CELEX: 62007CJ0484
Споразумение за асоцииране между ЕИО и Турция
Събиране на семейството
Член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране
Дете на турски работник, живяло съвместно с него в продължение на над три години, но сключило брак преди изтичането на тригодишния срок, предвиден в споменатата разпоредба
Национално право, съгласно което на това основание разрешението за пребиваване на заинтересуваното лице се оспорва

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране
от 19 септември 1980 година относно развитието на асоциирането (наричано по-нататък „Решение № 1/80“). Съветът по асоцииране
е създаден със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, подписано на 12 септември 1963 г.
в Анкара от Република Турция, от една страна, както и от държавите — членки на Европейската икономическа общност, и Общността,
от друга страна, и сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 година
(ОВ 217, 1964 г., стр. 3685; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Pehlivan, турска гражданка, и Staatssecretaris van Justitie (държавен
секретар по правосъдието, наричан по-нататък „Staatssecretaris“) по повод отнемането на предоставеното ѝ разрешение за пребиваване,
както и на производство за нейното експулсиране от територията на Нидерландия.

Правна уредба

Споразумението между ЕИО и Турция
Член 59 от Допълнителния протокол, подписан на 23 ноември 1970 г. в Брюксел и сключен, одобрен и утвърден от името на Общността
с Регламент (EИО) № 2760/72 на Съвета от 19 декември 1972 година (ОВ L 293, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 11, том 1, стр. 37), гласи следното:
„В областите, които са включени в настоящия протокол, Турция не може да се възползва от по-благоприятен режим от този, който
държавите членки са възприели помежду си по силата на Договора за създаване на Общността“.
Раздел 1 от глава II от Решение № 1/80, озаглавена „Социални разпоредби“, се отнася до „[в]ъпроси, свързани със заетостта
и свободното движение на работници“. Този раздел включва членове 6—16 от посоченото решение.
Съгласно член 6, параграф 1 от Решение № 1/80:
„При спазване на условията на член 7 във връзка със свободния достъп до заетост на членовете на семейството на турски работник,
принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, същият има право:
–        на подновяване на разрешителното му за работа от неговия работодател, ако е нает на работа, след една година легална заетост
в тази държава членка,
–        да отговаря пред работодател по свой избор в същата професия на друго предложение за работа, направено при общи условия и
регистрирано в службите по заетост на тази държава членка, след три години легална заетост в същата и при условие на предимство
на работниците от държавите — членки на Общността,
–        да се ползва със свободен достъп до всяка дейност като заето лице по свой избор в същата държава членка след четири години
легална заетост в тази държава членка“. [неофициален превод]
Член 7 от Решение № 1/80 гласи:
„Членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда на държава членка, които са получили
разрешение да го последват:
–        имат право да отговарят, при спазване на условието за предимство на работниците от държавите — членки на Общността, на всяко
предложение за работа, когато пребивават на законно основание в същата държава членка най-малко три години,
–        се ползват в същата държава членка със свободен достъп до всяка дейност по свой избор като заети лица, когато пребивават на
законно основание в нея най-малко пет години.
Децата на турските работници, придобили професионална квалификация в приемащата страна, могат да отговарят на всяко предложение
за работа в тази държава членка, независимо от продължителността на пребиваването си в нея, при условие че един от родителите
законно е нает на работа в съответната държава членка най-малко три години“. [неофициален превод]
Член 14 от същото решение има следното съдържание:
„1.      „Разпоредбите на настоящия раздел се прилагат, при условие че спазват ограниченията, обосновани от съображения, свързани с
обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве.
2.      Те не накърняват правата и задълженията, произтичащи от националните законодателства или двустранните споразумения, съществуващи
между Турция и държавите — членки на Общността, доколкото предвиждат в полза на своите граждани по-благоприятен режим“. [неофициален
превод]

Национална правна уредба
Законът за цялостно изменение на Закона за чужденците (Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet) от 23 ноември
2000 г. (Stb. 2000, бр. 495, наричан по-нататък „Vw 2000“) влиза в сила на 1 април 2001 г. От същата дата в Нидерландия се
прилагат и Постановлението относно чужденците от 2000 г. (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, бр. 497, наричано по-нататък
„Vb 2000“), както и Правилникът относно чужденците от 2000 г. (Voorschrift Vreemdelingen 2000, Stcrt. 2001, бр. 10). В Инструкцията
към Закона за чужденците от 2000 г. (Vreemdelingencirculaire 2000, наричана по-нататък „Vc 2000“) Staatssecretaris обяснява
по какъв начин възнамерява да прилага Vw 2000 и Vb 2000.
Член 14 от Vw 2000 гласи:
„1.      Нашият министър е компетентен:
a)      да приема, отхвърля или оставя без разглеждане заявления за издаването на разрешение за пребиваване за определен срок;
б)      да приема, отхвърля или оставя без разглеждане заявления за продължаване на срока на такова разрешение;
в)      да изменя разрешение за пребиваване за определен срок било по заявление на неговия притежател, било служебно поради промяна
в обстоятелствата;
г)      да отнема разрешение за пребиваване за определен срок;
[…]
2.      Разрешението за пребиваване за определен срок се издава при ограничителни условия във връзка с причините, поради които пребиваването
се разрешава. Възможно е да се наложат и други условия. Правилата относно ограничителните и другите условия могат да се определят
с административни правилници с общо приложение.
3.      Разрешението за пребиваване за определен срок се издава за не повече от 5 поредни години. С административни правилници с общо
приложение се определят правилата относно срока на действие на разрешението за пребиваване и неговото продължаване“.
Съгласно член 18, параграф 1 от Vw 2000:
„Заявлението за продължаване на разрешението за пребиваване за определен срок по смисъла на член 14 може да се отхвърли, ако:
[…]
в)      чуждият гражданин е представил невярна информация или е затаил данни, които биха довели до отхвърляне на първоначалното заявление;
[…]
е)      не е било спазено ограничителното условие, съпътстващо разрешението, или друго условие, свързано с издаването му;
[…]“
В приложение на член 19 от Vw 2000 разрешението за пребиваване за определен срок може да се отнеме поради съображенията, изложени
в член 18, параграф 1 от същия закон.
По силата на член 3.24 от Vb 2000 разрешението за пребиваване, предоставено за определен срок съгласно член 14 от Vw 2000,
може да се съпътства от ограничително условие относно събирането на семейството с член на семейството на нидерландски или
на чужд гражданин, който пребивава на законно основание по смисъла на този закон, различен от съпруг, регистриран или нерегистриран
партньор, или непълнолетно дете, когато по мнение на Staatssecretaris чуждият гражданин действително е и в държавата на произход
вече действително е бил част от семейството на лицето, при което възнамерява да пребивава и разделянето му с чуждия гражданин
би представлявало непропорционално строга мярка.
Член 3.51, параграф 1 от Vb 2000 гласи:
„Разрешението за пребиваване за определен срок по смисъла на член 14 от Vw 2000, подчинено на ограничително условие, свързано
с продължаване на пребиваването, може да бъде издадено на чужд гражданин, пребивавал в Нидерландия три години като притежател
на разрешение за пребиваване в следните случаи:
a)      събиране на семейството или създаване на семейство с лице, което има право на постоянно пребиваване;
[…]“
Член 3.52 от Vb 2000 предвижда, че разрешението за пребиваване за определен срок по смисъла на член 14 от Vw 2000 може да
бъде издадено при ограничително условие, свързано с „продължаване на пребиваването“ в други случаи, освен посочените по-специално
в член 3.51, на чужденец, който пребивава в Нидерландия на законно основание по смисъла на същия закон и от когото поради
особени лични обстоятелства по мнение на Staatssecretaris не би могло да се изиска да напусне територията на Нидерландия.
Vc 2000 представя по-специално политиката, провеждана от нидерландските органи във връзка с Решение № 1/80. В част B11/3.5
от тази инструкция, в редакцията ѝ към момента на настъпване на обстоятелствата по главното производство, по-специално във
връзка с член 7 от споменатото решение е предвидено следното:
„Уточнения във връзка с понятията „членове на семейството“: съпругът на турския работник и неговите преки роднини по низходяща
линия на възраст под 21 години или лица, които са на негова издръжка, както и преките роднини по възходяща линия на този работник
и неговия съпруг, които са на тяхна издръжка […]
„законно пребиваващ“: това понятие предполага, че членът на семейството трябва действително да е живял с турския работник
непрекъснато за период от три или пет години […]. При изчисляването на този период следва обаче да се отчитат кратките прекъсвания
на съжителството, извършени без намерение за прекратяването му. Пример в това отношение може да бъде отсъствието по основателни
причини от общото жилище за разумен срок или принудителен престой за по-малко от шест месеца на съответното лице в неговата
страна на произход […]“
Във връзка с продължаването на пребиваването на членовете на семейството част В11/3.5.1 от Vc 2000 предвижда по-специално:
„[…] националните норми, които уреждат събирането на семейството и създаването на семейство […], обикновено предоставят и
право на труд на членовете на семейството. Поради това те надхвърлят задълженията съгласно Решение № 1/80. Освен това националното
законодателство предоставя по заявление на непълнолетен член на семейството, който в това качество притежава разрешение за
пребиваване на основание събиране на семейството с лице, което притежава право на постоянно пребиваване, (лично) разрешение
за продължаване на пребиваването след изтичането на една година […]
„Пребиваване на законно основание в продължение на три години“: след пребиваване на законно основание в продължение на три
години се прилага общото правило, че членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към легалния пазар на труда,
които са получили разрешение за пребиваване в Нидерландия в рамките на събирането на семейството с този турски работник, имат
свободен достъп до всяка дейност като заети лица по свой избор. Обстоятелството, че членът на семейството е роден в Нидерландия
и поради това не се нуждае от разрешение, за да последва турския работник в Нидерландия в рамките на събирането на семейството,
в тази хипотеза е без значение […]“
Последното уточнение, направено във Vc 2000, означава, че по нидерландското право свободният достъп до пазара на труда съгласно
определението по член 7, първа алинея, второ тире от Решение № 1/80 се предоставя по правило при пребиваване на законно основание
в продължение на три години. Това по-благоприятно правило за членовете на семейството на турски работник представлява изключение
от член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80. Това по-благоприятно правило трябва да се прилага винаги.
Освен това, за да продължат пребиваването си, посочените членове на семейството могат след пребиваване в Нидерландия на законно
основание в продължение на три години да поискат лично разрешение за пребиваване. Това разрешение им дава свободен достъп
до всяка дейност по техен избор като заето лице.
След пребиваване в Нидерландия на законно основание в продължение на три години съгласно член 7 от Решение № 1/80 за пребиваването
на член на семейството вече не се прилагат условия. Обстоятелството, че при изтичането на този тригодишен срок турският работник
вече не принадлежи към легалния пазар на труда или че семейните връзка са били прекъснати, вече няма никакво значение за правото
на пребиваване на съответния член на семейството. Това правило се прилага независимо дали членът на семейството разполага
с лично разрешение за пребиваване.
Част B2/8.3 от Vc 2000, в редакцията ѝ, приложима към момента на настъпване на фактите по главното производство, гласи следното:
„Разрешение за пребиваване не се издава, ако пълнолетното дете фактически не е или не е било част от семейството на родителя
в страната на произход. „Фактически е част от семейството“ означава, че:
–        семейната връзка вече е съществувала в чуждата страна,
–        съществува морална и финансова зависимост от родителя, която вече е била налице в чуждата страна,
–      чуждият гражданин живее с родителя/родителите си.
Пълнолетните деца фактически вече не са част от семейството, ако действителната семейна връзка може да се разглежда като прекъсната.
Такъв е случаят винаги когато е налице поне едно от следните обстоятелства:
–        чуждият гражданин се интегрира трайно в друго семейство и лицето, при което възнамерява да пребивава, вече не упражнява (реално)
родителските права по отношение на него,
–        чуждият гражданин се интегрира трайно в друго семейството и лицето, при което възнамерява да пребивава, вече не поема разноските
по обучението и издръжката му,
–        чуждият гражданин живее отделно и се издържа сам,
–        чуждият гражданин създава отделно семейство, като сключва брак или създава връзка,
–        чуждият гражданин отговаря или са му поверени родителските права за дете, родено в брака или извън него, отговаря за дете
като приемен родител, отговаря за осиновено дете или за други членове на семейството на негова издръжка […]“

Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
От преписката по главното производство е видно, че г‑жа Pehlivan, родена в Турция на 7 август 1979 г., получава разрешение
за влизане на територията на Нидерландия на 11 май 1999 г. на основание събиране на семейството със своите родители, поне
единият от които вече принадлежи към легалния пазар на труда в Нидерландия.
Поради тази причина на 1 август 1999 г. Staatssecretaris ѝ издава разрешение за пребиваване за определен срок, считано от
9 август същата година, съпътствано от условието, свързано със „събирането на семейството в широк смисъл при родителите“.
За последен път нидерландските органи продължават действието на това разрешение до 24 юли 2003 г.
Не се оспорва, че след 12 август 1999 г. и в продължение на над 3 години г‑жа Pehlivan живее в дома на родителите си в Нидерландия.
По време на краткосрочно пребиваване в Турция на 22 декември 2000 г. г‑жа Pehlivan сключва брак с турски гражданин. Тя обаче
уведомява службата за чужденците за съществуването на брака едва на 3 май 2002 г. и същият е регистриран на 1 юли същата година
от компетентната служба в общината по местоживеенето на заинтересуваната.
На 30 март 2002 г. на съпрузите се ражда син.
Според изявленията на г-жа Pehlivan съпругът ѝ влиза в Нидерландия през 2002 г. като шофьор на турски тежкотоварен камион
и подава заявление за получаването на разрешение за пребиваване в тази държава членка. След отхвърлянето на това заявление
той е експулсиран от територията на Нидерландия. Според г-жа Pehlivan от юни 2002 г. съпругът ѝ живее с нея и родителите ѝ
в семейното жилище в продължение на 9 месеца.
На 10 февруари 2004 г. турски съд разтрогва брака на г‑н и г‑жа Pehlivan.
На 1 април 2005 г. г‑жа Pehlivan напуска дома на своите родители и заедно със сина си се мести на друг адрес в Нидерландия.
С решение от 13 октомври 2003 г. Staatssecretaris отнема с обратна сила към 22 декември 2000 г., датата, на която г‑н и г‑жа
Pehlivan сключват брак, разрешението ѝ за пребиваване. Отнемането е мотивирано поради обстоятелството, че в приложение на
нидерландското право се счита, че г‑жа Pehlivan е прекъснала окончателно действителната семейна връзка с нейните родители
поради сключването на брак.
Нидерландските органи правят извод въз основа на това, че г‑жа Pehlivan пребивава на законно основание в Нидерландия едва
до 22 декември 2000 г., т.е. в продължение на по-малко от три години, поради което няма основание да се позовава на член 7,
първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 и поради това трябва да бъде експулсирана.
Като счита, че действителното пребиваване при родителите ѝ продължава след 22 декември 2000 г. и нейното положение с оглед
на споменатата разпоредба от Решение № 1/80 в нито един момент не е било засегнато от нейния брак, на 7 ноември 2003 г. г‑жа Pehlivan
подава административна жалба срещу решението за експулсирането ѝ. След отхвърлянето на тази жалба на 29 декември 2005 г. тя
подава жалба до Rechtbank ’s-Gravenhage, като допълнително иска изпълнението на решението за експулсиране да бъде спряно.
Според запитващата юрисдикция е безспорно, че бащата на г‑жа Pehlivan трябва да се счита за турски работник по смисъла на
Решение № 1/80 и принадлежи към легалния пазар на труда в приемащата държава членка.
Между страните в главното производство също няма спор, че след 12 август 1999 г. г‑жа Pehlivan действително живее без прекъсване
под един покрив със своите родители в продължение на поне три години.
Като счита, че разрешаването на спора, с който е сезиран, зависи от това дали последното обстоятелство е достатъчно, за да
може г‑жа Pehlivan да изпълни условието по член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80, свързано с пребиваването в
приемащата държава членка на законно основание в продължение на три години, за да може в този смисъл валидно да се позовава
на правата, които ѝ предоставя тази разпоредба, Rechtbank ’s-Gravenhage решава да спре производството и да постави на Съда
следните преюдициални въпроси:
„1)      a)     Трябва ли член 7, [първа алинея], първо тире от Решение […] № 1/80 да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба се прилага,
ако даден член на семейство на турски работник действително е живял с него в продължение на три години, без правото на пребиваване
на този член на семейството да е оспорено през тези три години от компетентните национални органи?
б)      Недопустима ли е съгласно член 7, [първа алинея], първо тире от Решение […] № 1/80 възможността през тези три години дадена
държава членка да реши, че ако даден член на семейството, който е бил приет на нейната територия, сключи брак, той не може
да черпи права от тази разпоредба, дори ако същият продължава да живее при турския работник?
2)      Недопустимо ли е съгласно член 7, [първа алинея], първо тире или съгласно друга разпоредба и/или принцип на общностното право
след изтичането на периода от три години компетентните национални органи да оспорят с обратна сила правото на пребиваване
на съответния чужд гражданин въз основа на качеството му на член на семейството или дали пребивава законно през тези три години?
3)      a)     Релевантно ли е за отговорите на горните въпроси обстоятелството, че чуждестранен гражданин съзнателно или несъзнателно укрива
сведения, които съгласно националното законодателство са от значение за правото му на пребиваване? Ако отговорът на този въпрос
е положителен, в какъв смисъл?
б)      От значение ли е в това отношение дали посочените сведения са станали известни през посочения период от три години или едва
след като той е изтекъл [като се има предвид, че след като посочените сведения са станали известни, компетентните национални
органи вероятно трябва да предприемат (по-задълбочено) разследване, преди да приемат решение]? Ако отговорът на този въпрос
е положителен, в какъв смисъл?“.

По преюдициалните въпроси

Предварителни бележки
От акта за преюдициално запитване е видно, че преюдициалните въпроси на Rechtbank ’s-Gravenhage се отнасят до положението
на турска гражданка, която в качеството си на дете, а следователно и на член на семейството на живеещи заедно турски мигранти,
поне единият от които принадлежи към легалния пазар на труда в Нидерландия, е получила разрешение да последва родителите си
на територията на приемащата държава членка за целите на събирането на семейството на основание член 7, първа алинея от Решение
№ 1/80.
Запитващата юрисдикция установява, че г‑жа Pehlivan живее без прекъсване под един покрив с родителите си в продължение на
над три години, но впоследствие нидерландските органи оспорват нейното право на пребиваване в приемащата държава членка, поради
това че преди изтичането на предвидения в член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 тригодишен срок тя е сключила
брак. Във връзка с това органите се основават на националното право, по силата на което действителната семейна връзка на пълнолетно
дете с неговите родители се счита за прекъсната, когато то сключи брак, при положение че вече не съществува морална и финансова
зависимост на детето от родителите, което води до невъзможност разрешението за пребиваване след този момент валидно да се
основава на събирането на семейството.
При тези обстоятелства следва най-напред да се вземе решение, както по същество иска запитващата юрисдикция в първия си въпрос,
дали турска гражданка, която се намира в положението на жалбоподателката в главното производство, има основание да се позовава
на член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80.
За целта следва по-специално да се определи дали член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 може да се тълкува в смисъл,
че обстоятелството, че член на семейството на турски работник мигрант, получил разрешение за влизане в държава членка на основание
събиране със семейството на родителите си, сключва брак преди изтичането на предвидения в тази разпоредба тригодишен срок,
автоматично прави незаконно по смисъла на същата пребиваването на заинтересуваното лице в приемащата държава членка и дали
в резултат от това тази държава членка може валидно да приложи национална правна уредба в областта на пребиваването от вида
на описаната в точка 20 от настоящото решение спрямо турска гражданка като жалбоподателката в главното производство, която
безспорно през целия този период действително е живяла с родителите си.

По първия въпрос
За да се даде полезен отговор на първия въпрос, очертан в предходните две точки, следва да се напомни, че член 7, първа алинея
от Решение № 1/80 има пряко действие, поради което турските граждани, за които се прилага тази разпоредба, имат право непосредствено
да се позовават на нея пред юрисдикциите на държавите членки, за да не се прилагат спрямо тях нормите на вътрешното право,
които ѝ противоречат (в този смисъл вж. по-специално Решение от 17 април 1997 г. по дело Kadiman, C‑351/95, Recueil, стр. I‑2133,
точка 28 и Решение от 22 декември 2010 г. по дело Bozkurt, C‑303/08, все още непубликувано в Сборника, точка 31).
Както е видно от самия текст на член 7, първа алинея, придобиването на предвидените в тази разпоредба права зависи от наличието
на две предварителни кумулативни условия, а именно, от една страна, обстоятелството съответното лице да бъде член на семейството
на турски работник, който вече принадлежи към легалния пазар на труда в приемащата държава членка, и от друга страна, на това
лице трябва да бъде разрешено от компетентните органи на тази държава да последва посочения работник в същата държава (вж.
Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе, точка 26). Както бе посочено в точки 21—23 от настоящото решение, в настоящия случай
е безспорно, че г‑жа Pehlivan удовлетворява тези условия.
След като посочените предварителни условия са изпълнени, остава да се провери с оглед прилагането на член 7, първа алинея
от Решение № 1/80 дали съответният турски гражданин е пребивавал през определен период от време на законно основание в приемащата
държава членка (вж. по-специално Решение от 7 юли 2005 г. по дело Aydinli, C‑373/03, Recueil, стр. I‑6181, точка 29).
За да не бъдат лишени от всякакво полезно действие обаче, периодите на пребиваване, посочени в двете тирета на член 7, първа
алинея от същото решение, изискват на членовете на семейството на турски работник, на които е разрешено да го последват в
приемащата държава членка, да се признае корелативно право на пребиваване през същите тези периоди (вж. Решение по дело Kadiman,
посочено по-горе, точка 29, както и Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе, точки 31 и 36). Всъщност отказът да се предостави
такова право би лишил от съдържание разрешението, предоставено от съответната държава членка на член на семейството на турски
работник мигрант да го последва, и сам по себе си би представлявал отричане на предоставената по този начин на заинтересуваното
лице възможност да пребивава на територията на приемащата държава членка.
Поради това член на семейството на турски работник, който подобно на г‑н Pehlivan отговаря на двете предварителни условия,
припомнени в точка 40 от настоящото решение, и пребивава на законно основание в продължение на повече от три години на територията
на приемащата държава членка, по необходимост притежава в нея право на пребиваване, пряко основаващо се на тази разпоредба.
Що се отнася по-специално до критерия за пребиваване на законно основание преди изтичането на първоначалния тригодишен срок,
посочен в член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80, от постоянната практика на Съда е видно, че понятията, използвани
в различните разпоредби на Решение № 1/80, са понятия на правото на Съюза, които трябва да се тълкуват еднакво в целия Европейски
съюз, като се отчитат духът и предназначението на разглежданите разпоредби, както и контекстът, в който те се вписват, за
да се осигури еднородното им прилагане в държавите членки (вж. по-специално Решение от 30 септември 1997 г. по дело Ertanir,
C‑98/96, Recueil, стр. I‑5179, точка 59, както и Решение от 30 септември 2004 г. по дело Ayaz, C‑275/02, Recueil, стр. I‑8765,
точки 39 и 40).
В това отношение в съответствие с общата цел, преследвана от това решение, да се подобри в социалната сфера режимът, от който
се ползват турските работници и членовете на техните семейства с оглед постепенното реализиране на свободното движение (вж.
по-специално Решение от 16 март 2000 г. по дело Ergat, C‑329/97, Recueil, стр. I‑1487, точка 43), системата, установена специално
с член 7, първа алинея от същото решение, цели да създаде благоприятни условия за събиране на семейството в приемащата държава
членка. Първо, т.е. преди изтичането на първоначалния тригодишен срок, предвиден в първо тире от посочената разпоредба, тя
цели да благоприятства работата и пребиваването на турския работник мигрант в приемащата държава членка, който вече законно
се намира на нейна територия, чрез присъствието на членовете на семейството му при него. След това второ тире от същата разпоредба
затвърждава позициите на членовете на семейството на турския работник мигрант чрез предоставената им възможност за личен достъп
до пазара на труда в тази държава членка с цел да си изградят в нея самостоятелно положение спрямо това на работника и по
този начин да се засили трайното интегриране на семейството в приемащата държава членка (вж. Решение по дело Bozkurt, посочено
по-горе, точки 33 и 34, както и цитираната съдебна практика).
Съдът заключава въз основа на това, че членът на семейството по принцип, освен при наличие на основателни причини, е длъжен
действително да пребивава с работника мигрант, докато самият той няма право на достъп до пазара на труда преди изтичането
на тригодишния срок, предвиден в член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 (вж. Решение по дело Bozkurt, посочено
по-горе, точка 35). Както Съдът отбелязва в точки 42 и 44 от Решение по дело Kadiman, посочено по-горе, положението би било
по-различно само в хипотезата, при която съответният член на семейството не живее под един покрив с турския работник мигрант
в приемащата държава членка поради обективни обстоятелства.
В този контекст Съдът уточнява, че предвид както на основното предназначение на член 7, първа алинея от Решение № 1/80, така
и на духа на тази разпоредба, събирането на семейството, обосновало влизането на члена на семейството на територията на приемащата
държава членка, трябва да се прояви конкретно в постоянното присъствие на този член на семейството при работника, като присъствието
се материализира чрез съвместното съжителство на заинтересуваните лица, докато членът на семейството получи след три години
възможността да заживее самостоятелно от своя роднина, който му е дал възможност да отиде в приемащата държава членка (вж.
Решение по дело Ergat, посочено по-горе, точка 36).
Съдът също тълкува член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 в смисъл, че тази разпоредба не е пречка приемащата
държава членка да постави във връзка с правото на пребиваване на члена на семейството през първите три години условия, които
да гарантират, че присъствието му ще бъде в съответствие с духа и предназначението на член 7, първа алинея (Решение по дело
Kadiman, посочено по-горе, точка 33).
За да се определи точният обхват на това тълкуване, е важно да се напомни логиката на системата в основата на член 7, първа
алинея от Решение № 1/80, установена от договарящите страни.
В това отношение от практиката на Съда става ясно, че от една страна, първото разрешение за влизане в държава членка на член
на семейството на турски работник, който вече принадлежи към легалния пазар на труда в тази държава, по принцип се урежда
от националното право на тази държава, като тази компетентност се проявява чрез разрешението заинтересуваното лице да последва
работника, предоставено от компетентните национални органи (вж. Решение по дело Ayaz, посочено по-горе, точки 34 и 35).
От друга страна, след изтичането на първоначалния тригодишен срок, предвиден в член 7, първа алинея, първо тире от Решение
№ 1/80, държавата членка вече няма правото да поставя каквито и да било условия във връзка с пребиваването на нейна територия
на член на семейството на турски работник (вж. Решение по дело Ergat, посочено по-горе, точка 38, и Решение от 11 ноември
2004 г. по дело Cetinkaya, C‑467/02, Recueil, стр. I‑10895, точка 30).
Във връзка с междинната фаза следва да се приеме, че в рамките на тригодишния срок след влизането на съответния член на семейството
на територията на приемащата държава членка последната е компетентна до известна степен да уреди пребиваването на заинтересуваното
лице, но тази компетентност не е неограничена.
По-специално от самия текст на точка 33 от Решение по дело Kadiman, посочено по-горе, е видно, че приемащата държава членка
има право да постави във връзка с пребиваването на члена на семейството на турския работник само условия, целящи да обезпечат
пълното зачитане на преследваната от член 7, първа алинея от Решение № 1/80 цел, като гарантират, че заинтересуваното лице
няма да пребивава на територията ѝ в нарушение на духа и предназначението на тази разпоредба, припомнени в точка 45 от настоящото
решение.
Като се има предвид, че през тези три години членовете на семейството на съответния турски работник по принцип и без да се
засяга евентуално установеният по-благоприятен режим, предвиден в член 14, параграф 2 от Решение № 1/80, нямат право да живеят
самостоятелно, като упражняват дейност като заети лица, тяхното пребиваване в приемащата държава членка през посочения период
се обоснова само и единствено със събирането на семейството, което позволява на турския работник, заради когото им е разрешено
да влязат на територията на тази държава, да пребивава в нея в присъствието на членовете на своето семейство.
Следователно приемащата държава членка може валидно да изисква през първоначалния тригодишен срок въпросният член на семейството
да продължи действително да живее със съответния турски работник мигрант.
Обратно, тази държава членка няма право да установява в това отношение правна уредба, която по естеството си да се отличава
от произтичащата от Решение № 1/80 или да налага други условия, освен предвидените в него. Действително съгласно постоянната
практика на Съда както от предимството на правото на Съюза, така и от непосредственото действие на разпоредба като член 7,
първа алинея от Решение № 1/80 следва, че държавите членки нямат право да променят едностранно обхвата на системата за постепенно
интегриране на турските граждани в приемащата държава членка и поради това вече нямат възможност да приемат мерки, които могат
да накърнят правното положение, което изрично се признава на такива граждани от правната уредба на асоциирането между ЕИО
и Турция (вж. в този смисъл Решение от 22 юни 2000 г. по дело Eyüp, C‑65/98, Recueil, стр. I‑4747, точки 40 и 41, Решение
от 19 ноември 2002 г. по дело Kurz, C‑188/00, Recueil, стр. I‑10691, точки 66—68, както и Решение от 4 февруари 2010 г. по
дело Genc, C‑14/09, все още непубликувано в Сборника, точки 36—38).
Именно такъв е обаче случаят с правна уредба като разглежданата в главното производство. В този смисъл правната уредба като
съдържащата се в част В2/8.3 от Vc 2000, далеч без да се ограничава само да предвиди, че членът на семейството на турския
работник мигрант трябва да живее действително под същия покрив с него през първите три години от пребиваването си в приемащата
държава членка, всъщност въвежда норма, съгласно която се счита по-специално, че сключването на брак или установяването на
връзка от пълнолетното дете само по себе си прекъсва действителната семейна връзка. В резултат от това тази правна уредба
оправомощава националните органи автоматично да отнемат разрешението за пребиваване на члена на семейството, който се намира
в подобно положение, макар същевременно засегнатото лице да продължава да съжителства с този работник.
При това положение са налага констатацията, че правна уредба от такова естество явно надхвърля границите на мерките, които
приемащата държава членка има право да приема на основание Решение № 1/80. Условия като изложените в предходната точка изобщо
не се съдържат в член 7, първа алинея от Решение № 1/80, чиято редакция, напротив, е обща и безусловна, и те не се подкрепят
и от духа, с който е пропита така приетата разпоредба.
Що се отнася по-специално до положението на член на семейството като жалбоподателката по главното производство, от констатациите
на запитващата юрисдикция е видно, че след разрешението за влизането ѝ на територията на Нидерландия през 1999 г. до 1 април
2005 г., когато тя напуска семейното жилище, за да се установи на друг адрес, г‑жа Pehlivan никога не е живяла самостоятелно,
откъсвайки се от общото домакинство със своите родители, поне единият от които принадлежи към легалния пазар на труда в тази
държава.
В този смисъл от обстоятелствата на разположение на Съда е видно, че в случая г‑жа Pehlivan е пребивавала без прекъсване в
приемащата държава членка в продължение на над три години в пълно съответствие с изискванията на член 7, първа алинея от Решение
№ 1/80, както и с целта, която е в основата на тази разпоредба, а именно събирането на семейството.
При тези условия трябва да се приеме, че заинтересуваното лице е пребивавало през цялото време на законно основание на територията
на Нидерландия по смисъла на посочената разпоредба. При обстоятелства като тези по главното производство правото на пребиваване
на г‑жа Pehlivan в приемащата държава членка при всички положения не се повлиява по никакъв начин от брака, сключен от нея
преди изтичането на тригодишния срок, предвиден в първото тире на същата разпоредба, след като в настоящия случай този брак
не е довел до преустановяване на действителното съжителство на заинтересуваното лице с турския работник, чрез когото е допуснато
на територията на тази държава членка с оглед събирането на семейството.
Освен това изложеното тълкуване е в съответствие с постоянната практика на Съда, съгласно която член на семейството на турски
работник, който отговаря на условията, предвидени в член 7, първа алинея от Решение № 1/80, може да изгуби правата, които
са му признати по силата на тази разпоредба, само в две хипотези, а именно или когато поради личното поведение на турския
мигрант неговото пребиваване на територията на приемащата държава членка представлява действителна и сериозна опасност за
обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве съгласно член 14, параграф 1 от същото решение, или когато
заинтересованото лице е напуснало територията на тази държава за значителен период от време и без основателни причини (вж.
по-специално Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе, точка 42 и цитираната съдебна практика).
От това следва по-специално, че — както Съдът вече е постановил и обратно на предвиденото в разглежданата в главното производство
правна уредба — обстоятелството, че към момента на настъпване на спорните факти заинтересуваното лице е пълнолетно, няма никакво
значение с оглед на правата, които то е придобило на основание член 7, първа алинея от Решение № 1/80 (в този смисъл вж. по-специално
Решение по дело Ergat, посочено по-горе, точки 26 и 27, както и Решение от 16 февруари 2006 г. по дело Torun, C‑502/04, Recueil,
стр. I‑1563, точка 28 и цитираната съдебна практика).
Предвид всички изложени съображения следва да се направи извод, че при обстоятелства като тези по главното производство бракът,
сключен от член на семейството на турски работник преди изтичането на тригодишния срок, предвиден в член 7, първа алинея,
първо тире от Решение № 1/80, е без всякакво значение за запазването на правото на пребиваване, предоставено на неговия притежател,
при положение че през целия срок той действително живее под един покрив с работника. Следователно съответната държава членка
не е имала основание да постави под съмнение в настоящия случай правото на пребиваване, което жалбоподателката в главното
производство черпи от правото на Съюза и националните юрисдикции са задължени да приложат изцяло, както и да предоставят защита
на правата, които то предоставя пряко на частноправните субекти, като оставят без приложение всяка разпоредба от законодателството
на посочената държава, евентуално намираща се в противоречие с него (вж. Решение по дело Eyüp, посочено по-горе, точка 42
и Решение по дело Kurz, посочено по-горе, точка 69).
Накрая следва да се уточни, че даденото в предходната точка тълкуване не е несъвместимо с изискванията на член 59 от Допълнителния
протокол, подписан на 23 ноември 1970 г. Всъщност поради мотиви, аналогични на изложените от Съда в точки 62—67 от Решение
от 18 юли 2007 г. по дело Derin (C‑325/05, Сборник, стр. I‑6495), в точка 21 от Решение от 4 октомври 2007 г. по дело Polat
(C‑349/06, Сборник, стр. I‑8167), както и в точка 45 от Решение по дело Bozkurt, посочено по-горе, няма основание положението
на член на семейството на турски работник мигрант да се сравнява с това на член на семейството на гражданин на държава членка
предвид съществуващите чувствителни различия в съответното им правно положение (вж. в този смисъл Решение от 21 януари 2010 г.
по дело Bekleyen, C‑462/08, все още непубликувано в Сборника, точки 37, 38 и 43).
При това положение с оглед на всичко, изложено по-горе, на първия въпрос следва да се отговори, че член 7, първа алинея, първо
тире от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че:
–        тази разпоредба не допуска правна уредба на държава членка, съгласно която членът на семейството, получил надлежно разрешение
да последва турски работник мигрант, който вече принадлежи към легалния пазар на труда в тази държава, губи правата, предвидени
във връзка със събирането на семейството на основание на същата разпоредба, единствено поради това че след навършване на пълнолетие
сключва брак, въпреки че в същото време продължава да живее с работника през първите три години от пребиваването си в приемащата
държава членка,
–        турски гражданин, който като жалбоподателката по главното производство попада под действието на споменатата разпоредба, може
надлежно да претендира за право на пребиваване в приемащата държава членка на това основание, независимо че е сключил брак
преди изтичането на тригодишния срок, предвиден в първа алинея, първо тире от нея, при положение че през целия срок действително
е живял под един покрив с турския работник мигрант, чрез когото е допуснат на територията на тази държава членка с оглед събирането
на семейството.
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на поставените от запитващата юрисдикция други въпроси.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 7, първа алинея, първо тире от Решение № 1/80 от 19 септември 1980 година относно развитието на асоциирането, прието
от Съвета по асоцииране, създаден със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, трябва
да се тълкува в смисъл, че:
–
тази разпоредба не допуска правна уредба на държава членка, съгласно която членът на семейството, получил надлежно разрешение
да последва турски работник мигрант, който вече принадлежи към легалния пазар на труда в тази държава, губи правата, предвидени
във връзка със събирането на семейството на основание на същата разпоредба, единствено поради това че след навършване на пълнолетие
сключва брак, въпреки че в същото време продължава да живее с работника през първите три години от пребиваването си в приемащата
държава членка,
–
турски гражданин, който като жалбоподателката по главното производство попада под действието на споменатата разпоредба, може
надлежно да претендира за право на пребиваване в приемащата държава членка на това основание, независимо че е сключил брак
преди изтичането на тригодишния срок, предвиден в първа алинея, първо тире от нея, при положение че през целия срок действително
е живял под един покрив с турския работник мигрант, чрез когото е допуснат на територията на тази държава членка с оглед събирането
на семейството.
Подписи
*
Език на производството: нидерландски.