento pranešimą sužinojo tik iš
Dimon Italia
parodymų per 2004 m. birželio 22 d. vykusią apklausą, t. y. praėjus daugiau kaip dvejiems metams po to pranešimo (žr. ginčijamo
sprendimo 410, 422, 423 ir 449 konstatuojamąsias dalis).
Antra, taip pat nustatyta, kad 2002 m. balandžio 2 d. nepriklausomas
Universal
, kuri yra
Deltafina
patronuojanti bendrovė, patarėjas teisės klausimais informavo nepriklausomus SCC ir
Dimon
, kurios atitinkamai yra
Transcatab
ir
Dimon Italia
,
Deltafina
konkurenčių Italijos rinkoje, patronuojančios bendrovės, patarėjus teisės klausimais, kad
Deltafina
Komisijai pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti dėl perdirbėjų kartelių Italijos tabako rinkoje. Ši aplinkybė,
kurios
Deltafina
neginčija, nustatyta remiantis nepriklausomo
Universal
patarėjo teisės klausimais parodymais, išdėstytais ginčijamo sprendimo 455 konstatuojamojoje dalyje, konkrečiai tų parodymų
paskutiniu sakiniu, kuriame jis aiškiai teigia, kad „2002 m. balandžio 2 d. apie tai informavo kitų šalių patarėjus teisės
klausimais“.
Nors po šio pranešimo
Deltafina
ir
Universal
buvo kelis kartus susitikusios su Komisijos tarnybomis,
Deltafina
neginčija aplinkybės, kad apie 2002 m. balandžio 2 d. nepriklausomo
Universal
patarėjo teisės klausimais pranešimą ji ir
Universal
buvo informuotos tik po to, kai 2005 m. vasario mėn. Komisija atsiuntė papildymą (žr. ginčijamo sprendimo 454 konstatuojamąją
dalį). Ieškinyje
Deltafina
labai aiškiai patvirtina šią aplinkybę.
Taigi, apie nepriklausomo
Universal
patarėjo teisės klausimais pranešimą Komisija sužinojo tik beveik praėjus trejiems metams nuo to pranešimo paskelbimo. Aplinkybė,
kad Komisija nebuvo nedelsiant informuota apie šį pranešimą, aiškiai nurodyta ginčijamo sprendimo 459 konstatuojamojoje dalyje.
Kadangi 2002 m. vasario 19 d.
Deltafina
pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, o 2002 m. kovo 6 d. Komisija jai suteikė sąlyginio atleidimo nuo baudos
procesinį statusą, ji privalėjo visiškai laikytis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkte nustatytų pareigų, ypač
to pranešimo 11 punkto a papunktyje nustatytos pareigos bendradarbiauti „be išlygų, be pertrūkio ir operatyviai“, kad pasibaigus
administracinei procedūrai jai galėtų būti suteiktas galutinis atleidimas nuo baudos.
Kaip nurodyta šio sprendimo 127, 128 ir 131 punktuose, remiantis nusistovėjusia teismų praktika darytina išvada, kad prašymą
taikyti palankų požiūrį pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikusiai įmonei jis gali būti taikomas tik tuo atveju,
jei ji savo veiksmais įrodo ketinimą tikrai bendradarbiauti. Be to, jei įmonė pateikia Komisijai neišsamias ar netikslias
faktines aplinkybes, jos elgesys negali būti laikomas, remiantis ta teismų praktika, įrodančiu ketinimą tikrai bendradarbiauti.
Šioje byloje nustatyta, kad
Deltafina
neinformavo Komisijos apie bylai reikšmingas aplinkybes, t. y. apie aplinkybę, kad jos prezidentas per 2002 m. balandžio 4 d.
APTI susirinkimą atskleidė, kad ji pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti ir kad jos patronuojančios bendrovės
Universal
nepriklausomas patarėjas teisės klausimais 2002 m. balandžio 2 d. apie tai taip pat pranešė tam tikrų konkurentų patronuojančioms
bendrovėms. Taip pat nustatyta, kad maždaug dvejus metus Komisija nežinojo apie šias tyrimui reikšmingas aplinkybes.
Be to, remiantis ginčijamu sprendimu ir bylos medžiaga, darytina išvada, jog klausimą dėl reikalavimo prašymo atleisti nuo
baudos ar ją sumažinti pateikimą laikyti paslaptyje, kad konkurentai nebūtų įspėti ir kad nebūtų pakenkta patikrinimų veiksmingumui,
šalys aiškiai aptarė per susitikimus dėl baudų sumažinimo programos, būtent per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą   (žr. šio sprendimo
8 ir 47–49 punktus ir ginčijamo sprendimo 413–415 konstatuojamosiose dalyse išdėstytus to susitikimo protokolus, kuriuos prie
bylos pridėjo
Deltafina
). Tuose dokumentuose konkrečiai nurodyta, kad Komisija aiškiai prašė
Deltafina
prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti laikyti paslaptyje, nes ji ketino atlikti patikrinimus. Taigi,
Deltafina
buvo įspėta, kad galimas prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimas laikomas reikšminga aplinkybe, bent jau
potencialiai galinčia turėti įtakos tinkamai bylos eigai ir Komisijos galimybei aptariamą kartelį konstatuoti, tirti ir veiksmingai
už jį nubausti.
Tačiau negalima paneigti, kad tuo metu galimą prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimą
Deltafina
ir Komisija suvokė kaip aplinkybę, bent jau potencialiai galinčią padaryti neigiamos įtakos tyrimui. Tai galima patvirtinti,
pirma, aplinkybe, kad
Deltafina
pati manė, jog, kiek tai susiję su prašymu atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, reikia griežtai laikytis konfidencialumo
(žr. šio sprendimo 50 punkto pabaigą), nes tai įrodo, kad ji suvokė galimą tokios informacijos atskleidimo neigiamą poveikį,
ir, antra, aplinkybe, kad ji pati teigia prisiėmusi sunkesnę naštą dėl galimybės paslaptyje išsaugoti bendradarbiavimą nebuvimo
(žr. šio sprendimo 92 ir 163 punktus), nes tai įrodo, kad ji pripažino, jog šios informacijos atskleidimas yra problema, kuriai
pašalinti būtina rasti sprendimą. Todėl
Deltafina
negali teigti, kad nežinojo, jog prašymo neskirti baudos ar ją sumažinti konfidencialumo išsaugojimas laikomas svarbiu tyrimo
sėkmės veiksniu.
Tokiomis aplinkybėmis būtina konstatuoti, kad
Deltafina
, norėdama savo elgesiu įrodyti, kad nori tikrai bendradarbiauti, turėjo nedelsdama informuoti Komisiją apie tai, kad buvo
atskleistas jos prašymas atleisti nuo baudos ar ją sumažinti.
Kadangi
Deltafina
neinformavo Komisijos, kad 2002 m. balandžio 2 ir 4 d. jos prašymas atleisti nuo baudos ar ją sumažinti buvo paskelbtas, nors
šios aplinkybės bent jau potencialiai galėjo pakenkti tinkamai tyrimo eigai, ji negali teigti, kad savo elgesiu įrodė siekį
tikrai bendradarbiauti, kaip nurodyta šio sprendimo 127, 128 ir 131 punktuose paminėtoje teismų praktikoje, ir dėl tos priežasties,
kad ji nepažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytos pareigos bendradarbiauti, kurios
privalėjo laikytis kaip prašymą atleisti nuo baudos pateikęs subjektas.
Šiuose trijuose ieškinio pagrinduose
Deltafina
išdėstytais konkrečiais argumentais negalima paneigti tokios išvados.
d)     Dėl konkrečių
Deltafina
argumentų, susijusių su klaidomis, dėl kurių ginčijamas sprendimas gali būti neteisėtas tiek, kiek Komisija jai nepritaikė
galutinio atleidimo nuo baudos ar jos nesumažino
Dėl argumento, kad Komisija sutiko, jog per APTI susirinkimą
Deltafina
atskleistų informaciją apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar jos netaikyti
Visų pirma reikia išnagrinėti ieškinio antrame pagrinde pateiktą
Deltafina
argumentą, kad Komisija žinojo ir sutiko, jog per netrukus turintį įvykti APTI susirinkimą
Deltafina
praneštų, kad pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. Ieškinyje
Deltafina
teigia, kad ji nepranešė Komisijai, jog tą informaciją atskleidė, nes per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą ji ją iš anksto įspėjo,
kad nėra jokios galimybės per APTI susirinkimą neatskleisti šios informacijos. Taigi, Komisijos tarnybos buvo informuotos,
kad
Deltafina
per minėtą susirinkimą šią informaciją atskleis.
–       Dėl tariamo pranešimo Komisijai iš anksto
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad, remiantis ginčijamu sprendimu ir prie bylos pridėtais dokumentais, negalima daryti
išvados, jog
Deltafina
iš anksto aiškiai ir išsamiai informavo Komisiją, kad per netrukus įvyksiantį APTI susirinkimą vienas iš jos atstovų savanoriškai
praneš apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti;
Deltafina
prezidentas tai padarė per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susirinkimą.
Nei Komisijos tarnybų parengtame 2002 m. kovo 14 d. susitikimo protokole, nei
Universal
atstovo užrašuose iš to susitikimo nepaminėta aplinkybė, kad per tą susitikimą
Deltafina
aiškiai įspėjo Komisiją, kad tokia informacija bus atskleista (žr. ginčijamo sprendimo 413–415 konstatuojamąsias dalis).
Iš tiesų, per šį susitikimą
Deltafina
nurodė keturias priežastis, dėl kurių ji mano, kad bus neįmanoma dar vieną mėnesį išsaugoti paslapties apie pateiktą prašymą
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, iš kurių pirmoji yra netrukus įvyksiantis APTI susirinkimas. Tačiau remiantis
Universal
atstovo parengtu to susitikimo protokolu darytina išvada, kad
Deltafina
tik pažymėjo, jog jai bus sudėtinga paslaptyje išlaikyti informaciją apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti,
nes per netrukus įvyksiantį APTI susirinkimą pasikeitęs jos elgesys, palyginti su elgesiu per ankstesnius susirinkimus, gali
sukelti konkurentams įtarimų dėl prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikimo (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo
415 konstatuojamąją dalį).
Deltafina
visiškai neminėjo, kad ketina savanoriškai pranešti apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos.
Beje, per teismo posėdį atsakydama į Bendrojo teismo pateiktą klausimą,
Deltafina
pati iš esmės pripažino, kad per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą su Komisijos tarnybomis ji jų aiškiai neinformavo, kad per
netrukus įvyksiantį APTI susirinkimą ji žada savanoriškai atskleisti informaciją apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos
ar ją sumažinti.
Be to, nė viename prie bylos pridėtame dokumente nenurodyta, kad kokia nors kita proga
Deltafina
iš anksto ir aiškiai įspėjo Komisiją, kad ji savanoriškai atskleis šią informaciją.
Konkrečiai kalbant, negalima pritarti
Deltafina
argumentui, kad per 2002 m. kovo 22 d. įvykusį už bylą atsakingo pareigūno ir
Deltafina
atstovų pokalbį telefonu, t. y. likus dešimčiai dienų iki 2002 m. balandžio 4 d. padaryto pranešimo, ji informavo Komisiją
apie tai, jog atskleis informaciją apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti (žr. šio sprendimo 10 ir 91 punktus).
Remiantis šio pokalbio telefonu santrauka, kurią parengė vienas iš
Deltafina
advokatų vidaus naudojimo tikslais, darytina išvada, kad per tą pokalbį
Deltafina
atstovai „padarė aliuziją“ į tai, kad netrukus vyks APTI susirinkimą ir kad konfidencialumo ribos jau beveik pasiektos (it. k.
–
tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine
). Tačiau reikia konstatuoti, kad tokia „aliuzija“ nėra išankstinė, išsami ir aiški informacija apie tai, kad
Deltafina
prezidentas per netrukus įvyksiantį APTI susirinkimą savanoriškai atskleis informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar
ją sumažinti. Todėl tuo remdamasi
Deltafina
negali daryti pagrįstos išvados, kad už bylą atsakingas pareigūnas į šią „aliuziją“ atsakė, jog „šis klausimais buvo pakankamai
aptartas Briuselyje ir kad yra aišku“, jog Komisija sutiko, jog
Deltafina
savanoriškai atskleistų informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. Tokį vertinimą, be kita ko, galima
patvirtinti vidaus naudojimo tikslais Komisijos parengta to paties pokalbio telefonu turinio santrauka, iš kurios tik paaiškėja,
kad per šį pokalbį diskusijos apie galimybę laikyti paslaptyje prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti buvo susijusios,
kaip ir per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą, su rizika, kad per netrukus įvyksiantį APTI susirinkimą kiti kartelio nariai supras,
kad
Deltafina
bendradarbiauja su Komisija.
Be to, per teismo posėdį už bylą atsakingas pareigūnas, kuris dalyvavo tiek 2002 m. kovo 14 d. susitikime, tiek 2002 m. kovo
22 d. pokalbyje telefonu, patvirtino, jog niekada nesuprato, kad
Deltafina
ketina savanoriškai padaryti pareiškimą per netrukus įvyksiantį APTI susirinkimą ir kad jei Komisija suprato apie tokius
Deltafina
ketinimus, ji nedavė tam sutikimo, kaip tai galima teigti remiantis ginčijamo sprendimo 449 konstatuojamąja dalimi. Ji taip
pat negali savo argumento pagrįsti to paties pareigūno parodymais per
Deltafina
minėtą (žr. šio sprendimo 90 punktą) 2004 m. birželio 22 d. vykusią apklausą. Remiantis tais parodymais neįmanoma daryti išvados,
kaip teigia
Deltafina
, kad minėtas pareigūnas sutiko, kad informacija apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti turi būti savanoriškai atskleista.
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus reikia konstatuoti, kad
Deltafina
nepavyko įrodyti, kad ji tinkamai iš anksto informavo Komisiją apie tai, kad per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimą ji
savanoriškai atskleis informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. Darytina išvada, kad dėl to, jog Komisija
nežinojo, jog
Deltafina
ketina padaryti savanorišką pranešimą, ji negalėjo iš anksto sutikti ar duoti leidimą tokiam informacijos atskleidimui. Todėl
Deltafina
argumentas, susijęs su tuo, kad Komisija žinojo, jog ji žada pranešti apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti
per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimą, turi būti atmestas.

Deltafina
vis dėlto teigia, kad abu su 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimu susiję dokumentai, į kuriuos
Dimon Italia
padarė nuorodą per 2004 m. birželio 22 d. apklausą siekdama atkreipti Komisijos dėmesį į tai, kad
Deltafina
atskleidė informaciją apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, jau buvo byloje nuo tos datos, kai Komisija
atliko patikrinimus
Dimon Italia
patalpose.
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad šie du dokumentai yra paprasčiausi ranka rašyti ir nelengvai suprantami užrašai, kuriuose
užsimenama apie pranešimus per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimą, tačiau tų pranešimų autorius nenurodomas. Todėl
Deltafina
negali kaltinanti Komisijos, kad ji iš tų dokumentų nesuprato, jog jos prezidentas per 2002 m. balandžio 4 d. APTI susitikimą
pranešė apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti. Bet kokiu atveju aplinkybė, kad Komisija nepastebėjo, jog
yra dokumentai, kuriais patvirtinamas toks informacijos atskleidimas, jokiu būdu negali sušvelninti informacijos neturėjimo
ir pagrįsti elgesį, kuriuo pažeidžiama pareiga bendradarbiauti.
–       Dėl tariamo susitarimo dėl informacijos atskleidimo neišvengiamumo

Deltafina
teigia, kad per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą, per kurį turėjo būti nustatytos „žaidimo taisyklės“, t. y. jos bendradarbiavimo
tvarka, ji sudarė tam tikrą susitarimą su Komisija. Pagal šį susitarimą, pirma, Komisija pripažino, kad, atsižvelgiant į keturias
aplinkybes, nurodytas šio sprendimo 86 punkte,
Deltafina
negalėjo išsaugoti informacijos apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti konfidencialumo, ir kad dėl tos
priežasties ta informacija neišvengiamai turėjo būti atskleista. Antra, už pripažinimą, kad tos informacijos atskleidimas
neišvengiamas,
Deltafina
prisiėmė sunkesnę naštą ir įsipareigojo įrodymus pateikti kaip galima greičiau. Todėl
Deltafina
laikėsi pareigos bendradarbiauti, nes ji pateikė papildomos Komisijos prašomos informacijos.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad net pripažinus, jog
Deltafina
teiginys yra įrodytas, juo negalima paneigti išvados, kad neinformavusi Komisijos apie informacijos dėl prašymo atleisti nuo
baudos ar ją sumažinti atskleidimą,
Deltafina
pažeidė pareigą bendradarbiauti, todėl Komisija turėjo teisę jai netaikyti galutinio atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo
(žr. šio sprendimo 149 punktą).
Net jeigu per 2002 m. kovo 14 d. susitikimą Komisija pripažino, jog dėl šio sprendimo 86 punkte nurodytų aplinkybių
Deltafina
negalėjo išsaugoti informacijos apie pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti konfidencialumo, nors Komisija tai
neigia, ši aplinkybė neturi įtakos teiginiui, kad elgdamasi taip, kad įrodytų, jog tikrai nori bendradarbiauti,
Deltafina
turėjo greitai informuoti Komisiją, kad buvo atskleista informacija apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti (žr.
šio sprendimo 145–149 punktus).
Tas pats pasakytina ir apie atvejį, kai
Deltafina
tikrai buvo priversta atskleisti informaciją apie prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti dėl priežasčių, kurias ji nurodė
per administracinę procedūrą ir, be kita ko, tuo atveju, kai ji tikrai atsidūrė, jos pačios teigimu, tokioje „sunkioje“ padėtyje,
kad tapo būtina šią aplinkybę atskleisti remiantis teisėtu rūpesčiu nepažeisti pareigos nutraukti pažeidimą, nurodytą 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto b papunktyje. Kaip prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikęs subjektas,
Deltafina
bet kokiu atveju privalėjo bendradarbiauti, kaip išdėstyta šio sprendimo 123–134 punktuose, ir dėl to greitai informuoti Komisiją
apie informacijos atskleidimą.
Taip pat, net jei būtų patvirtinta
Deltafina
nurodyta aplinkybė, kad ji laikėsi „antrojo geriausio varianto“, dėl kurio tariamai susitarė su Komisija, kad pabandytų sušvelninti
neigiamą informacijos atskleidimo poveikį pateikdama Komisijos prašomą informaciją, dėl tokios aplinkybės
Deltafina
negalėtų būti atleista nuo pareigos greitai informuoti Komisiją apie informacijos dėl prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti
atskleidimą.
Dėl rėmimosi baudų sumažinimo programomis Jungtinių Amerikos Valstijų ir kitų Sąjungos šalių teisėje pakanka pažymėti, kad
tai neturi jokios reikšmės, nes tų šalių teisėje nustatyta pozicija neturi įtakos Sąjungos teisėje nustatytai pozicijai  (šiuo
klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 1407 punktą). Galiausiai dėl argumentų, kuriuos
Deltafina
grindžia nauju 2006 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, pakanka konstatuoti, kad jis buvo netaikomas aplinkybėms, dėl kurių
kilo šis ginčas (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo
Lafarge prieš Komisiją
, C‑413/08 P, Rink. p. I‑0000, 108 punktą).
Dėl žinojimo apie tyrimą ir dėl poveikio tyrimui nebuvimo
Ieškinio pirmajame pagrinde
Deltafina
teigia, kad sprendimas jai netaikyti atleidimo nuo baudos ar ją sumažinti grindžiamas klaida, nes jis grindžiamas iš esmės
klaidinga prielaida, kad kiti kartelio nariai nežinojo apie Komisijos tyrimą, susijusį su Italijos žaliavinio tabako rinka.
Šiuo argumentu taip pat negalima paneigti šio sprendimo 149 punkte nurodyto vertinimo, kad
Deltafina
pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nurodytą pareigą bendradarbiauti. Net jei būtų įrodyta,
kad kiti kartelio nariai žinojo apie Komisijos atliekamą tyrimą, dėl šios aplinkybės
Deltafina
nebūtų atleista nuo pareigos bendradarbiauti, pagal kurią ji turi greitai informuoti Komisija apie abu informacijos apie prašymą
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimo atvejus, nurodytus šio sprendimo 137 ir 140 punktuose. Tiesą pasakius, pareigos
bendradarbiauti pažeidimo konstatavimas nepriklauso nuo to, ar
Deltafina
konkurentai žinojo apie atliekamą tyrimą.
Ieškinio trečiajame pagrinde
Deltafina
teigia, kad ginčijamame sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida, nes Komisija nusprendė, kad informacijos apie prašymą atleisti
nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimas pakenkė tyrimui. Tačiau šiuo argumentu taip pat negalima paneigti teiginio, kad
Deltafina
pažeidė pareigą bendradarbiauti. Net jei abu pirmiau minėti informacijos atskleidimo atvejai nepadarė jokios neigiamos įtakos
tyrimui, o tai, be kita ko, neįrodyta, šia aplinkybe negalima pagrįsti
a posteriori
to, kad
Deltafina
neinformavo Komisijos apie šiuos atskleidimo atvejus, nors, kaip nurodyta šio sprendimo 146 ir 147 punktuose, ji žinojo, nes
apie tai su Komisija atvirai diskutavo, kad galimas informacijos apie prašymą atkleisti nuo baudos ar ją sumažinti atskleidimas
bus laikomas aplinkybe, galinčia turėti neigiamą poveikį tyrimui (žr. šio sprendimo 133 ir 134 punktą).
Galiausiai taip pat reikia atmesti ieškinio pirmame pagrinde nurodytą argumentą, susijusį su tuo, kad Komisija suklydo neatsižvelgdama
į 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto a ir b papunkčių skirtumą. Pirma, remiantis minėtu pranešimu negalima daryti
išvados, kad, kaip teigia
Deltafina
, tik 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto a papunktyje numatytu atveju reikia atlikti netikėtus patikrinimus ir
kad to paties punkto b papunktyje numatytu atveju Komisija neprivalo atlikti tokių patikrinimų. Antra, teismų praktikoje nustatyta,
kad jei Komisija jau turi duomenų, t. y. įrodymų, kad padarytas pažeidimas, kaip 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto
b papunktyje numatytu prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti atveju, Komisija gali teisėtai manyti, kad reikia atlikti
papildomus patikrinimus, kurie leistų geriau susipažinti su pažeidimu, jo trukme ar su juo susijusiomis įmonėmis (šiuo klausimu
žr. 2002 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Roquette frères
, C‑94/00, Rink. p. I‑9011, 78 punktą).
Todėl pirmame ir trečiame ieškinio pagrinduose nurodyti pagrindai turi būti atmesti.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepadarė klaidos ginčijamame sprendime
Deltafina
galutinai neatleisdama nuo baudos ar jos nesumažindama dėl to, kad ta įmonė pažeidė 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo
11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti.
e)     Dėl kaltinimo, susijusio su tuo, kad
Deltafina
nepateikė prašymo dėl palankaus vertinimo susitarusi su pagrindiniais konkurentais
Ieškinio antrajame pagrinde
Deltafina
galiausiai teigia, kad ginčijamame sprendime yra vertinimo klaida, nes pranešimo apie kaltinimus 57–60 punktuose išdėstytas
tariamai klaidingas Komisijos suvokimas apie jos elgesį padarė įtakos ginčijamame sprendime suformuluotoms išvadoms.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, pirma, kad remiantis papildymo 57 ir 60 punktais ar kitais jo punktais negalima daryti išvados,
kad Komisija šiame dokumente rėmėsi prielaida, kad
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
kartu derino veiksmus dėl prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikimo. Dėl
Deltafina
cituojamo sakinio, esančio papildymo 57 punkte, reikia konstatuoti, kad jis yra visiškai hipotetinis. Kalbant apie papildymo
60 punkte išdėstytą sakinį, kuriame Komisija
Deltafina
veiksmus įvertino kaip „nesąžiningus“, ji nesiremia to paties dokumento 57 punkte išdėstytais argumentais, o veikiau 2002 m.
pranešime dėl bendradarbiavimo nustatytų pareigų pažeidimu. Taigi
Deltafina
argumentas grindžiamas klaidingu papildymo supratimu.
Reikia pažymėti, antra, kad sprendime Komisija gali pakeisti pranešime apie kaltinimus išdėstytus argumentus, jei sprendimu
nepažeidžiama šalių teisė į gynybą ir suinteresuotieji asmenys nekaltinami pažeidimais, kurie skiriasi nuo nurodytųjų pranešime
apie kaltinimus, ir jame nurodomi tik tie faktai, dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pasiaiškinti (šiuo klausimu
žr. 2007 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
, T‑340/03, Rink. p. II‑107, 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad tokiomis aplinkybėmis
Deltafina
visiškai neteigia, kad buvo pažeistos jos teisės į gynybą ir kad bet kokiu atveju, kaip ji pripažįsta savo raštuose, šiame
argumente išdėstyti jos teiginiai ginčijamame sprendime nenaudojami.
Beje,
Deltafina
konkrečiai nepaaiškina, kodėl ginčijamas sprendimas tampa klaidingas dėl papildyme išdėstytų teiginių. Ji tik tvirtina, kad
ginčijamame sprendime yra užuominų į šiuos teiginius ir kad atrodo, jog iš pradžių klaidingai Komisijos suvoktas jos elgesys
turėjo įtakos ginčijame sprendime suformuluotoms išvadoms.
Kalbant apie šį aspektą, pirma, remiantis ginčijamu sprendimu negalima daryti išvados, kad Komisijos sprendimas netaikyti
Deltafina
atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo yra pagrįstas prielaida, kad pastarosios elgesys buvo nesąžiningas dėl to, kad prašymą
dėl palankaus vertinimo ji pateikė suderinusi šį klausimą su pagrindiniais konkurentais. Atvirkščiai, Komisijos sprendimas
Deltafina
netaikyti atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo buvo pagrįstas teiginiu, kad
Deltafina
nesilaikė vienos iš 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkte numatytų sąlygų ir pažeidė tame pranešime nustatytą
pareigą bendradarbiauti.
Antra, apskirtai kalbant, pateikus paprasčiausią užuominą į pranešimo apie kaltinimus papildyme išdėstytus argumentus ir teiginius,
kuriais nebuvo naudojamasi ginčijamame sprendime, negalima paneigti to sprendimo galiojimo, jei neįrodyta, kokiu mastu ginčijamas
sprendimas yra klaidingas dėl pradžioje nustatyto klaidingo argumentavimo. Todėl reikia konstatuoti, kad bendrais teiginiais,
kaip antai pateiktais
Deltafina
, negalima užginčyti ginčijamo sprendimo galiojimo.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, šį kaltinimą taip pat reikia atmesti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, tris pirmuosius ieškinio pagrindus reikia atmesti visus.
B –
Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos, gero administravimo ir proporcingumo principų pažeidimu
1.     Šalių argumentai
Ieškinio ketvirtame pagrinde
Deltafina
pateikia tris kaltinimus.
Pirma, ji teigia, kad Komisija, atsisakydama taikyti sąlyginį atleidimą nuo baudos, kurį jau buvo jai suteikusi, pažeidžia
teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Šiuo klausimu ji remiasi 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 29 punktu.

Deltafina
teigia, kad Komisija negalėjo atsisakyti taikyti atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo jai iš anksto ir aiškiai nepranešusi,
kad informacijos apie jos prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikimą atskleidimas per APTI susirinkimą bus laikomas
pareigos bendradarbiauti pažeidimu. Nei 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, nei 2002 m. kovo 6 d. rašte, kuriuo Komisija
suteikė
Deltafina
sąlyginį atleidimą nuo baudos, nenurodyta pareiga išlaikyti prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti konfidencialumą.
Tokiomis aplinkybėmis
Deltafina
negalėjo pagrįstai numatyti, kad jei ji atskleis, jog pateikė prašymą dėl palankaus vertinimo, jai nebus taikomas atleidimas
nuo baudos ar jos sumažinimas. Be to, per 2004 m. birželio 22 d. apklausą už bylą atsakingas pareigūnas pats pripažino, kad
nežino, ar prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusiai įmonei nustatyta tokia pareiga.
Beje, sąlyginį atleidimą nuo baudos Komisija
Deltafina
suteikė remdamasi 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto b papunkčiu ir pripažino, kad
Deltafina
pateikti įrodymai buvo tokie, kad jais remiantis buvo galima konstatuoti, jog padarytas pažeidimas, nesant reikalo atlikti
patikrinimus. Todėl
Deltafina
teigia, kad negalėjo numatyti, kad gali prarasti teisę į atleidimą nuo baudos ar jos sumažinimą dėl to, jog pakenkė Komisijos
galimybėms atlikti patikrinimus.
Be to,
Deltafina
taip pat teigia, kad ji greitai informavo Komisiją apie sunkumus išsaugoti prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti konfidencialumą
ir kad ji laikėsi Komisijos jai nustatytos „dar sunkesnės pareigos“ (angl. k. –
higher burden
) bei pateikė jai papildomus tvirtus įrodymus. Komisija staiga pakeitė poziciją ir
Deltafina
skyrė pačią didžiausią baudą tik po to, kai per 2004 m. birželio 22 d. vykusią apklausą
Dimon Italia
pateikė parodymus.
Antra,
Deltafina
teigia, kad Komisijos atsisakymas jai taikyti jos suteiktą sąlyginį atleidimą nuo baudos prieštarauja gero administravimo
principui, nes Komisija, būdama iš anksto jos informuota, kad per APTI susirinkimą ji atskleis informaciją apie pateiktą prašymą
atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, jos aiškiai neinformavo, kad dėl tokio informacijos atskleidimo ji neteks atleidimo nuo
baudos ar jos sumažinimo.
Trečia,
Deltafina
teigia, kad Komisijos atsisakymas jai taikyti jos suteiktą sąlyginį atleidimą nuo baudos taip pat prieštarauja proporcingumo
principui, nes, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, jai skirta bauda, kuri yra pati didžiausia iš visų ginčijamu
sprendimu skirtų baudų, t. y. 30 mln. eurų, yra visiškai neproporcinga.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant apie pirmąjį
Deltafina
kaltinimą reikia visų pirma priminti, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas yra vienas iš pagrindinių Sąjungos principų
(1981 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dürbeck
, 112/80, Rink. p. 1095, 48 punktas). Remiantis teismų praktika, teisė remtis šiuo principu atsiranda, kai tenkinamos trys
sąlygos. Pirma, valdžios institucijos suinteresuotajam asmeniui turi būti suteikusios tikslias, besąlygines ir nuoseklias
patvirtintų ir patikimų šaltinių garantijas. Antra, šios garantijos turi būti tokios, kad asmeniui, kuriam jos skirtos, atsirastų
teisėtų lūkesčių. Trečia, šios garantijos turi atitikti galiojančias teisės normas (žr. 2009 m. vasario 4 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Omya prieš Komisiją
, T‑145/06, Rink. p. II‑145, 117 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; šiuo klausimu taip pat žr. 2009 m. balandžio 30 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nintendo ir Nintendo of Europe prieš Komisiją
, T‑13/03, Rink. p. II‑947, 203 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju teismų praktikoje nustatyta pirmoji sąlyga yra akivaizdžiai netenkinama. Iš tikrųjų
Deltafina
negali remtis jokia tikslia, besąlygine ir nuoseklia garantija, kad pasibaigus administracinei procedūrai jai bus taikomas
galutinis atleidimas nuo baudos ar jos sumažinimas.
Dėl šio aspekto reikia visų pirma pažymėti, kad remiantis 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 19 punktu, kaip nurodyta
šio sprendimo 117 punkte, tik priimdama galutinį sprendimą Komisija vertina, ar buvo laikytasi visų minėto pranešimo 11 punkte
nurodytų sąlygų. Tuo remiantis darytina išvada, kad prieš galutinio sprendimo priėmimą einančioje procedūros stadijoje Komisija
negalėjo
Deltafina
suteikti jokios tikslios garantijos, kad jai bus taikomas galutinis atleidimas nuo baudos ar jos sumažinimas (šiuo klausimu
žr., kiek tai susiję su 1996 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, 2009 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑511/06 P, Rink. p. I‑5843, 118 punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad Komisija neprivalo prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusių subjektų informuoti,
kad jie privalo laikytis 2002 m. pranešime apie bendradarbiavimą nustatytų pareigų ir, be kita ko, pareigos bendradarbiauti,
nes pačiame pranešime aiškiai nustatytos tokio pažeidimo pasekmės.
Minėto pranešimo 30 punkte nurodyta, kad jeigu bet kurioje administracinės procedūros stadijoje nesilaikoma vienos ar kitos
iš pranešime nustatytų sąlygų, aptariamai įmonei gali būti nebetaikomas jame numatytas palankus vertinimas. Todėl Komisija
neturėjo jokios pareigos
Deltafina
pranešti, kokios pasekmės jai gali kilti dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytos pareigos
bendradarbiauti pažeidimo. Todėl
Deltafina
negali teigti, kad Komisija šiuo atveju padarė klaidą.
Be to, reikia konstatuoti, kad Komisija aiškiai įspėjo
Deltafina
apie tai, kad atleidimas nuo baudos ar jos sumažinimas taikomas tik tuo atveju, jei laikomasi visų minėto pranešimo 11 punkte
išdėstytų sąlygų. Toks įspėjimas nurodytas ne tik minėtame 2002 m. pranešimo apie bendradarbiavimą 30 punkte, su kuriuo
Deltafina
, kaip prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikęs subjektas, turėjo būti susipažinusi, bet ir aiškiai išdėstytas
2002 m. kovo 6 d.
Deltafina
atsiųstame sprendime, kuriuo Komisija jai suteikė sąlyginio atleidimo nuo baudos statusą (žr. šio sprendimo 7 punktą). To
sprendimo 6 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai informavo
Deltafina
, kad „dėl [11 punkto] a–c papunkčiuose nustatytų sąlygų nesilaikymo bet koks palankus vertinimas gali būti panaikintas bet
kurioje administracinės procedūros stadijoje“.
Kaip pažymėta šio sprendimo 149 ir 173 punktuose, Komisija nepadarė klaidos nuspręsdama, kad
Deltafina
elgesys negalėjo būti laikomas liudijančiu tikrą siekį bendradarbiauti ir kad dėl tos priežasties pastaroji pažeidė 2002 m.
pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytą pareigą bendradarbiauti.
Taigi šiuo atveju, nors
Deltafina
iš pradžių buvo suteiktas sąlyginis atleidimas nuo baudos, vėliau ji neįvykdė vienos iš 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo
nustatytos sąlygos, kad būtų galima taikyti galutinį atleidimą nuo baudos ar ją sumažinti. Todėl jai galėjo būti nebetaikomas
palankus vertinimas, kaip nustatyta minėto pranešimo 30 punkte. Tokiomis aplinkybėmis
Deltafina
negali teigti, kad jos teisėti lūkesčiai grindžiami 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo.
Be to,
Deltafina
taip pat negali teigti, kad buvo pažeisti jos teisėti lūkesčiai, ir tuo tikslu remtis aplinkybe, kad ji laikėsi „antrojo
geriausio varianto“, dėl kurio susitarė su Komisija, ir jai pateikė papildomų įrodymų. Kaip nurodyta šio sprendimo 167 punkte,
net jei ta aplinkybė būtų patvirtinta, ja remiantis nebūtų galima
Deltafina
atleisti nuo jai nustatytos pareigos informuoti Komisiją apie tai, kad buvo paviešintas jos prašymas atleisti nuo baudos
ar ją sumažinti. Kadangi
Deltafina
nedelsdama neinformavo Komisijos apie šias aplinkybes, procedūros pabaigoje ji neįvykdė vienos iš 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo
nustatytos sąlygos dėl galutinio atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo, todėl Komisija turėjo teisę ir netgi privalėjo jai
netaikyti galutinio atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo.
Galiausiai, remiantis šio sprendimo 171 punktu darytina išvada, kad
Deltafina
negalėjo remtis jokiais konkrečiais teisėtais lūkesčiais dėl to, kad sąlyginio atleidimo nuo baudos procesinis statusas jai
buvo suteiktas pagal 2002 m. pranešimo apie bendradarbiavimą 8 punkto b papunktį, o ne pagal to pranešimo 8 punkto a papunktį.
Darytina išvada, kad kaltinimas, susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, turi būti atmestas.
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su tariamu gero administravimo principo pažeidimu dėl to, kad Komisija, būdama iš anksto
Deltafina
įspėta, kad per APTI susitikimą ši atskleis informaciją apie prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikimą, jos aiškiai
neinformavo, kad dėl tokios informacijos atskleidimo jai nebebus taikomas atleidimas nuo baudos ar jos sumažinimas, reikia
pažymėti, net nesant reikalo pasisakyti dėl nuorodos į gero administravimo principą šiame kontekste reikšmingumo, kad tas
kaltinimas grindžiamas klaidingomis prielaidomis. Pirma, buvo konstatuota, kad per Komisijos ir
Deltafina
susitikimus iki 2002 m. balandžio 4 d. APTI susirinkimo
Deltafina
Komisijos niekaip neinformavo, kad per tą susirinkimą savanoriškai paskelbs, kad pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją
sumažinti (žr. šio sprendimo 152–160 punktus). Antra, šio sprendimo 193 ir 194 punktuose taip pat pasakyta, kad Komisija neprivalėjo
informuoti
Deltafina
apie pasekmes, jei ji pažeistų jai nustatytą pareigą bendradarbiauti.
Darytina išvada, kad su gero administravimo principu susijęs kaltinimas turi būti atmestas.
Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu, reikia priminti, kad pagal šį principą reikalaujama,
kad institucijų priimamais aktais nebūtų viršijama tai, kas tinkama ir reikalinga aptariamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems
tikslams įgyvendinti, ir jei galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai ribojančią, o sukelti nepatogumai
neturi būti pernelyg dideli, palyginti su siekiamais tikslais (1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Komisiją
, C‑180/96, Rink. p. I‑2265, 96 punktas ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, T‑30/05, Rink. p. II‑0000, 223 punktas).

Deltafina
teigia, kad įvertinus šios bylos aplinkybes, Komisija pažeidė šį principą, nes neatleido nuo baudos ar jos nesumažino.
Vis dėlto dėl šio klausimo reikia pažymėti, kad pagal šio sprendimo 103 ir paskesniuose punktuose išdėstytą atleidimo nuo
baudų programos logiką visiškas atleidimas nuo baudos, kuris yra visiška išimtis iš įmonės asmeninės atsakomybės už konkurencijos
taisyklių pažeidimus principo, grindžiamas įmonės bendradarbiavimu, kuriuo Komisijai palengvinama užduotis nustatyti ir bausti
už tų taisyklių pažeidimus. Būtent už tikrą, visišką ir greitą bendradarbiavimą Komisija visiškai atleidžia nuo baudos. Todėl
visiškas atleidimas nuo baudos pasibaigus administracinei procedūrai priklauso nuo to, kaip laikytasi 2002 m. pranešimo dėl
bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatytos pareigos bendradarbiauti (žr. šio sprendimo 116 ir 117 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis nėra visiškai neproporcinga nustatyti, kaip tai padaryta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 30 punkte,
kad jei kurioje nors administracinės procedūros stadijoje viena iš tame pranešime nurodytų sąlygų neįvykdyta, aptariamai įmonei
gali būti nebetaikomas tame punkte numatytas palankus vertinimas. Jei įmonė, kuri prašo taikyti palankų vertinimą, galėtų
nesilaikyti nustatytų reikalavimų, ypač pareigos bendradarbiauti, ir dėl to nerizikuotų neteikti teisės į tokį vertinimą,
būtų paneigtas baudų sumažinimo programos pagrindas ir tikslai.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi buvo nuspręsta, kad šiuo atveju Komisija nepadarė klaidos konstatuodama, kad
Deltafina
pažeidė pareigą bendradarbiauti, kuri jai nustatyta 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje,
Deltafina
negali teigti, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą, nes pasibaigus administracinei procedūrai jai netaikė visiško
atleidimo nuo baudos ar jos nesumažino.
Kiek tai susiję su baudos neproporcingumu atsižvelgiant į bylos aplinkybes,
Deltafina
šį pagrindą pateikė dėstydama ieškinio penktąjį ir septintąjį pagrindus. Todėl šį kaltinimą reikia analizuoti nagrinėjant
tuos pagrindus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą ketvirtąjį pagrindą.
II –
Dėl papildomai nurodytų ieškinio pagrindų
A –
Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu dėl pernelyg didelės pradinės baudos ir su nemotyvavimu
Ieškinio penktuoju pagrindu, kuris skirstomas į tris dalis,
Deltafina
pateikia įvairių kaltinimų, kuriuose teigia, kad Komisijos nustatyta 25 mln. eurų pagrindinė bauda yra akivaizdžiai per didelė
ir neproporcinga, palyginti su pažeidimo sunkumu.
Deltafina
prašo Bendrojo Teismo nustatyti naują baudos dydį.
Visų pirma reikia pažymėti, kad
Deltafina
formaliai neigia baudos „pagrindinį dydį“, kuris, remiantis gairių 1 dalies B punkto ketvirta pastraipa, atitinka atsižvelgiant
į pažeidimo sunkumą ir trukmę nustatytų dydžių sumą. Tačiau remiantis jos argumentais darytina išvada, kad ginčijamas baudos
dydis yra tas dydis, kuris nustatomas atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą, todėl dydis, apie kurį kalbama šiame pagrinde, yra
pradinis baudos dydis (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 107 punktą).
1.     Bendrosios pastabos
Visų pirma reikia priminti bendruosius principus, reglamentuojančius baudų dydžio nustatymą ir, konkrečiai, pažeidimo sunkumo
vertinimą, bei proporcingumo principą, kai kalbama apie baudas.
EB 81 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose aiškiai nurodyta, kad su bendrąja rinka nesuderinami susitarimai ir suderinti veiksmai,
kuriais siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyti pirkimo ar pardavimo kainas arba kokias nors kitas prekybos sąlygas
arba riboti ar kontroliuoti gamybą arba rinkas. Tokios rūšies pažeidimai, ypač kai kalbama apie horizontaliuosius kartelius,
teismų praktikoje laikomi ypač sunkiais, nes jie daro tiesioginį poveikį esminiams konkurencijos atitinkamoje rinkoje parametrams
(1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 675 punktas), arba akivaizdžiais konkurencijos taisyklių pažeidimais (1995 m. balandžio 6 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 109 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 303 punktas).
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad nustatant skirtinos baudos dydį už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimus,
reikia atsižvelgti ne tik į pažeidimo sunkumą, bet ir į jo trukmę.
Nusistovėjusioje teismų praktikoje nustatyta, kad konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti nustatomas atsižvelgiant
į daugelį veiksnių, kaip antai konkrečios bylos aplinkybės, jos kontekstas ir atgrasantis baudų poveikis, tačiau nėra nustatytas
baigtinis ar išsamus kriterijų, į kuriuos būtinai reikia atsižvelgti, sąrašas (127 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
241 punktas; 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 54 punktas ir 109 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
91 punktas).
Siekdama užtikrinti sprendimų, kuriais nustatomos baudos už konkurencijos teisės pažeidimus, skaidrumą ir nešališkumą, Komisija
priėmė gaires (gairių pirmoji pastraipa).
Gairės yra priemonė, skirta, atsižvelgiant į viršesnę galią turinčius teisės aktus, patikslinti kriterijus, kuriuos Komisija
ketina taikyti įgyvendindama jai pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį suteiktą diskreciją nustatyti baudas. Gairės
nėra sprendimo, kuriuo skiriamos baudos, teisinis pagrindas, nes tas sprendimas grindžiamas Reglamentu Nr. 1/2003, tačiau
jos bendrai ir abstrakčiai nustato metodiką, kurios Komisija laikosi siekdama tuo sprendimu nustatyti skiriamų baudų dydžius,
ir užtikrina įmonių teisinį saugumą (127 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209–213 punktai ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 219 ir 223 punktai).
Taigi, nors gairės negali būti laikomos teisės norma, kurios administracija bet kuriuo atveju turi laikytis, vis dėlto jose
nustatytos elgesio taisyklės, nurodančios administracijos praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju ji negali nukrypti nenurodydama
pagrindo (šiuo klausimu žr. 127 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
209 ir 210 punktus ir 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 91 punktą).
Komisijos priimtose gairėse nustatytas jos pačios diskrecijos apribojimas vis dėlto nėra nesuderinamas su tuo, kad išsaugoma
Komisijos esminė diskrecija (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 246, 274 ir 275 punktai). Tai, kad gairėse Komisija patikslino taikomą pažeidimo sunkumo nustatymo
metodą, jai neužkerta kelio šį kriterijų vertinti globaliai ir atsižvelgiant į visas reikšmingas aplinkybes, įskaitant aspektus,
kurie gairėse konkrečiai nenurodyti (217 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
237 punktas).
Remiantis gairėse nustatytu metodu, aptariamoms įmonėms skirtinoms baudoms apskaičiuoti Komisija atskaitos tašku ima sumą,
nustatytą atsižvelgiant į pažeidimui „būdingą“ sunkumą. Vertinant minėtą sunkumą reikia atsižvelgti į paties pažeidimo pobūdį,
jo konkretų poveikį rinkai, jei jį galima įvertinti, ir aptariamos geografinės rinkos dydį (1 dalies A punkto pirmoji pastraipa).
Taigi pažeidimai skirstomi į tris kategorijas, t. y. „lengvi pažeidimai“, už kuriuos galimai skirtinos baudos dydis svyruoja
nuo 1 000 iki 1 mln. eurų, „sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimai skirtinos baudos dydis svyruoja nuo 1 mln. iki 20 mln. eurų,
ir „labai sunkūs pažeidimai“, už kuriuos galimai skirtinos baudos dydis viršija 20 mln. eurų (1 dalies A punkto antros pastraipos
pirmoji–trečioji įtraukos). Dėl labai sunkių pažeidimų Komisija nurodo, kad tai iš esmės yra horizontalūs apribojimai, pavyzdžiui,
kainų karteliai, rinkos pasidalijimo kvotos ir tinkamam vidaus rinkos funkcionavimui pavojų keliantys veiksmai, pavyzdžiui,
nacionalinių rinkų atskyrimas bei aiškus įmonių, turinčių kvazimonopolinę padėtį, piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
(1 dalies A punkto antros pastraipos trečioji įtrauka).
Beje, reikia pažymėti, kad šio sprendimo 220 punkte nurodyti trys pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo aspektai atliekant
bendrą vertinimą turi nevienodą svarbą. Pažeidimo pobūdžiui tenka lemiama reikšmė, visų pirma kvalifikuojant pažeidimus kaip
„labai sunkius“ (109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
101 punktas ir 2010 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
, T‑456/05 ir T‑457/05, Rink. p. II‑0000, 137 punktas).
Tačiau nei konkretus poveikis rinkai, nei geografinės rinkos dydis nėra būtini veiksniai pažeidimą kvalifikuojant kaip labai
sunkų horizontalių kartelių atveju, kai siekiama, kaip ir šioje byloje, nustatyti kainas. Nors į šiuos du kriterijus reikia
atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą, tai tik vieni iš daugelio kriterijų, kuriais remiantis apskritai vertinamas sunkumas
(šiuo klausimu žr. 215 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
74 ir 81 punktus ir 217 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich prieš Komisiją
240 ir 311 punktus bei 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 91 punktą).
Taigi pagal jau kurį laiką nusistovėjusią teismų praktiką, remiantis gairėmis, darytina išvada, kad horizontaliuosius kartelius,
kuriais, kaip ir šiuo atveju, siekiama, be kita ko, nustatyti kainas, galima kvalifikuoti kaip labai sunkius remiantis tik
pačiu pažeidimo pobūdžiu, ir Komisija neprivalo įrodyti konkretaus pažeidimo poveikio rinkai (215 punkte minėto Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
75 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 178 punktą ir 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 150 punktą), o nedidelis aptariamos geografinės rinkos dydis neužkerta kelio tokiam kvalifikavimui
(šiuo klausimu žr. 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
103 punktą ir 223 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tribunal Carbone-Lorraine prieš Komisiją
91 punktą).
Šią išvadą patvirtina aplinkybė, jog sunkių pažeidimų aprašyme aiškiai nurodytas poveikis rinkai ir įtaka didesnėje bendrosios
rinkos dalyje, o labai sunkių pažeidimų atveju neminimas konkretaus poveikio rinkai arba poveikio tam tikroje specialioje
teritorijoje reikalavimas (222 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
137 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 224 punkte minėto Sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
178 punktą; 224 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
150 punktą).
Be to, šie trys pažeidimo sunkumo vertinimo aspektai yra tarpusavyje susiję tuo, kad vieno ar kito apsekto didesnis sunkumo
laipsnis gali kompensuoti mažesnį pažeidimo sunkumo laipsnį kitų aspektų atžvilgiu (217 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
241 punktą).
Kalbant apie konkrečiai šią bylą, remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad skirtingiems adresatams skirtą baudą
Komisija nustatė remdamasi bendruoju metodu, kurį ji pati nustatė gairėse, nors minėtame sprendime tų kriterijų ji konkrečiai
nenurodo.
Kadangi šiame ieškinio pagrinde
Deltafina
remiasi proporcingumo principo pažeidimu, taip pat reikia priminti, jog, kaip nurodyta šio sprendimo 203 punkte, pagal šį
principą reikalaujama, kad institucijų priimamais aktais nebūtų viršijama tai, kas tinkama ir reikalinga aptariamais teisės
aktais siekiamiems teisėtiems tikslams įgyvendinti.
Komisijos pradėtoje procedūroje dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo inkriminavimo šio principo taikymas reiškia, kad baudos
neturi būti pernelyg didelės, palyginti su siekiamais tikslais, t. y. palyginti su tų taisyklių paisymu, o įmonei skirta bauda
už konkurencijos teisės pažeidimą turi būti proporcinga pažeidimui, vertinamam kaip visuma, atsižvelgiant būtent į jo sunkumą
(šiuo klausimu žr. 203 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
223 ir 224 punktus ir jame nurodytą teismo praktiką). Konkrečiai proporcingumo principas reiškia, kad Komisija turi nustatyti
baudą proporcingai aplinkybėms, į kurias atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir ji turi tuo tikslu taikyti minėtas aplinkybes
nuosekliai ir objektyviai pagrįstai (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 226–228 punktai ir 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Amann & Söhne ir Cousin Filterie prieš Komisiją
, T‑446/05, Rink. p. II‑0000, 171 punktas).
2.     Dėl ieškinio penktojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu atsižvelgiant į ribotą rinkos
dydį ir ribotą
Deltafina
apyvartą
a)     Šalių argumentai

Deltafina
teigia, kad pradinis baudos dydis yra neproporcingas, nes jis atitinka 37,1 % bendros pirkimų vertės aptariamoje rinkoje,
t. y. 67,3 mln. eurų, 52,2 % jos atliktų Italijos perdirbto tabako pardavimų vertės, t. y. 47,9 mln. eurų, ir 82,5 % jos perkamo
žaliavinio arba pusiau perdirbto tabako vertės, t. y. 30,2 mln. eurų. Pirmoje ir trečioje vietoje nurodyti duomenys yra ypač
svarbūs, nes pažeidimas susijęs su suderintais pirkimais. Be to,
Deltafina
atkreipia dėmesį, kad pradinis dydis yra didesnis už 1996–2002 m. laikotarpiu jos gautą bendrą pelną po mokesčių, t. y. 23,5 mln. eurų.
Palyginus šiuos skaičius su skaičiais, susijusiais su kitais karteliais, matyti, kad šiuo atveju nustatytas pradinis dydis
yra pernelyg didelis.
Komisija prašo atmesti
Deltafina
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant, pirma, apie kaltinimą, susijusį su baudos neproporcingumu, palyginti su visa pirkimų aptariamoje rinkoje verte, reikia
pažymėti, kad nei Reglamente Nr. 1/2003, nei gairėse nenurodyta, kad baudos dydis turi būti nustatomas tiesiogiai atsižvelgiant
į paveiktos rinkos dydį, nes šis veiksnys nėra privaloma aplinkybė, o tik viena iš reikšmingų aplinkybių pažeidimo sunkumui
įvertinti (2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 132 punktas ir 215 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
55 punktas). Taigi šios nuostatos savaime neįpareigoja Komisijos atsižvelgti į tai, kad prekių rinka nedidelė (šiuo klausimu
žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 148 punktą).
Tačiau, kaip minėta šio sprendimo 215 punkte, teismų praktikoje nustatyta, kad vertindama pažeidimo sunkumą Komisija turi
atsižvelgti į daug aplinkybių, kurių pobūdis ir svarba priklauso nuo nagrinėjamo pažeidimo rūšies ir konkrečių aptariamo pažeidimo
aplinkybių. Negalima atmesti galimybės, kad tarp tokių pažeidimo sunkumą liudijančių aplinkybių gali būti, nelygu atvejis,
aptariamos prekės rinkos dydis (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 120 punktas ir 222 punkte minėto Sprendimo
Gütermann et Zwicky prieš Komisiją
267 punktas).
Todėl, jei rinkos dydis gali būti laikomas aplinkybe, į kurią reikia atsižvelgti nustatant pažeidimo sunkumą, jos svarba priklauso
nuo pažeidimo rūšies ir nuo konkrečių aptariamo pažeidimo aplinkybių.
Šiuo atveju, kalbant, pirma, apie pažeidimo rūšį, reikia konstatuoti, kad aptariamo kartelio tikslas, be kita ko, buvo bendrai
nustatyti perdirbėjų mokamas kainas už žaliavinį tabaką ir pasiskirstyti tiekėjus bei žaliavinio tabako kiekius. Tokie veiksmai
yra „kainų kartelio“ rūšies horizontalus ribojimas, kaip tai suprantama pagal gaires, ir dėl tokio jų pobūdžio laikomi „labai
sunkiais“ pažeidimais. Už šios rūšies kartelius, kurie teismų praktikoje kvalifikuojami kaip akivaizdūs konkurencijos taisyklių
pažeidimai arba kaip ypač sunkūs pažeidimai, nes daro tiesioginį poveikį pagrindiniams konkurencijos aptariamoje rinkoje parametrams
(žr. šio sprendimo 213 punktą), gairėse numatyta sankcija, kurios minimalus pradinis dydis yra nuo 20 mln. eurų.
Kalbant, antra, apie konkrečias aptariamo pažeidimo aplinkybes, reikia konstatuoti, kad aptariamos rinkos dydis nebuvo visiškai
nereikšmingas, nes ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad žaliavinio tabako gamyba Italijoje sudarė
38 % Sąjungos gamybos pagal kvotas. Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 290 išnaša darytina išvada, kad dėl to, jog kartelis
taip pat buvo taikomas pirkimams iš „trečiųjų šalių pakuotojų“, t. y. iš tarpininkų, kurie patys perka žaliavinį tabaką iš
gamintojų ir atlieka pirminį tabako apdirbimą, jis buvo susijęs su pirkimais, kurių vertė viršija paprastą Italijoje užauginto
žaliavinio tabako pirkimo kainą.
Tokiomis aplinkybėmis
Deltafina
negali teigti, kad jai skirta bauda yra neproporcinga, palyginti su bendra pirkimų aptariamoje rinkoje verte.
Antra, kiek tai susiję su
Deltafina
kaltinimu dėl baudos neproporcingumo, palyginti su jos pirkimų aptariamoje rinkoje verte bei jos pardavimo apyvarta ir su
bendru pelnu, gautu 1996–2002 m. laikotarpiu, reikia visų pirma pažymėti, kad taikytinoje teisėje nėra bendrojo taikymo principo,
kuriuo remiantis sankcija turi būti proporcinga įmonės pasiektai apyvartai aptariamoje rinkoje (žr. 222 punkte minėto Sprendimo
Gütermann et Zwicky prieš Komisiją
277 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), pardavimo rinkoje pasiektai apyvartai ar kartelio laikotarpiu gautam pelnui.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika, nustatant baudą galima atsižvelgti tiek į bendrą
įmonės apyvartą, kuri rodo, nors ir apytiksliai bei nepakankamai, įmonės dydį ir ekonominę galią, tiek į prekių, esančių pažeidimo
objektu, apyvartos dalį, kuri dėl tos priežasties rodo to pažeidimo mastą. Nei vienam, nei kitam iš šių dydžių nereikia suteikti
pernelyg daug reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, todėl tinkamas baudos nustatymas negali būti paprasto skaičiavimo,
grindžiamo bendra apyvarta, rezultatas. Taip yra ypač tuo atveju, kai aptariamos prekės sudaro tik nedidelę šios apyvartos
dalį (233 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
121 punktas; 127 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
243 punktas ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją
, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 114 punktas).
Taigi, reikia konstatuoti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte, Komisija nustatė baudą atsižvelgdama į kiekvienos įmonės
rinkos dalį, kiek tai susiję su aptariamos prekės pirkimu rinkoje, kurioje padarytas pažeidimas. Todėl pirkimų aptariamoje
rinkoje vertė buvo kriterijus, į kurį buvo atsižvelgta šioje byloje nustatant baudą.
Be to, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta didžiausia 10 % riba taikoma bendrai aptariamos
įmonės apyvartai ir kad ta riba taikoma tik galutiniam baudos dydžiui. Šiuo atveju remiantis ginčijamo sprendimo 374 ir 401 konstatuojamosiomis
dalimis darytina išvada, kad įrodžiusi, jog
Deltafina
patronuojanti bendrovė, t. y.
Universal
, darė lemiamą įtaką
Deltafina
, Komisija, siekdama nustatyti tokį baudos dydį, kad ji būtų pakankamai atgrasanti, atsižvelgė į
Universal
apyvartą. Remiantis ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamojoje dalyje pateiktais duomenimis, kurių
Deltafina
neginčija, darytina išvada, kad
Deltafina
ir
Univarsal
skirta bauda yra 2 % mažesnė už bendrą
Universal
apyvartą, taigi gerokai mažesnė už Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytą didžiausią ribą. Tokiomis aplinkybėmis
Deltafina
negali teigti, kad Komisijos nustatytas pradinis baudos dydis yra neproporcingas, palyginti su įmonės dydžiu (šiuo klausimu
žr. 232 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
146 punktą ir 203 punkte minėto 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Prym Consumer prieš Komisiją
229 punktą).
Beje, remiantis teismų praktika darytina išvada, kad jei galutinės baudos dydis neviršija 10 % nuo suinteresuotosios įmonės
bendros apyvartos paskutiniais pažeidimo darymo metais, bauda negali būti laikoma neproporcinga tik dėl to, kad ji viršija
aptariamoje rinkoje pasiektą apyvartą (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II-2597, 200 punktą). Tas pats pasakytina ir kalbant apie pardavimo rinkoje pasiektą apyvartą. Šiuo atveju
reikia konstatuoti, kad
Deltafina
skirtos pagrindinės baudos dydis, kuris, jos teigimu, neproporcingas, neviršija nei jos pasiektos apyvartos aptariamoje rinkoje,
nei pardavimo rinkoje pasiektos apyvartos. Be to, net galutinis baudos dydis yra mažesnis už bendrą apyvartą.
Beje, atsižvelgiant į tai, kad padarytas pažeidimas yra labai sunkus, dėl aplinkybės, kad bauda sudaro 52,2 %
Deltafina
perdirbto itališko tabako pardavimo vertės ir 82,5 % žaliavinio ar pusiau perdirbto tabako pirkimo vertės, ir dėl aplinkybės,
kad baudos dydis viršija visą 1996–2002 m. laikotarpiu
Deltafina
,
Universal
dukterinės įmonės Italijoje, gautą pelną po mokesčių, negalima teigti, kad skirta bauda yra neproporcinga.
Galiausiai kalbant apie nuorodas į anksčiau Komisijos priimtus sprendimus, reikia priminti, kad Komisijos sprendimų praktika
savaime nėra teisinis pagrindas skiriant baudas konkurencijos srityje, nes tas teisinis pagrindas nustatytas tik Reglamente
Nr. 1/2003, kuris taikomas atsižvelgiant į gaires, ir kad baudų dydžio nustatymo srityje Komisija turi plačią diskreciją ir
jos nesaisto vertinimai, kuriuos ji pateikė anksčiau (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑510/06 P, Rink. p. I‑1843, 82 punktą ir 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
123 punktą). Darytina išvada, kad
Deltafina
teiginiams dėl ankstesnės Komisijos sprendimų priėmimų praktikos pritarti negalima.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, ieškinio penktojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
3.     Dėl ieškinio penkto pagrindo antros dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu atsižvelgiant į ribotą geografinės
rinkos dydį
a)     Šalių argumentai

Deltafina
taip pat teigia, kad Komisija neatsižvelgė į nedidelę geografinę rinką, kurioje buvo daromas pažeidimas ir kuri yra tik Italijoje,
tiksliau – iš esmės tik keturiuose Italijos regionuose (kur sukoncentruota 87,5 % gamybos Italijoje). Įvairiais ankstesniais
atvejais Komisija nusprendė, kad atsižvelgiant tai, jog pažeidimas buvo daromas tik tam tikroje bendrosios rinkos dalyje,
jis turėjo būti kvalifikuojamas kaip „sunkus“, o ne kaip „labai sunkus“.
Komisija prašo atmesti
Deltafina
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis teismų praktika darytina išvada, kad geografinės rinkos dydis nėra savarankiškas kriterijus, nes tik keliose valstybėse
narėse daromi pažeidimai galėtų būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“. Nei Sutartis, nei Reglamentas Nr. 1/2003, nei gairės,
nei teismų praktika nesuteikia galimybės teigti, kad tik labai didelio geografinio masto konkurencijos ribojimai gali būti
taip kvalifikuojami (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑2917, 87 punktą ir 217 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
311 punktą).
Beje, susitarimai ar suderinti veiksmai, kuriais, kaip ir šioje byloje, siekiama būtent nustatyti prikimo kainas ir pasiskirstyti
perkamą kiekį, gali, remiantis tik jų pobūdžiu, lemti pažeidimų kvalifikavimą kaip labai sunkių, ir nereikia tokių veiksmų
apibūdinti konkrečiu geografiniu dydžiu (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 222–225 punktuose nurodytą teismų praktiką).
Todėl aptariamos geografinės rinkos dydis, net jei ta rinka maža, iš esmės neužkerta kelio šioje byloje konstatuotą pažeidimą
kvalifikuoti kaip „labai sunkų“.
Be to, reikia pažymėti, kad nors šiuo atveju žaliavinio tabako auginimas buvo koncentruotas tam tikruose Italijos regionuose,
kartelio taikymo sritis neapsiribojo vien tik tais regionais, o apėmė žaliavinio tabako pirkimo rinką visoje Italijos teritorijoje.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, visa valstybės narės teritorija yra svarbi bendrosios rinkos dalis (šiuo klausimu
žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 28 punktą ir 224 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
150 punktą).
Todėl reikia daryti išvadą, kad šiuo atveju pradinės 25 mln. eurų bauda nėra neproporcinga, palyginti su aptariamos rinkos
geografiniu dydžiu.
Galiausiai kalbant apie nuorodas į anksčiau Komisijos priimtus sprendimus, remiantis šio sprendimo 244 punkte nurodyta teismų
praktika darytina išvada, kad
Deltafina
teiginiams dėl ankstesnės Komisijos sprendimų priėmimų praktikos pritarti negalima.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio penktojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.
4.     Dėl penktojo pagrindo trečios dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu dėl pažeidimo poveikio rinkai nebuvimo
ir dėl nemotyvavimo
a)     Šalių argumentai

Deltafina
teigia, kad pagrindinės baudos dydis yra akivaizdžiai neproporcingas atsižvelgiant į tai, kad pažeidimas nepadarė poveikio
aptariamai rinkai arba kad tas poveikis buvo ribotas. Ji kaltina Komisija, kad ši neatsižvelgė į aplinkybę, jog remiantis
jos turimais duomenimis buvo matyti, kad nagrinėjamais veiksmais, kuriais buvo siekiama nustatyti žaliavinio tabako pirkimo
kainas, poveikis žaliavinio tabako rinkai nebuvo padarytas. Ginčijamame sprendime Komisija pati pripažino, kad žaliavinio
tabako kainos, užuot sumažėjusios, 1990–2000 m. Italijoje pakilo 53,5 %, o kitų žemės ūkio produktų kaina tuo pačiu laikotarpiu
kilo tik 15,9 %. Be to, 1993–2000 m. didžiausiais kiekiais Italijoje auginamo tabako rūšių (t. y.
Bright
ir
Burley
) kainos Italijoje kilo labiausiai, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis. Todėl Komisija turėjo prieiti prie išvados,
kad baudžiami veiksmai, kuriais siekta riboti ar užkirsti kelią itališko žaliavinio tabako kainų augimui, buvo neveiksmingi.
Vertinant pažeidimo sunkumą ginčijamame sprendime reikėjo atsižvelgti į šiuos aiškiai patvirtintus duomenis, kuriais remdamasi
Komisija būtų turėjusi nustatyti mažesnį pradinės baudos dydį.
Priešingai nei Komisija pirmą kartą tvirtino atsiliepime į ieškinį, šioje byloje pažeidimo poveikį rinkai akivaizdžiai buvo
galima įvertinti. Informacija, kurios, pasak Komisijos, reikėjo, kad būtų galima įvertinti šį poveikį, nėra tokia, kurios
būtų neįmanoma rasti, o be to, tokia analizė yra dažna sprendimuose dėl kartelių. Remiantis teismų praktika, Komisija turėjo
palyginti situacija, susidariusią dėl nagrinėjamo pažeidimo, su situacija, kuri būtų susiklosčiusi, jei pažeidimas nebūtų
buvęs daromas. Be to, kadangi ginčijamame sprendime nėra jokios užuominos apie motyvus, dėl kurių Komisija nusprendė, kad
pažeidimo poveikio į vertinti neįmanoma, tas sprendimas šiuo klausimu yra nemotyvuotas.

Deltafina
teigia, kad net jei šiuo atveju pažeidimo poveikio rinkai realiai nebūtų buvę galima įvertinti,
quod non
, nustatant pradinės baudos dydį, Komisija vis dėlto turėjo padaryti išvadą, kad pažeidimas neturėjo jokio poveikio rinkai.
Dėl galimo galimybės įvertinti poveikį nebuvimo negalima daryti prielaidos, kad toks poveikis buvo.
Dublike
Deltafina
teigia, kad dėstomame pagrinde ji kalba ne apie pažeidimo kvalifikavimą „labai sunkiu“, o apie pradinės baudos dydžio padidinimą
dėl pažeidimo poveikio rinkai.

Deltafina
prašo, kad bauda būtų atitinkamai sumažinta atsižvelgus į aplinkybę, kad Komisija, nustatydama pradinės baudos dydį, neatsižvelgė
į tai, kad pažeidimas neturėjo poveikio rinkai arba kad tas poveikis buvo ribotas.
Komisija prašo atmesti
Deltafina
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad iš trijų gairėse nurodytų kriterijų pažeidimo sunkumui vertinti (žr. šio sprendimo 220 punktą)
pažeidimo pobūdis turi svarbiausią vaidmenį apibūdinant labai sunkius pažeidimus. Taigi sutartys ar suderinti veiksmai, kuriais
siekiama nustatyti kainas ar pasiskirstyti rinkas, vien dėl savo pobūdžio gali lemti, kad pažeidimas bus kvalifikuojamas kaip
„labai sunkus“ ir nereikės tokio elgesio apibūdinti konkrečiu poveikiu konkrečiai rinkai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo
222–225 punktuose nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju, kaip minėta šio sprendimo 235 punkte, aptariamu karteliu buvo siekiama, be kita ko, bendrai nustatyti perdirbėjų
mokamas kainas už žaliavinį tabaką ir pasiskirstyti tiekėjus bei kiekius, taip pat keistis informacija. Tokie veiksmai laikomi
horizontaliu ribojimu, kuris vadinamas „kainų karteliu“, kaip tai suprantama pagal gaires, ir dėl to laikomi „labai sunkiais“
iš prigimties.
Darytina išvada, kad šiuo atveju Komisija galėjo kartelį kvalifikuoti kaip labai sunkų neprivalėdama įrodyti konkretaus jo
poveikio rinkai (šiuo klausimu žr. 215 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
76 punktą ir 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
103 punktą).
Beje, remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, kad nors jo 365 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi gairėse
vartojama terminija, tvirtino, kad vertindama pažeidimo sunkumą ji turi atsižvelgti į tris tų gairių 1 dalies A punkte išdėstytus
dalykus (žr. šio sprendimo 220 punktą), vėliau pažeidimo sunkumo vertinimo ji nepagrindė konkrečiu pažeidimo poveikiu.
Ginčijamo sprendimo dalyje, kurioje kalbama apie pažeidimo sunkumo vertinimą (365–369 konstatuojamosios dalys), nė vienoje
konstatuojamojoje dalyje apie tai nekalbama. Konkrečiai ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamojoje dalyje darydama nuorodą
į ginčijamo sprendimo dalį, kurioje analizuojama, kokiu mastu perdirbėjų susitarimai yra ribojantys, Komisija, viena vertus,
pateikia bendrus argumentus apie pirkimo kartelius ir jų galimybes, kaip ir tipišku „pardavimo kartelių“ atveju, iškraipyti
konkurenciją, ir, antra vertus, tvirtina, kad tokia galimybė yra ypač didelė, kai kalbama apie tokius produktus, kaip antai
nagrinėjami šioje byloje. Tačiau šie argumentai negali būti laikomi konkretaus poveikio rinkai analize, o veikiau yra argumentai,
susiję su pirkimo kartelio galimybėmis šiuo atveju iškraipyti konkurenciją.
Darytina išvada, kad pažeidimo kvalifikavimas labai sunkiu negali būti ginčijamas
Deltafina
argumentais, pateiktais šioje dalyje.
Beje, reikia pažymėti, kad dublike
Deltafina
šioje dalyje paaiškino išdėstytų argumentų apimtį ir paaiškino, kad ji neginčija pažeidimo kvalifikavimo labai sunkiu, tačiau
kaltina Komisiją, kad ši nustatė pradinės baudos dydį, kuris yra neproporcingas atsižvelgiant į tai, kad pažeidimu nebuvo
padarytas konkretus poveikis rinkai.
Dėl šio aspekto, pirma, reikia konstatuoti, kad iš Reglamente Nr. 17 nustatytos ir teismų praktikoje aiškinamos sankcijų už
konkurencijos taisyklių pažeidimą sistemos matyti, jog už kartelius dėl paties jų pobūdžio skirtinos griežčiausios baudos.
Galimas jų konkretus poveikis rinkai, ypač klausimas, kokiu mastu konkurencijos ribojimas lėmė didesnę rinkos kainą nei ta,
kuri būtų nesant kartelio, nėra lemiamas kriterijus nustatant baudų dydį (šiuo klausimu žr. 233 punkte minėto Teisingumo Teismo
sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 ir 129 punktus; 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 68–77 punktus; taip pat žr. generalinio advokato J. Mischo išvadą byloje, kurioje priimtas
2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, C‑283/98 P, Rink. p. I‑9855, I‑9858, 95–101 punktus).
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika galima teigti, kad, nustatant baudos dydį, su tyčinio elgesio ketinimais susiję aspektai
gali turėti daugiau reikšmės nei veiksniai, susiję su konkurencijai priešingų veiksmų poveikiu, ypač kai kalbama apie  iš
prigimties sunkius pažeidimus, kaip antai susijusius su kainų nustatymu (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 118 punktą; 215 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
96 punktą ir 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Carbonne-Lorraine prieš Komisiją
, C‑554/08 P, Rink. p. I‑0000, 44 punktą).
Dėl šio aspekto, remiantis ginčijamo sprendimo dalies, kurioje išdėstytos inkriminuojamos faktinės aplinkybės, analize, darytina
išvada, kad perdirbėjai sąmoningai vykdė konkurencijai prieštaraujančius veiksmus, už kuriuos jiems skirtos sankcijos (žr.,
pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 111, 124, 125, 141 ir 158 konstatuojamąsias dalis). Beje, šį argumentą galima patvirtinti
aplinkybe, kad kartelis buvo slaptas, kaip galima spręsti remiantis ginčijamo sprendimo 363 ir 473 konstatuojamosiomis dalimis.
Be to, taip pat remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, jog perdirbėjai kelis kartus susitarė dėl priemonių, skirtų
užtikrinti veiksmingą kartelio įgyvendinimą, kaip antai atitinkamų jų tiekėjų sąskaitų siuntimas vieni kitiems (ginčijamo
sprendimo 122 ir 129 konstatuojamosios dalys), pareiga konsultuotis tais atvejais, kai perkama ne pagal sutartis (ginčijamo
sprendimo 139 konstatuojamoji dalis), pareiga kontroliuoti darbuotojus, kad jie nesiimtų iniciatyvos be reikiamo koordinavimo
(ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamoji dalis), struktūros, kuria siekiama užtikrinti konkurencijai priešingų tikslų įgyvendinimą,
sukūrimas (ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamoji dalis). Dėl šio aspekto taip pat reikia pažymėti, kad remiantis ginčijamo
sprendimo 383 konstatuojamąja dalimi darytina išvada, jog Komisija įrodė, jog kartelis buvo įgyvendintas, o šios aplinkybės
Deltafina
neginčija.
Antra, reikia konstatuoti, kad nustatydama pradinį baudos dydį Komisija atsižvelgė į galimas kiekvienos aptariamos įmonės
neteisėto elgesio pasekmes. Remiantis ginčijamo sprendimo 370 ir 371 konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada, kad Komisija
nusprendė, jog baudas nustatyti reikia atsižvelgiant į kiekvienos nagrinėjamos šalies poziciją rinkoje, kad būtų galima atsižvelgti
ne tik į konkretų jos svorį, bet ir į kiekvienos įmonės neteisėto elgesio galimą atgarsį.
Remiantis teismų praktika darytina išvada, kad kiekvienos nagrinėjamos įmonės užimama rinkos dalis rinkoje, kurioje buvo atliekami
ribojantys veiksmai (net ir nesant įrodymų, kad pažeidimu buvo padarytas konkretus poveikis rinkai) yra objektyvus kriterijus,
kuriuo remiantis galima teisingai įvertinti kiekvienos įmonės atsakomybę, kiek tai susiję su galimu minėtų veiksmų kenksmingumu
įprastam konkurencijos veikimui (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 196–198 punktus ir ypač 197 punktą). Remiantis
teismų praktika, įmonės užimamos rinkos dalys, nustatant baudų dydį, yra reikšmingos, kad būtų galima nustatyti įtaką, kurią
ji galėjo daryti rinkai (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 139 punktas ir 215 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
62 punktas).
Todėl reikia konstatuoti, kad šiuo atveju, nustatydama pradinį baudos dydį pagal kiekvienos šalies užimamos rinkos dalis,
Komisija naudojosi tinkamu kriterijumi, kad nustatytų įtaką, kurią
Deltafina
savo elgesiu galėjo daryti rinkai.
Tokiomis aplinkybėmis, kai padarytas labai sunkus konkurencijos taisyklių pažeidimas bei yra tyčinių veiksmų įrodymų, kurie
buvo minėti šio sprendimo 207 ir 271 punktuose, ir net jei būtų daroma prielaida, kad, kaip teigia
Deltafina
, susitarimu nebuvo padarytas poveikis rinkai, reikia pripažinti, kad
Deltafina
, kuri užėmė gerokai didesnę rinkos dalį nei kiti kartelio aptariamoje rinkoje dalyviai, skirta didesnė nei gairėse nustatyta
20 mln. eurų minimali pradinė bauda, t. y. 25 mln. eurų, nėra neadekvati.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, negalima pritarti
Deltafina
argumentui, kad pradinis baudos dydis yra akivaizdžiai neproporcingas dėl to, kad pažeidimu nepadarytas joks poveikis rinkai.
Beje, kalbant konkrečiai apie ginčijamame sprendime nurodytus duomenis, kuriais įrodomas kartelio poveikio rinkai nebuvimas
(žr. šio sprendimo 255 punktą), reikia pažymėti, kad teismų praktikoje nustatyta, jog vertinant pažeidimo sunkumą lemiamą
reikšmę turi tai, ar kartelio nariai padarė viską, ką galėjo, kad jų ketinimai padarytų konkretų poveikį. Kadangi, kalbant
apie faktiškai egzistavusias rinkos kainas, tam, kas įvyko vėliau, įtakos turėti galėjo kiti nuo kartelio narių kontrolės
nepriklausantys veiksniai, kartelio nariai negali pasitelkti jų pastangoms priešingus išorės veiksnius ir juos naudoti kaip
įrodymus, pagrindžiančius baudos sumažinimą (žr. 217 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
287 punktą; 223 punkte minėto 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
86 punktą ir 222 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
130 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl tokiomis aplinkybėmis kaip šioje byloje, kurioje, be kita ko, kartelio nariai ėmėsi priemonių, kad konkurencijai priešingi
jų veiksmai turėtų konkretų poveikį (žr. šio sprendimo 270 punktą ir ypač 271 punktą), vien kainų raida rinkoje, kaip antai
Deltafina
minėtu tabako kainų augimu, negalima pagrįsti baudos sumažinimo. Žinoma, negalima atmesti prielaidos, kad jei nebūtų kartelio,
kainų didėjimas būtų buvęs dar didesnis, nei minėtas padidėjimas.
Be to, remiantis teismų praktika, kai kartelio įgyvendinimas įrodytas, negalima iš Komisijos reikalauti sistemiškai įrodinėti,
kad susitarimai aptariamoms įmonėms iš tikrųjų leido pasiekti aukštesnį arba, kaip šioje byloje – pirkimo kartelių atveju,
– žemesnį operacijų kainos lygį nei tuo atveju, jei kartelinių susitarimų nebūtų. Būtų neproporcinga prašyti tokio įrodymo,
kuris pareikalautų didelių išteklių, nes tam reikėtų pasiremti hipotetiniais skaičiavimais taikant ekonominius modelius, kurių
tikslumą teismui būtų sunku patikrinti ir kurių teisingumas nėra įrodytas (šiuo klausimu žr. 217 punkte minėto Sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
286 punktą; 223 punkte minėto Sprendimo 2008 m. spalio 8 d.
Carbone-Lorraine prieš Komisiją
85 punktą ir 222 punkte minėto Sprendimo
Gütermann ir Zwicky prieš Komisiją
129 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl net jei turėtų duomenis, kuriais būtų galima įrodyti, kad žaliavinio tabako kainos augo labiau už kitų žemės ūkio produktų
kainų vidurkį, dėl šios aplinkybės Komisija neprivalėtų įrodyti, jog perdirbėjų susitarimai jiems tikrai sudarė sąlygas pasiekti
žemesnį kainų lygį, nei būtų pasiektas nesant kartelinių susitarimų.
Galiausiai
Deltafina
taip pat teigia, kad ginčijamame sprendime pažeista pareiga motyvuoti, nes Komisija nenurodė motyvų, dėl kurių ji nusprendė,
kad pažeidimo poveikio įvertinti neįmanoma.
Kalbant apie pareigą motyvuoti reikia visų pirma priminti, kad remiantis teismų praktika galima daryti išvadą, jog nustatant
baudas už konkurencijos teisės pažeidimą minėta pareiga įvykdoma, kai Komisija sprendime nurodo argumentus, kuriais remdamasi
ji galėjo įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę. Kai kalbama apie sprendimą, kuriuo skiriamos baudos kelioms įmonėms, pareigos
motyvuoti apimtis turi būti vertinama atsižvelgiant į tai, kad pažeidimų sunkumas turi būti įrodytas remiantis įvairiais įrodymais,
kaip antai, be kita ko, konkrečiomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomumu, nors nėra nustatytas privalomas
ar išsamus kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašas (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 463 ir 465 punktai).
Kalbant apie šią bylą, ginčijamo sprendimo 365–376 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė aplinkybes, į kurias atsižvelgė
nustatydama atskiroms nagrinėjamoms įmonėms skiriamų baudų pradinį dydį. Komisija jose nurodė kriterijus, kurių pagrindu,
pirma, ji įvertino, remdamasi gairėmis, pažeidimo sunkumą ir, antra, nustatė pradinius dydžius suskirstydama įmones pagal
jų užimamos rinkos dalimi apibrėžiamą jų svarbą rinkoje ir atsižvelgė į kiekvienos įmonės konkretų svorį ir galimus jų neteisėto
elgesio atgarsius. Todėl teismų praktikoje nustatyti reikalavimai dėl pareigos motyvuoti buvo įvykdyti.
Kiek tai konkrečiai susiję su
Deltafina
kaltinimu, reikia pažymėti, jog dėl to, kad konkretus poveikis rinkai nėra būtinas veiksnys, kad pažeidimas būtų kvalifikuotas
labai sunkiu horizontaliųjų kartelių atveju, kuriais siekiama, be kita ko, kaip ir šiuo atveju, nustatyti kainas, Komisija,
nustatydama pažeidimo sunkumą, neprivalėjo į jį atsižvelgti (žr. šio sprendimo 222–224 ir 261–265 punktus). Šiuo atveju, kaip
minėta šio sprendimo 264 ir 265 punktuose, pažeidimo sunkumo ji negrindė šiuo kriterijumi. Aplinkybė, kad Komisija nemotyvavo,
kodėl neatsižvelgė į kriterijų, į kurį neprivalėjo atsižvelgti ir į kurį, jos manymu, šioje byloje nereikėjo atsižvelgti,
negali būti laikoma baudos nustatytymo
Deltafina
nemotyvavimu.
Be to, taip pat reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, atliekant analizes dėl EB 81 straipsnio pažeidimų, EB 253 straipsnis
negali būti aiškinamas taip, kad juo Komisijai nustatyta pareiga sprendimuose paaiškinti priežastis, dėl kurių skaičiuodama
baudos dydį ji laikėsi būtent tokio metodo, kuris nurodytas ginčijamame sprendime (žr. 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo
sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
, T‑18/05, Rink. p. II‑0000, 153 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl Komisijos negalima kaltinti jokiu pareigos motyvuoti pažeidimu.
Remiantis šiais argumentais, ieškinio penktojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio penktąjį pagrindą reikia atmesti visą.
B –
Dėl ieškinio septintojo pagrindo, susijusio su klaidingu lengvinančių aplinkybių vertinimu ir vienodo požiūrio bei proporcingumo
principų pažeidimu
1.     Šalių argumentai
Ieškinio septintajame pagrinde
Deltafina
kaltina, visų pirma, Komisiją, kad vertindama jos elgesį ji neatsižvelgė į lengvinančią aplinkybę, dėl kurios ji būtų privalėjusi
sumažinti baudą. Komisija neatsižvelgė į tai, kad faktinių aplinkybių atsiradimo metu buvo visiškai neaišku, kokius teisės
aktus reikia taikyti su karteliu susijusiame sektoriuje, ir į tai, kad nebuvo aišku, kaip tarpšakiniams susitarimams taikyti
EB 81 straipsnį. Iš tiesų įstatymas, reglamentuojantis tokios rūšies susitarimus, t. y. 1988 m. kovo 16 d.
legge n° 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli
(Įstatymas Nr. 88, reglamentuojantis tarpšakinius susitarimus ir sutartis dėl žemės ūkio produktų gamybos ir pardavimo) (GURI
Nr. 69, 1988 m. kovo 23 d., toliau – Įstatymas Nr. 88/88), paskatino perdirbėjus suderinti horizontalius veiksmus. Remiantis
ginčijamo sprendimo 315 ir 359–362 konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada, kad Komisija buvo informuota apie šią aplinkybę,
tačiau ji neatsižvelgė į ją, kai nustatinėjo baudos dydį.

Deltafina
taip pat teigia, kad byloje, kurioje priimtas 2004 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimas C (2004) 4030 galutinis dėl procedūros
pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį (Byla COMP/C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija) (toliau – Sprendimas
Žaliavinis tabakas – Ispanija
) ir kurioje teisinis pagrindas iš esmės buvo toks pats kaip ir šioje byloje, perdirbėjams Komisija pritaikė 40 % baudos sumažinimą.

Deltafina
taip pat teigia, kad jai skirta bauda yra neproporcinga atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis remdamasi Komisija jos neatleido
nuo baudos ar jos nesumažino. Ji pabrėžia, kad informacijos apie jos pateiktą prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti
atskleidimas nepakenkė Komisijos tyrimui, kad jos sąžiningumu per administracinę procedūrą negalima abejoti, kad Komisija
pati pripažino, jog jos įnašas atliekant tyrimą buvo esminis ir kad ši byla turi „išimtinių savybių“ dėl to, jog
Deltafina
buvo pirmoji įmonė, pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo pateikusi prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti ir
dėl to, kad tai pirmas atvejis, kai panaikinamas sąlyginis atleidimas nuo baudos. Nepaisant to, Komisija skyrė ypač didelę
baudą už elgesį, apie kurį, praėjus 26 mėnesiams nuo faktinių aplinkybių, pats už bylą atsakingas pareigūnas negalėjo pasakyti,
ar juo buvo pažeista pareiga bendradarbiauti (žr. šio sprendimo 185 punktą).
Deltafina
taip pat nurodo Komisijos praktiką skirti simbolines bausmes tais atvejais, kai kyla pagrįstų abejonių dėl to, ar pažeidimas
egzistuoja.
Galiausiai per teismo posėdį
Deltafina
, darydama nuorodą į 190 punkte minėto Sprendimo
Nintendo ir Nintendo of Europe prieš Komisiją
169 punktą, apkaltino Komisiją, kad už jos bendradarbiavimą ši jai pritaikė tokį patį baudos sumažinimą, kaip ir
Dimon Italia
, t. y. 50 %, nors
Dimon Italia
bendradarbiauti pradėjo vėliau už ją ir nors jos bendradarbiavimas buvo aukštesnės kokybės nei
Dimon Italia
.
Komisija prašo atmesti
Deltafina
argumentus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su tuo, kad nebuvo atsižvelgta į lengvinančią aplinkybę, reikia pažymėti, kad, remiantis
teismų praktika, nustatant sankcijos dydį aptariamų įmonių elgesys gali būti vertinamas atsižvelgiant į lengvinančią aplinkybę,
susijusią su nacionaliniu teisiniu pagrindu (2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIF
, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 57 punktas ir 109 punkte minėto Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją
228 ir paskesni punktai).
Be to, taip pat reikia pažymėti, kad gairių 3 punkte „Lengvinančios aplinkybės“ pateiktas neišsamus aplinkybių, dėl kurių
gali būti sumažintas baudos dydis, sąrašas, iš kurių viena yra pagrįstos įmonės abejonės, ar ji ribojančiu elgesiu daro pažeidimą.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Komisija atsižvelgė į nacionalinį teisinį pagrindą ir, konkrečiai,
į
Deltafina
nurodytą Įstatymą Nr. 88/88. Ginčijamo sprendimo 315–324 ir 358–362 konstatuojamosiose dalyse Komisija analizuoja būtent šio
įstatymo poveikį. Tokiomis aplinkybėmis Komisija tvirtina, kad dėl nacionalinio teisinio pagrindo galėjo kilti abejonių dėl
APTI ir
Unitab
veiksmų teisėtumo. Būtent dėl šios priežasties Komisija šioms asociacijoms skyrė simbolines baudas (žr., be kita ko, ginčijamo
sprendimo 362 konstatuojamąją dalį).
Tačiau kalbant apie perdirbėjų kartelį, kuriame dalyvavo
Deltafina
, reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 323 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtina, kad jis „visiškai patenka į
[EB] 81 straipsnio taikymo sritį, nes jis peržengia Įstatymo Nr. 88 nuostatų taikymo ribas, kadangi juo iš esmės siekiama
nustatyti maksimalias arba vidutines tiekimo kainas ir pasiskirstyti kiekį bei tiekėjus“.
Deltafina
niekaip neginčija šio teiginio. Ji tik tvirtina, kad nacionalinis teisinis pagrindas paskatino perdirbėjus derinti horizontalius
veiksmus, tačiau savo teiginių nepagrindžia.
Tokiomis aplinkybėmis
Deltafina
negali tvirtinti, kad Komisija privalėjo atsižvelgti į nurodytą teisinį reglamentavimą kaip į lengvinančią aplinkybę.
Kiek tai susiję su kaltinimu dėl Sprendimo
Žaliavinis tabakas – Ispanija
, reikia pažymėti, kad
Deltafina
iš esmės teigia, nors akivaizdžiai ji to nepatvirtina, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, nes kitu atveju, kuris
yra panašus į šioje byloje nagrinėjamą atvejį, Komisija perdirbėjams pritaikė lengvinančią aplinkybę.
Dėl šio aspekto reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika, vienodo požiūrio principas pažeidžiamas tik
tuomet, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai, arba skirtingos – vienodai, nebent toks požiūris gali būti objektyviai
pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 79 punktas).
Šiuo atveju palyginus abu aptariamus sprendimus nacionalinio teisinio pagrindo poveikio ginčijamiems veiksmams aspektu darytina
išvada, kad šios dvi situacijos gerokai skiriasi, kiek tai susiję su minėto teisinio pagrindo poveikiu neteisėtam elgesiui.
Konkrečiai, remiantis sprendimo byloje Žaliavinis tabakas – Ispanija 52 ir tolesnėmis konstatuojamosiomis dalimis, 349 ir
tolesnėmis konstatuojamosiomis dalimis, 426–429, 437 ir 438 konstatuojamosiomis dalimis, darytina išvada, kad Ispanijoje valdžios
institucijoms teko svarbus vaidmuo derantis dėl gamintojų ir perdirbėjų susitarimų. Tai buvo „viešosiomis“ laikomos derybos.
Ispanijoje net buvo susiklosčiusi „praktika ministerijų lygiu suteikti leidimą ir skatinti šalis kolektyviai derėtis dėl tabako
pirkimo ir pardavimo sąlygų, įskaitant kainas“ (Sprendimo
Žaliavinis tabakas – Ispanija
60 konstatuojamoji dalis). Komisija padarė išvadą, kad „viešose gamintojų ir perdirbėjų atstovų derybose bent jau tam tikru
mastu buvo nustatytas materialinis pagrindas (ypač kiek tai susiję su progomis tartis ir priimti bendrą poziciją), kuriuo
remdamasi perdirbėjai galėjo kurti ne tik bendrą poziciją, kurios jie turėtų laikytis viešosiose derybose, bet ir slaptą strategiją
dėl vidutinių (maksimalių) tiekimo kainų ir kiekių“ (Sprendimo
Žaliavinis tabakas – Ispanija
438 konstatuojamoji dalis). Iš esmės būtent dėl šios priežasties Komisija 40 % sumažino Ispanijos perdirbėjams skirtas baudas.
Tačiau šioje byloje valdžios institucijos nevaidino tokio vaidmens perdirbėjų ir gamintojų derybose.
Deltafina
negali teigti, kad jai nepritaikiusi aptariamos lengvinančios aplinkybės, Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą.
Be to, reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, viena aplinkybė, kad ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje Komisija,
apskaičiuodama baudą, tam tikrus kriterijus kvalifikavo kaip lengvinančias aplinkybes, nelemia išvados, kad Komisija privalo
tą daryti ir vėlesniuose sprendimuose (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 337 punktas ir 224 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
395 punktas).Todėl
Deltafina
negali remtis lengvinančios aplinkybės taikymu kitoje byloje, kad galėtų daryti išvadą, jog šioje byloje Komisija padarė klaidą.
Toliau reikia išnagrinėti kaltinimą, susijusį su tuo, kad bauda yra neproporcinga atsižvelgiant į aplinkybes, dėl kurių Komisija
nusprendė
Deltafina
netaikyti galutinio atleidimo nuo baudos ar jos nemažinti.
Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime konstatavusi (nepadarydama klaidos)
Deltafina
pareigos bendradarbiauti pažeidimą, Komisija nusprendė administracinės procedūros pabaigoje jai netaikyti galutinio atleidimo
nuo baudos ar ją sumažinti. Todėl, kad nebebuvo taikomas palankus vertinimas, už dalyvavimą neteisėtame perdirbėjų kartelyje
Deltafina
buvo skirta sankcija, kurios pagrindinis dydis buvo 60 mln. eurų (žr. ginčijamo sprendimo 379 konstatuojamąją dalį).
Tačiau nepaisant to, kad
Deltafina
pažeidė būtiną sąlygą, kad jai būtų galima taikyti atleidimą nuo baudos ar ją sumažinti pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo,
Komisija nusprendė jai taikyti baudos sumažinimą už lengvinančią aplinkybę, susijusią su svariu jos bendradarbiavimu per procedūrą.
Atsižvelgdama į šio sprendimo 38–42 punktuose pateiktą konstatuojamųjų dalių santrauką, Komisija nusprendė
Deltafina
skirtą baudą sumažinti 50 %.
Tačiau reikia konstatuoti, kad spręsdama, kiek sumažinti skirtą baudą, Komisija atsižvelgė ir pripažino tiek ypatingas šios
bylos aplinkybes, tiek
Deltafina
bendradarbiavimo svarbą per visą procedūrą, kuriuos
Deltafina
nurodo šiame kaltinime. Remdamasi šiais argumentais ir nepaisydama to, kad
Deltafina
pažeidė pareigą bendradarbiauti, Komisija labai reikšmingai sumažino baudą, kuri priešingu atveju jau būtų skirta.
Tokiomis bylos aplinkybėmis ir atsižvelgiant į
Deltafina
pritaikytą baudos sumažinimą, pastaroji negali teigti, kad bauda yra neproporcinga atsižvelgiant į faktines aplinkybes, dėl
kurių Komisija panaikino jai taikytą atleidimą nuo baudos ar jos sumažinimą. Šio vertinimo negalima paneigti kitais
Deltafina
argumentais.
Išskyrus aplinkybę, kad argumentas, susijęs su neigiamo poveikio tyrimui nepadarymu, yra neįrodytas, tai šioje byloje nesvarbu
tiek konstatuojant pareigos bendradarbiauti pažeidimą (žr. šio sprendimo 171 punktą), tiek vertinant bendradarbiavimą. Be
to, įrodžius, kad buvo pažeista pareiga bendradarbiauti,
Deltafina
negali remtis tariamu sąžiningumu per administracinę procedūrą ir prašyti papildomai sumažinti baudą. Galiausiai kalbant apie
nuorodą į Komisijos sprendimų priėmimo praktiką, konkrečiai apie simbolinių baudų skyrimą, šiuo argumentu taip pat negalima
paneigti minėtos išvados remiantis šio sprendimo 244 punkte nurodyta teismų praktika.
Galiausiai, kadangi per teismo posėdį
Deltafina
pirmą kartą per procesą nurodė Komisijos padarytą vienodo požiūrio principo pažeidimą dėl
Dimon Italia
skirtos baudos sumažinimo, tas pažeidimas laikomas nauju pagrindu, nepagrįstu teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios
buvo nustatytos nagrinėjant šią bylą. Remiantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa,
toks pagrindas taip pat turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą septintąjį pagrindą.
Todėl reikia atmesti visus reikalavimus dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies. Dėl papildomai pateiktų reikalavimų
pakeisti ginčijamą sprendimą pažymėtina, kad Bendrasis Teismas mano, jog dėl to, kad šioje byloje nėra nė vienos aplinkybės,
kuria būtų galima pagrįsti baudos sumažinimą, tokio prašymo tenkinti nereikia. Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad
visas ieškinys turi būti atmestas.
III –
Dėl prašymo pateikti dokumentą
Kiek tai susiję su
Deltafina
prašymu nurodyti Komisijai pateikti visą prie atsiliepimo į ieškinį pridėtą dokumentą (žr. šio sprendimo 68 punktą), visų
pirma reikia pažymėti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija neprivalo per procedūrą leisti susipažinti
su institucijos vidaus dokumentais (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 54 punktas ir 2000 m. kovo 15 d. Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 420 punktas). Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, per procesą
Sąjungos teisme Komisijos vidaus dokumentai nepateikiami ieškovams, išskyrus atvejus, kai susiklosto ypatingos aplinkybės
ir jei yra rimtų požymių, kuriuos jie turi nurodyti. Šis susipažinimo su dokumentais ribojimas grindžiamas būtinybe užtikrinti
tinkamą tam tikros institucijos veikimą skiriant sankcijas už konkurencijos taisyklių pažeidimus (žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl reikia konstatuoti, kad
Deltafina
neįrodė, jog yra ypatingų aplinkybių, pagrįstų rimtais požymiais, dėl kurių reikėtų pateikti visą dokumentą, kurį ji nurodo
prašyme, ir kad ji nepaaiškino priežasčių, dėl kurių tas dokumentas galėtų būti svarbus užtikrinant teisės į gynybą paisymą.
Tokiomis aplinkybėmis negalima pritarti prašymui pateikti visą šį dokumentą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo.
Kadangi
Deltafina
bylą pralaimėjo, ji turi padengti išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Deltafina SpA
bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2011 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
I –  Administracinė procedūra
II –  Ginčijamas sprendimas
A –  Dėl pažeidimo ir neteisėto elgesio inkriminavimo
B –  Dėl baudos dydžio apskaičiavimo
1.  Dėl pagrindinės baudos dydžio nustatymo
2.  Lengvinanti aplinkybė
C –  Dėl Deltafina pra�ymo atleisti nuo baudos arba jos neskirti
1.  Reikšmingos faktinės aplinkybės
2.  Dėl 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo 11 punkto a papunktyje nustatyto Deltafina taikomo reikalavimo nesilaikymo
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl pagrindinių ieškinio pagrindų
A –  Dėl trijų pirmųjų ieškinio pagrindų, susijusių su akivaizdžiomis klaidomis, dėl kurių Deltafina netaikytas galutinis
atleidimas nuo baudos ar jos sumažinimas
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl baudų sumažinimo programos
b)  Dėl pareigos bendradarbiauti apimties
c)  Dėl Deltafina padaryto pareigos bendradarbiauti pa˛eidimo
d)  Dėl konkrečių Deltafina argumentų, susijusių su klaidomis, dėl kurių ginčijamas sprendimas gali būti neteisėtas tiek,
kiek Komisija jai nepritaikė galutinio atleidimo nuo baudos ar jos nesumažino
Dėl argumento, kad Komisija sutiko, jog per APTI susirinkimą Deltafina atskleistų informaciją apie pateiktą prašymą atleisti
nuo baudos ar jos netaikyti
–  Dėl tariamo pranešimo Komisijai iš anksto
–  Dėl tariamo susitarimo dėl informacijos atskleidimo neišvengiamumo
Dėl žinojimo apie tyrimą ir dėl poveikio tyrimui nebuvimo
e)  Dėl kaltinimo, susijusio su tuo, kad Deltafina nepateikė prašymo dėl palankaus vertinimo susitarusi su pagrindiniais konkurentais
B –  Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos, gero administravimo ir proporcingumo principų
pažeidimu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
II –  Dėl papildomai nurodytų ieškinio pagrindų
A –  Dėl ieškinio penktojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu dėl pernelyg didelės pradinės baudos ir
su nemotyvavimu
1.  Bendrosios pastabos
2.  Dėl ieškinio penktojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu atsižvelgiant į ribotą rinkos
dydį ir ribotą Deltafina apyvartą
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
3.  Dėl ieškinio penkto pagrindo antros dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu atsižvelgiant į ribotą geografinės
rinkos dydį
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Dėl penktojo pagrindo trečios dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu dėl pažeidimo poveikio rinkai nebuvimo
ir dėl nemotyvavimo
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl ieškinio septintojo pagrindo, susijusio su klaidingu lengvinančių aplinkybių vertinimu ir vienodo požiūrio bei proporcingumo
principų pažeidimu
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
III –  Dėl prašymo pateikti dokumentą
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.