CELEX: 62006TJ0191
Kilpailu
Kartellit ja muut yhteisjärjestelyt
Vetyperoksidi ja perboraatti
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Rikkomisen kesto
Syyttömyysolettama
Puolustautumisoikeudet
Sakot
Lieventävät seikat

Tosiseikat
Kantajana oleva FMC Foret SA on Espanjan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka piti tosiseikkojen tapahtuma-aikaan kaupan
muun muassa vetyperoksidia ja natriumperboraattia.
Se on FMC Chemicals Netherlands BV:n täysin omistama tytäryhtiö ja kuuluu amerikkalaisen FMC Corp -yrityksen määräysvallassa
olevaan konserniin.
Degussa AG ilmoitti Euroopan yhteisöjen komissiolle marraskuussa 2002, että vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoilla
toimi kartelli, ja vaati sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission
tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyöstä annettu tiedonanto) soveltamista.
Degussa toimitti aineelliset todisteet komissiolle, joka teki 25. ja 26.3.2003 tarkastukset kolmen yrityksen toimitiloissa.
Tarkastusten seurauksena useat yritykset, erityisesti EKA Chemicals AB, Atofina SA (josta on tullut Arkema SA) ja Solvay SA,
vaativat yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamista ja toimittivat komissiolle todisteita kyseisestä kartellista.
Komissio lähetti 26.1.2005 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille yrityksille, joita asia koskee.
Asianomaisten yritysten 28. ja 29.6.2005 pidetyn kuulemisen jälkeen komissio teki 3.5.2006 päätöksen K(2006) 1766 lopullinen
(jäljempänä riidanalainen päätös) [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä
vastaan: Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, kantaja, Kemira Oyj, L’Air liquide
SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema (asia COMP/F/38.620
– Vetyperoksidi ja perboraatti); päätöksen tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 13.12.2006 (EUVL
L 353, s. 54). Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 8.5.2006 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös
Komissio ilmoitti riidanalaisessa päätöksessä, että päätöksen adressaatit olivat osallistuneet jatkettuun ja yhtenäiseen EY
81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen vetyperoksidin ja sen jatkojalostustuotteen natriumperboraatin osalta
(riidanalaisen päätöksen toinen perustelukappale).
Kilpailusääntöjen rikkominen, joka todettiin ajanjaksolta 31.1.1994–31.12.2000, koski lähinnä liiketoiminnan kannalta merkityksellisten
tietojen sekä luottamuksellisten markkina- ja yritystietojen vaihtamista kilpailijoiden kesken, tuotannon sekä potentiaalisen
ja tosiasiallisen tuotantokapasiteetin rajoittamista ja valvontaa, markkinaosuuksien ja asiakkaiden jakamista sekä tavoitehintojen
asettamista ja noudattamisen seurantaa.
Kantajan todettiin olevan FMC:n kanssa ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti” vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta (riidanalaisen
päätöksen 389–395 perustelukappale).
Komissio käytti sakon määrän laskennassa menetelmää, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan
5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat).
Komissio määritti sakkojen perusmäärät rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale)
ja katsoi rikkomisen erittäin vakavaksi (riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappale).
Eriytettyä kohtelua sovellettaessa kantaja sijoittui kolmanteen eli toiseksi viimeiseen ryhmään, joka vastasi 20 miljoonan
euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 460–462 perustelukappale).
Koska kantaja oli komission mukaan osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–13.12.1999 eli kahden vuoden ja seitsemän
kuukauden ajan, sille määrättävän sakon laskentapohjaa korotettiin 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappale).
Kantajan osalta ei hyväksytty mitään raskauttavia tai lieventäviä seikkoja.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohdassa todetaan, että kantaja on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklaa osallistuessaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–13.12.1999.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohdassa komissio määräsi kantajalle ja FMC:lle ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti”
25 miljoonan euron sakon.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.7.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon,
ja asia siirrettiin osapuolten kuulemisen jälkeen laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti 6.1.2010 prosessinjohtotoimina asianosaisille kirjallisia kysymyksiä, joihin nämä vastasivat
29.1.2010 päivätyillä vastineillaan.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten
lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 4.3.2010 pidetyssä istunnossa.
Koska kaksi jaoston jäsentä ei voinut osallistua päätösharkintaan, unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan
mukaisesti päätösharkintaa jatkoivat ne kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet tämän tuomion.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio määrää siinä kantajalle sakon
–        toissijaisesti alentaa sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja täsmensi vastineessaan ja istunnossa, että kannekirjelmän ensimmäistä vaatimusta oli tulkittava siten, että sillä
vaaditaan kumoamaan riidanalainen päätös kantajaa koskevilta osilta eli siltä osin kuin siinä todetaan kantajan osallisuus
kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Oikeudellinen arviointi
Kantaja esittää riidanalaisen päätöksen kumoamista tai toissijaisesti sakon määrän alentamista koskevan vaatimuksensa tueksi
kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee sen rikkomiseen osallisuudesta esitettyjen todisteiden virheellistä arviointia,
toinen puolustautumisoikeuksien loukkaamista asiakirja-aineistoon tutustumisen osalta ja kolmas sakon määrän liiallisuutta.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee kantajan rikkomiseen osallisuudesta esitettyjen todisteiden väitettyä virheellistä arviointia
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, ettei komissio ole esittänyt riittävän täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita osoittaakseen sen osallisuuden
kartelliin.
Komissio on yhtäältä tukeutunut pääasiallisesti epätarkkoihin ja vahvistamattomiin tietoihin, joita on esitetty kiireellä
laadituissa sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevissa hakemuksissa, joita ei ole perusteltu ja joilla on
näin ollen vain vähäinen todistusarvo. Toisaalta komissio taas ei ole ottanut huomioon kantajan esittämää vastanäyttöä, kuten
sen kilpailusääntöjen rikkomiseen väitetysti osallistuneiden työntekijöiden todistajanlausuntoja.
Komissio ei ole kumonnut kantajan väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa ja istunnossa esittämiä todisteita eli työntekijöiden
todistajanlausuntoja. Se ei myöskään ole ottanut huomioon kantajan esittämiä tietoja kilpailutoiminnastaan markkinoilla.
Kuulemisesta vastaava neuvonantaja oli istunnossa todennut, että kantajaa vastaan esitetyt todisteet olivat puutteellisia.
Se oli ehdottanut osapuolten välistä tapaamista ja kantajan esittämän uuden vastanäytön kontradiktorista tutkintaa. Komissio
ei ollut noudattanut näitä ehdotuksia.
Komissio moitti väitetiedoksiannossa kantajaa siitä, että se osallistui rikkomiseen tammikuun 1994 ja kesäkuun 2001 välisenä
aikana, mutta lyhensi myöhemmin huomattavasti ajanjaksoa, jona se katsoi kantajan osallistuneen rikkomiseen. Se vahvisti riidanalaisessa
päätöksessä rikkomisen alkaneen 29.5.1997, jolloin kantaja järjesti Sevillassa Euroopan kemianteollisuuden neuvoston (CEFIC)
kokouksen, ja päättyneen 13.12.1999, jolloin pidettiin Freiburgin kokous, jossa kantajan työntekijä oli läsnä.
Näyttääkseen toteen kilpailunvastaiset teot komissio käytti perusteena vahvistamattomia tietoja, jotka olivat peräisin yhdestä
lähteestä eli joko Degussalta, Solvaylta tai Atofinalta, ja jätti näin huomiotta oikeuskäytännön, jonka mukaan yhden yrityksen
esittämä lausunto ei ole riittävä todiste rikkomisesta (asia T-337/94, Enso-Gutzeit v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s.
II-1571, 91 kohta).
Komissio totesi kantajan mukaan Degussan esittämistä tiedoista virheellisesti, että niitä tukivat muilta kartelliin osallisilta
yrityksiltä saadut todisteet. Riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappaleesta seuraa, että komissio katsoi tosiasiassa, että
koska tietyt yritykset olivat myöntäneet Degussan niistä esittämät väitteet tosiksi, sen kantajasta esittämille väitteille
ei ollut tarpeen saada vahvistusta. Komissio ei siis pyrkinyt vahvistamaan Degussan kantajasta esittämiä tietoja.
Yhdeltä yritykseltä peräisin olevista muista tiedoista komissio totesi kantajan mukaan, että ne oli saatu lainvastaisen yhteydenpidon
suorilta todistajilta, että ne oli toimitettu sille ”tarkan harkinnan jälkeen” ja että ne olivat uskottavia johdonmukaisen
näytön kokonaisuuden näkökulmasta (riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappale).
Kaikki nämä tiedot eivät kuitenkaan pitäneet paikkansa. Solvayn esittämät tiedot olivat kantajan mukaan epätarkkoja ja niistä
ilmeni esimerkiksi, että eräs nimetön lähde Solvayssa vahvisti, että nimetön Solvayn työntekijä oli ottanut yhteyttä kantajan
työntekijöihin neljään otteeseen, tarkentamatta kuitenkaan ajankohtia sen enempää. Sama pätee Solvayn väitteeseen siitä, että
kantaja olisi antanut Atofinalle korvauksia sen tuotantolaitoksen sulkemisesta. Komissio ei myöskään ollut verrannut näitä
tietoja kantajan työntekijöiden esittämien vastakkaisten lausuntojen tietoihin.
Komissio ei ollut ottanut huomioon Atofinan eräältä työntekijältä saatujen tietojen eli kartellitapaamisissa tehtyjen muistiinpanojen
osalta sitä, että samoilla muistiinpanoilla oli pyritty näyttämään toteen useita eri tapaamisia. Nämä muistiinpanot sisältävät
lisäksi useita kysymysmerkkejä kantajaa koskevien tietojen osalta.
Komissio oli siis virheellisesti hyväksynyt yhden yrityksen kantajaa vastaan esittämät todisteet, joita kantajan työntekijöiden
lausunnot eivät vahvistaneet vaan jotka ne pikemminkin kyseenalaistivat.
Kantaja moittii lisäksi komission toteamuksia tietyistä tapaamisista.
–       Kantajan saamat puhelinsoitot
Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti tukeutunut Solvayn ja Atofinan esittämiin tietoihin todetessaan, että kantajalle
kerrottiin puhelimitse joidenkin kartellitapaamisten tuloksista.
Solvayn antamat tiedot liittyivät neljään ”korkean tason” tapaamiseen Degussan, Solvayn ja Kemiran välillä (riidanalaisen
päätöksen 171–174, 211, 215–217 ja 239–242 perustelukappale). Komissio käytti näiden kokousten osalta perusteena Solvayn lausumaa,
jonka mukaan ”näiden tapaamisten tuloksista ilmoitettiin muille markkinatoimijoille” ja ”Solvay ilmoitti näiden keskustelujen
varsinaisista tuloksista esimerkiksi Foretille (Espanjaan) ja Ausimontille (Italiaan)”. Komission mukaan Atofina vahvisti
tämän lausuman (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale).
Solvayn mainitun lausuman perusteella ei kantajan mukaan voitu todeta, että Solvay olisi vahvistanut ilmoittaneensa kokouksista
kantajalle ”tyhjentävästi – – yleensä puhelimitse” (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale). Solvay ei kertonut, ”kuka
oli soittanut kenelle”, eikä maininnut, mistä oli puhuttu. Se ei täsmentänyt, mihin tapaamisiin se viittasi, lukuun ottamatta
elokuussa 1997 pidettyä kokousta. Komissio itse toimitti tämän tiedon. Atofina ei voinut vahvistaa Solvayn lausumaa, sillä
se ei ollut läsnä tapaamisissa. Atofina viittaa tosiasiassa Solvayn puhelinsoittoihin, jotka koskivat eri tapaamisia eli vuoden
1995 lopulla ja vuoden 1997 alussa pidettyjä ”B-ryhmän” tapaamisia. Solvayn ja Atofinan esittämät tiedot eivät siis tue toisiaan.
Solvay on lisäksi itse kiistänyt osallistuneensa yhteen kyseessä olevista neljästä tapaamisesta eli Frankfurt am Mainissa
huhtikuussa 1998 pidettyyn tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 217 perustelukappale). Solvay ei maininnut olleensa yhteydessä
kantajaan Brysselissä syyskuussa 1998 pidetystä kokouksesta.
Komissio yritti kantajan mukaan turhaan saada Solvaylta täsmällisempiä tietoja istunnossa. Koska puhelinsoittoja koskevaa
Solvayn lausumaa ei täsmennetty tämän enempää, sillä ei ole todistusarvoa. Kantajan työntekijöiden todistajanlausunnot kyseenalaistavat
joka tapauksessa kyseisen lausuman, sillä työntekijät kieltävät saaneensa Solvaylta puhelinsoittoja.
Atofinan esittämien tietojen osalta komissio tukeutui kantajan mukaan virheellisesti Atofinan työntekijän väitteeseen siitä,
että kantaja oli neljästi osallistunut kokouksiin puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 180–192 ja 247–253 perustelukappale).
Tätä väitettä ei ole vahvistanut yksikään muu kyseisiin kokouksiin osallistunut yritys.
Muut asiakirja-aineiston tiedot kyseenalaistavat kantajan mukaan kyseisen Atofinan työntekijän esittämien tietojen uskottavuuden.
Komissio käytti väitetiedoksiannon perusteena erityisesti tämän työntekijän toteamusta siitä, että kantajan edustaja oli osallistunut
Pariisissa 12.2.1996 pidettyyn kokoukseen (väitetiedoksiannon 137 ja 138 kohta). Kantaja väittää osoittaneensa toteamuksen
olevan virheellinen, sillä kyseiseen kokoukseen väitetysti osallistuneen henkilön passista kävi ilmi, että hän oli kyseisellä
viikolla Yhdysvalloissa. Komissio ei mainitse lainkaan tätä virhettä riidanalaisessa päätöksessä. Atofinan todistaja esitti
lisäksi useaan otteeseen saman sivun muistiinpanoistaan todisteena eri kokouksista. Mainitut muistiinpanot sisälsivät useita
kysymysmerkkejä erityisesti kantajaa koskevien tietojen ja sen kokouksiin osallistumisen osalta. Komissio ei ole ottanut huomioon
näitä seikkoja arvioidessaan Atofinan esittämien todisteiden uskottavuutta.
Niiden tietojen perusteella, joita Atofinan aluksi esitti kyseessä olevista kokouksista ensimmäisestä eli Pariisissa syyskuussa
1997 pidetystä kokouksesta, ei kantajan mukaan pystytty tunnistamaan kantajan työntekijää, johon oli väitetysti otettu yhteyttä
puhelimitse. Kantajan työntekijä, joka nimettiin Atofinan myöhemmin laatimassa taulukossa, kielsi valaehtoisessa todistajanlausunnossaan
saaneensa tällaista puhelinsoittoa. Komissio ei ottanut huomioon tätä seikkaa.
Komissio katsoi kantajan mukaan, että oli uskottavaa, että kantajaan oli otettu yhteyttä, koska siihen oli aiemmin oltu yhteydessä
ja se oli myöhemmin osallistunut kahteen kokoukseen puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappale). Riidanalaisessa
päätöksessä mainitaan kuitenkin tästä väitetyistä aiemmasta yhteydenpidosta ainoastaan yksi, kuukautta aiemmin saatu puhelinsoitto
(riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale), joka oli mainittu Solvayn vahvistamattomissa tiedoissa. Väite kantajan osallistumisesta
puhelimitse kahteen myöhemmin pidettyyn kokoukseen perustuu samoihin vahvistamattomiin Atofinan antamiin tietoihin.
Kyseessä olevista kokouksista toisen eli Frankfurt am Mainissa 17.11.1997 pidetyn kokouksen osalta (riidanalaisen päätöksen
188–192) Atofinan työntekijä nimesi kantajan mukaan ristiriitaisesti ensiksi kantajan yhden työntekijän ja tämän jälkeen sen
kaksi työntekijää, joihin oli otettu yhteyttä. Komissio ei maininnut tätä ristiriitaa ja ilmoitti itsekin virheellisesti nimetyn
henkilön nimen (riidanalaisen päätöksen alaviite 204). Kyseistä tietoa ei ole vahvistettu, ja kantajan nimetyt työntekijät
ovat kiistäneet sen.
Toisin kuin komissio on ilmoittanut, asiakirjatodisteet eivät kantajan mielestä vahvista Atofinan esittämiä tietoja. Kyseiset
todisteet on toimittanut sama Atofinan työntekijä, joka ei voi vahvistaa omia väitteitään. Kyseessä on lisäksi mainitun kokouksen
aikana laadittu taulukko, jossa esitetään asiakas- ja tuottajakohtaiset hinnat (riidanalaisen päätöksen 192 perustelukappale)
ja joka sisältää kantajan osalta neljä kysymysmerkkiä. Näitä tietoja ei ollut välttämättä toimittanut juuri kantaja, vaan
ne on voitu saada muista lähteistä, kuten kantajan asiakkailta.
Myöskään Degussa ei vahvistanut väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kantajan työntekijän väitetysti saamaa puhelinsoittoa.
Degussa esitti tosiasiassa pelkän yhteenvedon väitetiedoksiannon sisällöstä ja mainitsi siinä Atofinan väittäneen, että tietyt
muut yritykset, kuten kantaja, olivat saaneet tiedon tästä kokouksesta, ja vahvisti osallistuneensa itse kyseiseen kokoukseen.
Degussan lausuma oli ainoastaan todiste sitä itseään vastaan, eikä se ei liittynyt mitenkään kantajaan.
Kantajan mukaan Atofinaa lukuun ottamatta mikään muu kartelliin osallinen yritys ei väittänyt kantajan osallistuneen kyseessä
olevista kokouksista kolmanteen eli Pariisissa 21.11.1997 pidettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 193–197 perustelukappale).
Komissio tukeutui virheellisesti Atofinan väitteeseen, jota ei ollut vahvistettu ja joka on ristiriidassa kyseisen kantajan
työntekijän todistajanlausunnon kanssa.
Komissio tukeutui lisäksi kantajan mukaan virheellisesti siihen, että kantajan soveltamat hinnat kävivät ilmi kyseisestä kokouksesta
laadituista muistiinpanoista (riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappale). Taulukkoon oli lähinnä merkitty pelkkiä asteriskeja.
Jotkin ilmoitetuista hinnoista olivat Atofinan työntekijän arvioimia tavoitehintoja, jotka eivät olleet peräisin kantajan
antamista tiedoista. Kyseinen taulukko sisälsi lisäksi tietoja muista tuottajista, joiden komissio ei ollut katsonut osallistuneen
kyseiseen kokoukseen. Komissio myönsi itsekin, että tuottajaa koskeviin taulukon kohtiin oli voitu lisätä tavoitehinnat tämän
tietämättä. Kyseinen taulukko ei siis vahvista Atofinan esittämiä tietoja.
Atofinan työntekijän muistiinpanoista, jotka se oli laatinut kyseessä olevista kokouksista neljännessä, Düsseldorfissa 12.10.1998
pidetyssä kokouksessa, ei käy ilmi läsnäolijoita, mutta kyseinen työntekijä selvensi niistä myöhemmin seuraavaa: ”FMC poissa”.
Ainoastaan Atofinan esittämää sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevaa hakemusta varten laaditussa taulukossa
ilmoitettiin, että kantaja oli ”poissa, mutta siihen otettiin yhteyttä puhelimitse ja Solvay edusti sitä”. Yksikään muu osallistuja,
Solvay mukaan luettuna, ei vahvistanut kantajan osallistuneen tähän kokoukseen. Kun Degussalta tiedusteltiin asiaa, se puolestaan
totesi, että ”[sen] tietojen mukaan – – kokoukseen ei osallistunut neljättä yritystä”. Komissio on tältä osin tyytynyt virheellisesti
toteamaan ainoastaan, että ”muut kolme yritystä vahvistivat, että kokous pidettiin” (riidanalaisen päätöksen 253 perustelukappale),
ottamatta huomioon, että yksikään näistä yrityksistä ei ollut vahvistanut Atofinan kantajasta esittämiä tietoja. Kun komissio
lisäksi ilmoitti, että Atofinan lausumat olivat ”sen hallussa olevien todisteiden kannalta uskottavia” (riidanalaisen päätöksen
253 perustelukappale), se viittasi tässä yhteydessä ainoastaan muihin Atofinan vahvistamattomiin väitteisiin. Se on siis tehnyt
kehäpäätelmän.
Atofinan työntekijän väitettä siitä, että se oli puhelimitse yhteydessä kantajan työntekijöihin, ei kantajan mukaan ole myöskään
vahvistettu. Kantajan työntekijät vahvistavat todistajanlausunnoissaan sen sijaan, etteivät he olleet saaneet puhelinsoittoja,
ja näitä lausuntoja tukevat se, etteivät muut kartelliin osalliset yritykset ole maininneet mitään puhelinsoitoista, sekä
Atofinan esittämiin muistiinpanoihin sisältyvät kysymysmerkit. Muistiinpanoihin sisältyvät tiedot kantajan soveltamista hinnoista
voivat olla peräisin muista lähteistä. Kaikki nämä seikat puhuvat siis sen puolesta, ettei kantaja osallistunut kyseisiin
kokouksiin.
–       CEFIC:n kokousten yhteydessä tapahtunut yhteydenpito
Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti todennut sen osallistuneen kuuteen kartellitapaamiseen, jotka järjestettiin
CEFIC:n kokousten yhteydessä toukokuun 1997 ja marraskuun 1999 välisenä aikana. Se ilmoittaa työntekijöidensä osallistuneen
kyseessä oleviin CEFIC:n kokouksiin. Kaikki nämä työntekijät ovat kuitenkin ilmoittaneet, etteivät he osallistuneet kartellin
toimintaan kokousten yhteydessä. Komissio on kuitenkin hylännyt kantajan työntekijöiden lausunnot ilman perusteluja.
Pelkkä läsnäolo kartellitapaamisessa ei kantajan mukaan ole osoitus kartelliin osallistumisesta. Yritys voi nimittäin osoittaa,
ettei se ole osallistunut kartellitoimintaan, näyttämällä toteen, että se on ilmoittanut kilpailijoilleen osallistuvansa tapaamiseen
muussa tarkoituksessa kuin kilpailijansa.
Kantajan työntekijä, joka osallistui Sevillassa toukokuussa 1997 pidettyihin kokouksiin, ilmoitti komissiolle todenneensa
nimenomaisesti, että yhtäältä sen yritys oli ”laajentamassa toimintaansa Saksaan” ”eikä ollut kiinnostunut” mistään hintarajoituksista
ja että toisaalta se oli kieltäytynyt neuvottelemasta rajoituksista. Tätä lausuntoa tukee se, että Degussan edustaja poistui
mainitun toteamuksen vuoksi yhdestä kokouksesta ovet paukkuen (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale). Kantajan edustajaa
ei tästä syystä kutsuttu seuraavana päivänä ravintolaillalliselle (riidanalaisen päätöksen 163 perustelukappale).
Mainitun kantajan työntekijän lausunnon mukaan Évian-les-Bainsissa toukokuussa 1998 pidetty CEFIC:n kokous päättyi samalla
tavoin. Pienet tuottajat, joihin kantaja kuului, kieltäytyivät osallistumasta kilpailunvastaisiin sopimuksiin, sillä ne halusivat
harjoittaa edelleen kilpailua.
Kantajan työntekijät eivät osallistuneet myöskään kartellineuvotteluihin, joita käytiin CEFIC:n neljän muun kokouksen yhteydessä
(riidanalaisen päätöksen 198–207, 254–258, 264, 265 ja 273–275 perustelukappale). Näitä neuvotteluja käytiin ravintoloissa,
baareissa ja hotellien käytävillä. On vaikea kuvitella, että monenvälisiä kartellineuvotteluja käytiin näinkin julkisilla
paikoilla. Keskusteluja on siis täytynyt käydä kahdenvälisesti tai sen jälkeen, kun kantajan työntekijät poistuivat ravintolasta.
Komissio ei kantajan mukaan maininnut lainkaan sitä, että kantaja kiistää osallistuneensa näihin keskusteluihin. Se totesi,
ettei kantaja ole osoittanut, että sen työntekijät olisivat sanoutuneet irti kilpailunvastaisista keskusteluista (riidanalaisen
päätöksen 207 perustelukappale), mutta myönsi yhden kokouksen osalta, ”ettei ole mahdotonta, että – – useita keskusteluja
käytiin pikemminkin kahdenvälisesti” (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale). Koska keskustelut olivat kahdenvälisiä,
kantajan mukaan sen työntekijät eivät olleet tietoisia niistä eivätkä voineet sanoutua niistä irti.
Riidanalaisen päätöksen 199 perustelukappaleessa todetaan Brysselissä 26.11.1997 pidetyn CEFIC:n kokouksen yhteydessä olleesta
illallistapaamisesta, että ”Degussa, EKA, Solvay ja Atofina ilmoittivat, että [kantaja ja Kemira] olivat todellakin paikalla,
että ne olivat täysin tietoisia jäljempänä kuvattujen keskustelujen lainvastaisesta luonteesta ja että ne osallistuivat keskusteluihin”.
EKA Chemicals ei kuitenkaan mainitse lainkaan kantajaa. Solvay laati osallistujista luettelon, jossa ei mainittu kantajan
työntekijöitä, mutta lisäsi, että edustettuina olivat ”todennäköisesti kaikki muut [CEFIC:n kokouksen] osallistujat”.
Atofinan ja Degussan esittämissä tiedoissa mainitaan kantajan mukaan ainoastaan illallisella läsnä olleet henkilöt, myös kantajan
edustajat, mutta niissä ei esitetä väitteitä näiden osallistumisesta kilpailunvastaisiin keskusteluihin.
Komissio jätti kantajan mukaan mainitsematta CEFIC:n marraskuussa 1999 pidetyn kokouksen yhteydessä olleesta tapaamisesta
(riidanalaisen päätöksen 273–275 perustelukappale), että se järjestettiin julkisella paikalla hotellin käytävällä virallisen
illallisen aikana. Keskustelut olivat väistämättä kahdenvälisiä, eikä kantajan osallistumisesta niihin ole riittävän täsmällisiä
ja yhtäpitäviä todisteita.
–       Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty kokous
Kantaja väittää, että komissio on todennut virheellisesti, että sen pääjohtaja oli osallistunut Solvayn ja Degussan kanssa
Köningswinterissä heinäkuussa 1998 pidettyyn kokoukseen, jossa käsiteltiin Atochemin tuotantolaitoksen sulkemista (riidanalaisen
päätöksen 233 perustelukappale). Kyseinen työntekijä on kiistänyt osallistuneensa tähän kokoukseen ja esittänyt taksikuitin,
jossa on hänen nimensä ja joka osoittaa hänen olleen Barcelonassa kyseisenä päivänä.
Komissio ei ole kumonnut tätä todistetta vaan esittänyt ainoastaan, että kantajan työntekijä on voinut sekä olla paikalla
Köningswinterin tapaamisessa että matkustaa taksilla Barcelonassa myöhemmin samana päivänä. Degussa on esittänyt muista kokouksista
ravintolalaskuja, joissa on luettelo läsnäolijoista. Komissio ei kuitenkaan ole hankkinut Degussalta tai Solvaylta muita tietoja
kyseisestä kokouksesta. Solvay ei ole vahvistanut kantajan osallistuneen kyseiseen kokoukseen.
Sitä, ettei kantaja ole osallistunut Atochemin tuotantolaitoksen sulkemista koskeviin keskusteluihin, tukee kantajan mukaan
sen poissaolo myöhemmistä aihetta käsitelleistä kokouksista. Komissio on kantajan mukaan todennut virheellisesti, että Solvay
oli vahvistanut sen osallistuneen Atochemin kanssa tehtyyn sopimukseen (riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappale). Solvay
ei esittänyt täsmennyksiä tästä väitetystä osallistumisesta, eikä Degussa viitannut siihen mitenkään. On mahdollista, että
Solvay viittasi vahingossa lainmukaiseen hankintasopimukseen, joka tehtiin tuolloin kantajan ja Atochemin välillä.
Komissio ei todennut riidanalaisen päätöksen 234 perustelukappaleessa, että kantaja olisi sopinut korvausten maksamisesta
Atochemille. Solvayn esittämän lausuman sisällön puutteellisuus käy kantajan mukaan ilmi myöhemmistä tosiseikoista, kuten
siitä, ettei kantaja osallistunut Solvayn, Degussan ja Atofinan välillä myöhemmin lokakuussa 1998 pidettyyn kokoukseen. Riidanalaisen
päätöksen 245 perustelukappaleesta ilmenee kuitenkin, että Degussa ja Solvay saivat kyseisessä kokouksessa Atochemin suostumaan
tuotantolaitoksen sulkemiseen Degussan ja Solvayn maksaman korvauksen ansiosta.
–       Degussan kanssa Brysselissä 28.9.1998 pidetty kokous
Kantaja väittää, että komissio on arvioinut virhellisesti Degussan esittämät tiedot syyskuussa 1998 pidetystä kahdenvälisestä
kokouksesta. Riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappaleen mukaan kokouksen tavoitteena oli ilmoittaa kantajalle samana aamuna
aiemmin pidetyn kokouksen tuloksista. Degussa ilmoitti tosiasiassa ainoastaan, että ”kokouksessa oli keskusteltu yleisesti
Euroopan vetyperoksidimarkkinoiden tilanteesta, erityisesti korkeasta hintatasosta, sekä tällaisen hintatason säilyttämisen
mahdollisuuksista”. Degussa ei mainitse mitään hintoja tai markkinaosuuksia koskevaa sopimusta vaan toteaa, että keskustelu
oli ”luonteeltaan yleinen”.
–       Natriumperboraattia koskevat kokoukset
Kantaja ilmoittaa, että sen työntekijä muistaa osallistuneensa kahteen riidanalaisessa päätöksessä mainittuun natriumperboraattia
koskevaan kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 237, 238, 259–263, 267–270 ja 276–279 perustelukappale) eli vuoden 1999 alussa
Milanossa ja joulukuussa 1999 Freiburgissa pidettyihin kokouksiin.
Näiden kahden kokouksen tarkoituksena oli kantajan mukaan keskustella siitä, miten tuotannonala voisi lieventää pelkoja natriumperboraatin
erään ainesosan terveysvaikutuksista. Huolenaiheiden vuoksi kantaja oli jo alkanut harkita ”vaihtoehtoisen tuotteen” eli natriumperkarbonaatin
kehittämistä. Valitettavasti muut tuottajat kävivät kyseisten kokousten aikana lainvastaisia keskusteluja. Kyseiset keskustelut
eivät kiinnostaneet kantajaa, sillä se oli jo päättänyt siirtyä vähitellen natriumperboraatin tuotannosta natriumperkarbonaatin
tuotantoon. Sen edustaja ei siten osallistunut lainvastaisiin keskusteluihin. Degussa tuki tätä selitystä vahvistamalla, että
kyseisiä keskusteluja käytiin ”yllättäen” laillisten kokousten yhteydessä.
Kantajan väitetty osallistuminen kahteen muuhun, Lyonissa syyskuussa 1998 ja Baselissa kesällä 1999 pidettyyn natriumperboraattia
koskevaan kokoukseen on päätelty pelkkien Solvaylta peräisin olevien vahvistamattomien tietojen perusteella. Komissio ei ottanut
huomioon kantajan kyseisen työntekijän todistajanlausuntoa, jonka mukaan tämä ei muista osallistuneensa kyseisiin kokouksiin.
–       Vastauskirjelmässä esitetyt väitteet
Kantaja väittää kantajan vastauksessa, että komissio on jättänyt huomiotta syyttömyysolettaman periaatteen, koska sillä ei
ollut täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita kantajan osallistumisesta kartellitoimintaan.
Komissio ei ensinnäkään ottanut huomioon kantajan näkemystä tukevia todisteita ja vääristeli muita todisteita perustellakseen
oman päätelmänsä. Kantajan mukaan komissio ei ottanut huomioon, että parhaita todisteita olivat kantajan työntekijöiden suorat
todistajanlausunnot, sovelsi perusteettomia olettamia kantajan vahingoksi, muunteli sen edun mukaisia todisteita, rinnasti
toisiinsa kantajan osallistumisen lainmukaisiin CEFIC:n kokouksiin ja kartellitoimintaan sekä ”kaunisteli” todisteita kantajan
vahingoksi.
Komissio ei kantajan mukaan ottanut todisteita huomioon objektiivisesti ja kattavasti. Se jätti huomiotta todisteet, jotka
osoittivat, että kantaja pyrki aktiivisesti kasvattamaan markkinaosuuttaan, että sen kilpailijat menettivät markkinaosuuksia
samalla, kun kantajan markkinaosuudet kasvoivat, mihin kilpailijat olivat tyytymättömiä, ja että kaksi kartellitapaamista
jätettiin pitämättä, koska kun kantaja oli kieltäytynyt osallistumasta niihin. Komissio ei hankkinut lisätodisteita kantajaa
vastaan esitettyjen vahvistamattomien väitteiden tueksi.
Kantaja moittii toiseksi komissiota siitä, ettei se järjestänyt ristikuulustelua varmistaakseen kantajan työntekijöiden todistajanlausuntojen
todenmukaisuuden. Kantaja oli ainoa yritys, joka esitti todistajanlausuntoja komission kuulemistilaisuudessa. Yksikään kantajaa
vastaan todistaneesta kolmesta yhtiöstä ei esittänyt todistajanlausuntoja kuulemistilaisuudessa. Useat Degussan ja Solvayn
esittämistä todisteista olivat peräisin lähinnä nimettömistä lähteistä. Komissio jätti huomiotta kantajan työntekijöiden lausumat
siksi, ettei niitä ollut annettu valaehtoisesti.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio esitti virheellisesti kuulemistilaisuudessa saadut todisteet.
Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja täsmensi kuulemistilaisuudessa, että tietyt todisteet, joihin komissio tukeutui,
etenkin Solvayn esittämät nimettömistä lähteistä peräisin olevat väitteet kantajalle soitetuista puhelinsoitoista, eivät olleet
luotettavia. Komissio ei kuitenkaan hankkinut lisätodisteita kuulemistilaisuuden jälkeen.
Komissio totesi kantajan mukaan vastineessaan virheellisesti erityisesti Sevillassa toukokuussa 1997 pidetyistä kokouksista,
että se oli saanut kuulemistilaisuuden jälkeen muilta yrityksiltä vahvistuksen tietyistä tosiseikoista ja antanut kantajalle
mahdollisuuden esittää kantansa niistä. Kuulemistilaisuuden jälkeen näistä kokouksista ei esitetty muita lausuntoja.
Toisin kuin komissio väittää, kantajalle esitetyt lisätodisteet eivät liittyneet millään tavalla Solvayn väitettyihin puhelinsoittoihin.
Kuulemistilaisuuden jälkeen esittämissään lausumissa Solvay ja Degussa ainoastaan kuvasivat tiettyjä väitetiedoksiannon sisällön
kohtia (Degussa marraskuussa 1997 Frankfurt am Mainissa pidettyyn kokoukseen liittyviä ja Solvay heinäkuussa 1998 Köningswinterissä
pidettyyn kokoukseen liittyviä kohtia) ja vahvistivat työntekijöidensä osallistuneen niihin. Kumpikaan näistä yhtiöistä ei
alun perin ollut maininnut kantajan osallistuneen näihin kokouksiin. Komissio totesi itse, että Solvayn vastaus oli ”epäsuora”
eikä Degussa ollut ”nimenomaisesti” nimennyt kantajaa.
Komissio on neljänneksi tehnyt ristiriitaisia toteamuksia. Se katsoi Kemiran osalta, että oli täysin mahdollista, että CEFIC:n
kokousten yhteydessä käytyjä keskusteluja oli käyty pikemminkin kahdenvälisesti (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale).
Komissio totesi kuitenkin kantajan osalta virheellisesti, etteivät sen edustajat voineet osallistua näihin samoihin tapaamisiin
ilman, että ne olisivat olleet tietoisia salaisesta yhteistyöstä.
Komissio oli viidenneksi vääristellyt joitakin kantajan syyttömyyttä tukevia todisteita. Näitä ovat ensinnäkin tiedot, joiden
mukaan kantaja kuului niin sanottujen ”huonojen oppilaiden” ryhmään, koska se halusi lisätä Euroopan kokonaiskapasiteettia
hintojen kustannuksella. Komissio hylkäsi virheellisesti tämän todisteen ja totesi vastineessaan pelkästään, että tiedot osoittivat
kantajan pyrkineen hyötymään kartellista.
Kun toiseksi tarkastellaan CEFIC:n kokousten yhteydessä pidettyjä Sevillan kokouksia, kantajan työntekijä ilmoitti kieltäytyneensä
osallistumasta mihinkään kartellia koskevaan keskusteluun, jolloin Solvayn ja Degussan edustajat poistuivat kokoushuoneesta.
Komissio kieltäytyi hyväksymästä tätä lausuntoa ja tukeutui omaan perusteettomaan tulkintaansa syistä, joiden vuoksi Solvayn
ja Degussan edustajat olivat poistuneet kokoushuoneesta ja jotka liittyivät siihen, että pienet tuottajat, myös kantaja, olivat
tyytymättömiä ehdotuksiin todennäköisesti niille ehdotettujen markkinaosuuksien vuoksi. Tätä komission näkemystä ei kantajan
mukaan tue mikään todiste. Kantajan mukaan Sevillan kokousten ennenaikainen päättyminen, joka liittyi siihen, että kilpailijat
olivat tyytymättömiä kantajan hinnanalennuksiin ja markkinaosuuden kasvuun, osoitti sen täsmentäneen kilpailijoilleen, että
se osallistui kyseisiin kokouksiin muussa tarkoituksessa kuin nämä.
Komissio otti kuudenneksi kantajan mukaan vääristyneellä tavalla huomioon tiettyjä asiakirjatodisteita.
Kun ensiksi tarkastellaan kantajan työntekijän passissa olevaa leimaa, jonka mukaan hän on saapunut Yhdysvaltojen alueelle
10.2.1996, komissio on kantajan mukaan todennut virheellisesti, ettei leima välttämättä tarkoita sitä, ettei kyseinen työntekijä
olisi voinut olla Pariisissa kaksi päivää myöhemmin. Kantajan mukaan ei kuitenkaan ole mahdollista, että kyseinen työntekijä
olisi lentänyt Yhdysvaltoihin 10.2., oleskellut siellä 24 tuntia, lentänyt takaisin Eurooppaan yölennolla, mennyt suoraan
kartellitapaamiseen 12.2. ja palannut tämän jälkeen Yhdysvaltoihin. Jos näin olisi, passissa olisi kantajan mukaan toinenkin
leima. Atofinan työntekijä väitti siis virheellisesti kantajan edustajan olleen Pariisissa 12.2.1996. Kun tämän lisäksi otetaan
huomioon, että Atofina oli useaan otteeseen ainoa yritys, joka väitti kantajan osallistuneen kartellitapaamisiin, ja että
tietyissä siltä saaduissa tiedoissa oli kysymysmerkkejä, Atofinalta saatujen tietojen luotettavuus joutuu yleisesti kyseenalaiseksi.
Kun toiseksi tarkastellaan Barcelonassa 13.7.1998 kirjoitettua taksikuittia, jossa on kantajan sen työntekijän nimi, jonka
väitettiin osallistuneen tuona samana päivänä Köningswinterissä pidettyyn kokoukseen, komissio on kantajan mukaan kyseenalaistanut
tämän todisteen täysin perusteettomasti ja todennut, että taksikuitti on voitu kirjoittaa kyseisenä päivänä johonkin muuhun
aikaan (riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappale). Tällaisessa spekuloinnissa olisi kuitenkin noudatettava ensisijaisesti
syyttömyysolettamaa.
Kolmanneksi Atofinan esittämät kokousmuistiinpanot, joissa on kysymysmerkkejä kantajan soveltamia hintoja koskevissa taulukon
sarakkeissa, viittaavat siihen, ettei Atofinalla ollut mitään tietoa kantajan soveltamista hinnoista, koska tämä ei ollut
läsnä kokouksessa. Komissio ehdottaa kuitenkin vastineessaan virheellisesti, että kyseiset kysymysmerkit ovat merkki Atofinan
työntekijän ”varovaisuudesta”. Komissio ei ottanut huomioon toista, kantajan ehdottamaa selitystä, jonka mukaan kyseiset tiedot
”voivat olla peräisin mistä vain”. Komissio on siis kyseisen kokouksen osalta vääristellyt kantajan työntekijöiden selkeitä
todistajanlausuntoja, joiden tueksi on esitetty asiakirjatodisteita.
Komissio totesi neljänneksi, että kantaja mainittiin useaan otteeseen Atofinan työntekijän Düsseldorfissa lokakuussa 1998
pidetystä kokouksesta laatimissa muistiinpanoissa. Kantajan mukaan kyseiset muistiinpanot eivät ole selkeät, mutta Atofina
on myöhemmin selittänyt, että niissä viitataan myöhempään kokoukseen, joka pidettiin todennäköisesti 9.11. ja jonka aikana
oli tarkoitus hyväksyä ”lopullinen malli”, ja että niissä mainitaan ”kommentti, joka koskee keinoja saada [kantaja] hyväksymään
markkinaosuutensa painostamalla Solvayta”. Kantaja kieltäytyi jälleen lokakuussa 1998 osallistumasta kartellitoimintaan. Komissio,
joka ei tutkinut muistiinpanojen sisältöä, tukeutui kuitenkin virheellisesti pelkästään siihen, että muistiinpanoissa mainittiin
kantajan nimi.
Seitsemänneksi kantaja väittää komission ”kaunistelleen” todisteita lisäämällä niihin olemattomia yksityiskohtia tai suurentelemalla
todettuja tosiseikkoja.
Kun ensinnäkin tarkastellaan Degussan kanssa syyskuussa 1998 Brysselissä pidettyä kahdenvälistä kokousta, johon osallistumisen
kantaja kiistää, komissio totesi, että siinä tehtiin ”yhteenveto” kyseisen aamun kokouksesta (riidanalaisen päätöksen 241
perustelukappale). Degussan esittämissä tiedoissa ei kuitenkaan kantajan mukaan mainita mitään tällaisesta ”yhteenvetokokouksesta”
eikä natriumperboraattia tai vetyperoksidin markkinaosuuksien jäädyttämistä koskevista keskusteluista. Degussa ilmoitti nimenomaisesti,
että vetyperoksidia koskevat keskustelut olivat ”yleisluonteisia”. Komission päätelmille ei siis ole perusteita.
Kun toiseksi tarkastellaan Sevillan kokouksia, toisin kuin komissio väittää, kantaja sanoutui selvästi irti kilpailunvastaisista
keskusteluista kieltäytymällä osallistumasta kartellitoimintaan, mikä johti Degussan ja Solvayn ”äkilliseen poistumiseen”
ja kyseisen kokousten sarjan päättämiseen. Atofina ilmoitti, että kyseiset kokoukset päättyivät Degussan ja Solvayn edustajien
poistuttua paikalta. Komissio on tältä osin kantajan mukaan vääristellyt asiakirja-aineiston tietoja.
Kun kolmanneksi tarkastellaan komission väitettä siitä, että Atofina vahvisti Solvayn väitteet puhelinsoitoista, kantaja katsoo,
että Solvayn ja Atofinan esittämät tiedot liittyvät selvästi eri kokouksiin. Nämä tiedot eivät siten voineet täsmätä kokousten
osallistujia ja ajankohtia koskevilta osilta.
Kantaja väittää kahdeksanneksi, että Solvay ja Atofina, jotka esittivät sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevat hakemuksensa samanaikaisesti, ”kilpailivat keskenään” siitä, kumpi esittäisi lisäarvoltaan merkittäviä tietoja suhteessa
komission hallussa jo oleviin todisteisiin, mikä heikentää niiden lausumien luotettavuutta.
Sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen esittäneet yritykset eivät pystyneet todentamaan työntekijöidensä
muistitietojen paikkansapitävyyttä eivätkä esittämään selkeitä ja täsmällisiä todisteita. Komissio viittasi esimerkiksi riidanalaisen
päätöksen 236 perustelukappaleeseen, jonka mukaan Solvay ”vahvisti vapaaehtoisesti” väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa
Köningswinterissä heinäkuussa 1998 pidetyn kokouksen, mutta lisäsi kuitenkin vastineessaan ohimennen seuraavaa: ”on selvitettävä,
tapahtuiko tämä tosiasiassa vapaaehtoisesti vai komission vaatimuksesta”. Düsseldorfissa lokakuussa 1998 pidetyn kokouksen
osalta Degussa ”kuuli edelleen” komission kehotuksesta työntekijöitään siitä, mitkä yritykset olivat osallistuneet kokoukseen.
Kantaja ilmoittaa vielä, ettei sen ole koskaan todettu syyllistyneen kilpailunvastaiseen toimintaan. Sen työntekijät antoivat
todistajanlausuntoja kuulemistilaisuudessa ja esittivät lausumia, joissa kiistetään väitetiedoksiannossa esitetyt väitteet.
Ainoastaan rikkomisen uusineet yritykset hakivat sakosta vapautusta tai sakon määrän alentamista ja esittivät kilpaa epämääräisiä
väitteitä, joita ei ollut vahvistettu ja jotka olivat usein peräisin nimettömistä lähteistä, asianajajiensa lähettämissä kirjeissä
tai arvoituksellisissa käsinkirjoitetuissa muistiinpanoissa, ”jotka vilisivät kysymysmerkkejä”. Komissio ei selittänyt lainkaan
sitä, miksi se piti näitä todisteita ensisijaisina verrattuna kantajan esittämiin selkeisiin ja kiistattomiin todisteisiin.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset,
yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa,
että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.
Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset
ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio
17.12.1991, Kok., s. II-1711, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, Kok. Ep.
XI, s. II-79, 199 kohta).
Voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun osapuolilla on periaatteellinen yhteisymmärrys
kilpailunrajoittamisesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen yksityiskohdista vielä neuvoteltaisiin (ks. vastaavasti edellä
97 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 151–157 ja 206 kohta).
Yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteellä tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan
tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä, ilman että tehtäisiin varsinaista sopimusta (asia
C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 115 kohta ja asia C-199/92 P, Hüls v. komissio,
tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 158 kohta).
EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle taloudellisten toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle yhteydenpidolle,
joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle
kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena
tai vaikutuksena on kilpailun rajoittaminen (ks. vastaavasti edellä 99 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 116 ja 117 kohta).
Se, että yritys antaa tietoja kilpailijoilleen tarkoituksenaan valmistella kilpailunvastaista sopimusta, on riittävä todiste
EY 81 artiklassa tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta (asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio
6.4.1995, Kok., s. II-1063, 82 kohta ja asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 178 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut käsitteet ”sopimus” ja ”yhdenmukaistettu menettelytapa”
kattavat luonteeltaan samankaltaisia yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa
osalta (edellä 99 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 131 ja 132 kohta sekä edellä 97 kohdassa
mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 190 kohta).
Kun kyse on monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jossa useat tuottajat ovat useiden vuosien ajan tavoitelleet sitä,
että ne voisivat yhdessä ohjata markkinoita, komissiolta ei voida edellyttää, että se luonnehtisi täsmällisesti rikkomisen
sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kun EY 81 artiklassa joka tapauksessa tarkoitetaan kumpaakin näistä
kilpailusääntöjen rikkomisen muodoista (ks. vastaavasti edellä 99 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni,
tuomion 111–114 kohta sekä yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja
T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 696 kohta).
Rikkomisen kaksinkertainen luonnehdinta sopimukseksi ”ja/tai” yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi on ymmärrettävä siten, että
siinä kuvataan monitahoista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklan 1 kohdassa – jossa ei
määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monitahoisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan
siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (edellä 97 kohdassa mainitut asiat Hercules Chemicals v. komissio,
tuomion 264 kohta ja HFB ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomisen selvitysvastuusta on huomautettava, että komission on esitettävä oikeudellisesti riittävä näyttö
EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen muodostavista seikoista (ks. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998,
Kok., s. I-8417, 58 kohta).
Sen on esitettävä tästä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita (ks. asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000,
Kok., s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaikkien komission hankkimien todisteiden ei kuitenkaan tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen
osatekijöiden osalta. Riittää, että komission todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuina täyttävät nämä edellytykset (ks.
yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501,
180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Seikkoja, jotka komissio esittää päätöksessään osoittaakseen, että EY 81 artiklan 1 kohtaa on rikottu, on tarkasteltava kokonaisuutena
eikä erikseen (ks. edellä 101 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 185 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on otettava huomioon, että kilpailunvastaiset toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, ja näin ollen useimmissa tapauksissa
kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja seikoista, jotka
yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt
asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004,
Kok., s. I-123, 55–57 kohta).
Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on vakiintuneessa oikeuskäytännössä todettu, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee
kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta
osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T-41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000,
Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Syyttömyysolettaman periaatteesta, jota sovelletaan unionin oikeuden yleisenä periaatteena erityisesti yrityksiä koskevien
kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, seuraa,
että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen
toteamista koskeva päätös on osoitettu (edellä 99 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta).
Näiden toteamusten perusteella on tutkittava, onko komissio nyt esillä olevassa asiassa osoittanut oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kantaja on ollut osallisena kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen.
–       Alustavat huomautukset
Kantaja esittää joitakin yleisiä moitteita käsiteltävän asian selvittämisestä ja väittää ensiksi, että sakoista vapauttamista
tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen jättäneiden yritysten esittämien todisteiden todistusarvo oli vähäinen, toiseksi,
että on käytetty yhdestä lähteestä peräisin olevia vahvistamattomia tietoja, kolmanneksi, että kantajan työntekijöiden esittämiä
vastakkaisia todistajanlausuntoja ei ole kiistetty, ja neljänneksi, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kuulemistilaisuudessa
esittämiä ehdotuksia ei ole noudatettu.
Vaikka nämä moitteet ovat suurelta osin samoja kuin väitteet, joita on esitetty komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä
aineellisia seikkoja vastaan, niistä on kuitenkin tarpeen esittää joitakin alustavia huomautuksia.
Kantajan väitteistä, jotka koskevat sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevien hakemusten yhteydessä esitettyjen
todisteiden arvoa, on ensiksi muistutettava, ettei niiden todistusarvoa kyseenalaista pelkästään se, että tiedot on toimittanut
yritys, joka on jättänyt sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan missään säännöksessä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella ei nimittäin
kielletä komissiota käyttämästä muiden yritysten, joita epäillään rikkomisesta, lausumia tiettyä yritystä vastaan (edellä
103 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, 512 kohta). Pelkästään tämän perusteella
ei voida katsoa, että yhteistyöstä annetun tiedonannon yhteydessä esitetyillä lausumilla ei ole näyttöarvoa (asia T-54/03,
Lafarge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 57 ja 58 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On ymmärrettävää suhtautua tietyllä tapaa epäluuloisesti lainvastaisen kartellin pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin
todisteisiin, sillä kyseiset osallistujat voivat pyrkiä vähättelemään omaa osuuttaan ja suurentelemaan toisten osuutta. Kun
kuitenkin otetaan huomioon yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaiselle menettelylle ominainen logiikka, se, että kyseisen
tiedonannon soveltamista pyydetään sakon lieventämiseksi, ei välttämättä kannusta esittämään tutkittavana olevan kartellin
muihin osallisiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa yrityksen
yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta
(asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 70 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu
asia Lafarge v. komissio, tuomion 58 kohta).
Erityisesti on katsottava sen, että henkilö myöntää rikkoneensa kilpailusääntöjä ja myöntää näin ollen sellaisten tosiseikkojen
olemassaolon, jotka ylittävät ne tosiseikat, joiden olemassaolo voitiin johtaa suoraan kyseisistä asiakirjoista, merkitsevän
lähtökohtaisesti – päinvastaista osoittavien erityisten olosuhteiden puuttuessa – sitä, että kyseinen henkilö on päättänyt
kertoa totuuden. Lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on siis lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina
todisteina (edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 211 ja 212 kohta; yhdistetyt
asiat T109/02, T118/02, T122/02, T125/02 ja T126/02, T128/02 ja T129/02, T132/02 ja T136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio
26.4.2007, Kok., s. II947, 166 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 59 kohta).
Kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevissa hakemuksissa antamia
lausumia on kuitenkin arvioitava varauksellisesti ja niitä ei yleensä voida hyväksyä ilman niitä tukevia todisteita.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden ovat riitauttaneet
useat muut kartelliin osalliseksi katsotut yritykset, ei nimittäin voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten
toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 219 kohta; asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok.,
s. II-4407, 285 kohta; edellä 118 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré v. komissio, tuomion 167 kohta ja edellä 116
mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 293 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 32 kohdassa mainittu asia Enso-Gutzeit v.
komissio, tuomion 91 kohta).
Arvioidessaan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen jättäneiden yritysten lausumien todistusarvoa
unionin yleinen tuomioistuin ottaa nimittäin yhtäältä huomioon näiden lausumien merkityksellisyyttä tukevien yhdenmukaisten
seikkojen painoarvon ja toisaalta sellaisten seikkojen puuttumisen, jotka viittaavat siihen, että yritykset ovat pyrkineet
vähättelemään omaa osuuttaan ja suurentelemaan toisten yritysten osuutta (ks. vastaavasti edellä 117 kohdassa mainittu asia
Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 70 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 62 ja
295 kohta).
Kun toiseksi tarkastellaan kantajan moitetta siitä, että komissio on tiettyjen tosiseikkojen osalta tukeutunut ainoastaan
yhteen todisteeseen, on muistettava, ettei mikään unionin oikeusperiaate estä sitä, että kun komissio katsoo rikkomisen tapahtuneen,
se perustaa kantansa yhteen ainoaan asiakirjaan, kunhan asiakirjan todistusarvo ei ole kyseenalainen ja kunhan kyseisestä
asiakirjasta yksinään käy varmuudella ilmi se, että kilpailusääntöjä on rikottu (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95,
T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 1838 kohta).
Edellä 120 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tätä olettamaa ei tosin säännönmukaisesti sovelleta kartelliin osallistumisesta
syytetyn yrityksen antamaan lausumaan, vaan sen tueksi on esitettävä muita erillisiä lisätodisteita, jos muut asianomaiset
yritykset kiistävät lausuman.
Tätä tulkintaa voidaan kuitenkin lieventää, jos yhteistyötä tekevältä yritykseltä peräisin oleva lausuma on erityisen luotettava,
koska tällöin edellytetään vähemmän täsmällistä ja vähäisempää tukemista muilla todisteilla.
Jos oletetaan, että yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuus tukee yhteistyön yhteydessä esitetyssä lausumassa tarkoitetun
yhteistyön olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, lausuma voi olla sellaisenaan riittävä osoittamaan riidanalaisen päätöksen
muut seikat (ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 ja
334 kohta). Tällaisessa tilanteessa komissio voi perustaa kantansa ainoastaan tähän lausumaan edellyttäen, että siinä vahvistettujen
seikkojen todenpitävyys ei ole kyseenalainen eivätkä tiedot ole epämääräisiä.
Vaikkei yrityksen lausumalle ole tiettyjen todistettujen tosiseikkojen osalta esitetty tukevia todisteita, sillä voi olla
tiettyä todistusarvoa rikkomisen olemassaolon vahvistamisessa osana komission hyväksymien yhtäpitävien välillisten todisteiden
kokonaisuutta. Kun asiakirja sisältää yksityiskohtia, jotka vastaavat muissa asiakirjoissa esitettyjä yksityiskohtia, on nimittäin
katsottava, että nämä seikat voivat vahvistaa toisiaan vastavuoroisesti (ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 275 kohta).
Komission on lisäksi voitava tehdä sellaisten ajanjaksojen, joista on käytettävissä suhteellisen paljon todisteita, perusteella
päätelmiä muista ajanjaksoista, joista ei välttämättä ole käytettävissä yhtä paljon todisteita. On siis esitettävä erityisen
pitävä selitys tuomioistuimen vakuuttamiseksi siitä, että tietyn kokousten sarjan tapahtumat ovat olleet aivan erilaisia kuin
aikaisempien tai myöhempien kokousten tapahtumat, vaikka kaikissa kokouksissa on ollut samat osallistujat, niiden ulkoiset
puitteet ovat olleet samanlaiset ja niillä on kiistattomasti ollut sama tarkoitus (tuomari Vesterdorfin julkisasiamiehenä
asiassa T-1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II-867, II-885, II-954, 10.7.1991 esittämä ratkaisuehdotus,
joka koskee yhteisesti ns. polypropeeni-tapauksia).
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio on näytön arvioinnin yhteydessä jättänyt kuulematta sen työntekijöitä ja ottamatta
huomioon heidän todistajanlausuntojaan.
Kantaja väittää erityisesti, että rikkomisen toteaminen perustuu suureksi osaksi Solvayn ja erään Atofinan työntekijän lausumiin,
joissa todetaan, että vaikka tietyt kantajan työntekijät eivät osallistuneet tiettyihin kokouksiin, heihin otettiin yhteyttä
puhelimitse tai heille ilmoitettiin niistä puhelimitse. Kantaja huomauttaa, että lausumissa nimetyt työntekijät ovat esittäneet
komissiolle vastakkaisia lausuntoja, joita ei kuitenkaan ole otettu huomioon.
Tästä on huomattava, että on kiistatonta, että komissiolla oli hallussaan kantajan kyseisten työntekijöiden kirjallisia lausuntoja
ja että nämä työntekijät olivat läsnä kuulemistilaisuudessa.
Tällaisessa tilanteessa toisiinsa sekoittuvat sen selvittäminen, onko mainitut lausumat otettu riidanalaisessa päätöksessä
asianmukaisesti huomioon, ja kyseessä olevia konkreettisia tosiseikkoja vastaan esitettyjen kantajan väitteiden arviointi.
Tässä vaiheessa on kuitenkin todettava kantajan väittävän virheellisesti, että koska kyseiset lausumat on annettu valaehtoisesti,
niiden todistusarvo on korkea, ja että komission olisi tästä syystä pitänyt osoittaa, että kantajan todistajat olivat antaneet
väärän valan.
Vaikka tuomioistuimessa valan velvoittamana tai syyttäjälle tutkimusten yhteydessä annettu todistajanlausunto voi olla erityisen
todistusvoimainen, kun otetaan huomioon tutkinnan aikana valehdelleelle lausunonantajalle mahdollisesti aiheutuvat rikosoikeudelliset
negatiiviset seuraamukset, mikä tekee tällaisesta todistajanlausunnon antamisesta luotettavampaa kuin pelkästä lausunnon antamisesta
(ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 312 kohta), tätä näkemystä
ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, koska siinä on kyse kantajan työntekijöiden komissiolle hallinnollisessa menettelyssä
toimittamista kirjallisista lausumista ja komission kuulemistilaisuudessa esittämistä suullisista lausumista.
Kantaja väittää virheellisesti myös, että komission olisi pitänyt verrata Atofinan ja Solvayn kantajaa vastaan esittämiä todistajanlausuntoja
kantajan omien työntekijöiden lausuntoihin kuulemistilaisuudessa pidettävässä ristikuulustelussa.
Tästä on muistettava, ettei komissio voi hallinnollisen menettelyn aikana määrätä henkilöitä kuultavaksi valaehtoisina todistajina.
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY)
N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 19 artiklan 1 kohdan mukaan komissio voi kuulla kaikkia luonnollisia tai oikeushenkilöitä,
jotka suostuvat kuultaviksi tutkinnan kohteeseen liittyvien tietojen keräämistä varten. Lisäksi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan
mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EUVL L 123, s. 18) johdanto-osan
kolmannen perustelukappaleen mukaan on niin, että ennen kuin kuultaviksi suostuvien luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden
suullisia lausumia vastaanotetaan, komission olisi ilmoitettava kyseisille henkilöille kuulemisen oikeusperustasta ja vapaaehtoisuudesta.
Komissio on lisäksi velvollinen kuulemaan luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka osoittavat, että heillä on asiassa
riittävä etu, ainoastaan silloin, kun nämä henkilöt ovat nimenomaisesti pyytäneet kuulemista. Komissiolla on siis kohtuullisessa
määrin harkintavaltaa päättäessään siitä, onko sellaisia henkilöitä tarpeen kuulla, joiden lausumilla saattaa olla merkitystä
asian selvittämisen kannalta. Puolustautumisoikeuksien turvaaminen ei nimittäin edellytä sitä, että komissio kuulisi asianosaisen
nimeämiä todistajia katsoessaan, että asia on jo riittävästi tutkittu (ks. vastaavasti edellä 97 kohdassa mainittu asia HFB
ym. v. komissio, tuomion 382 ja 383 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen
d kohdassa määrätään toki, että ”jokaisella rikoksesta syytetyllä on – – oikeus kuulustella tai kuulustuttaa todistajia, jotka
kutsutaan todistamaan häntä vastaan, ja saada hänen puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa
olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat”. Vaikkei komissio ole tässä artiklassa tarkoitettu tuomioistuin
ja vaikka komission määräämät sakot eivät ole luonteeltaan rikosseuraamuksia, komission on kuitenkin noudatettava hallinnollisessa
menettelyssä unionin oikeuden yleisiä periaatteita.
Vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan kuitenkin, että se seikka, että unionin kilpailulainsäädännössä ei säädetä komission
velvollisuudesta kutsua ”puolustuksen” todistajia, joiden kuulemista todistajina on pyydetty, ei ole edellä mainittujen periaatteiden
vastaista. On nimittäin todettava, että vaikka komissio voi kuulla luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä silloin, kun
se pitää sitä tarpeellisena, sillä ei ole oikeutta kutsua sellaisia todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen
rikkomisesta, ilman näiden suostumusta (edellä 97 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 389–392 kohta ja edellä
118 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 86 ja 87 kohta). Koska komissiossa käytävä menettely
on yksinomaan hallinnollinen, sen tehtävänä ei ole antaa asianomaiselle yritykselle mahdollisuutta kuulustella tiettyä todistajaa
ja tutkia tämän lausumia tutkintavaiheessa (edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio,
tuomion 200 kohta). Riittää, että komission käyttämät lausumat on esitetty asiakirjoissa, jotka on toimitettu kantajalle,
joka voi ne riitauttaa unionin tuomioistuimissa (edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 147–149 kohta).
Edellä esitetyn perusteella kantaja ei voi vedota siihen, että sen oikeutta kuulustella tai kuulustuttaa todistajia, jotka
kutsutaan todistamaan häntä vastaan, olisi loukattu.
Mikään ei joka tapauksessa estänyt kantajaa vaatimasta, että häntä vastaan todistamaan kutsuttavia todistajia kutsutaan ja
kuulustellaan unionin yleisessä tuomioistuimessa, esittämällä tätä varten selvittämistoimista määräämistä koskevan pyynnön.
On kuitenkin todettava, ettei kantaja ole esittänyt tällaista pyyntöä. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole myöskään pitänyt
tarpeellisena kutsua kyseisiä todistajia kuultaviksi, ellei jäljempänä suoritettavasta tarkastelusta ilmene, etteivät asiakirja-aineistoon
sisältyvät tiedot ja suullisessa käsittelyssä esitetyt selitykset riitä asian ratkaisemiseen.
Kantaja väittää vielä neljänneksi, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja myönsi kuulemistilaisuudessa, etteivät
kantajaa vastaan esitetyt todisteet olleet riittäviä, ja ehdotti kantajan esittämän uuden vastanäytön, eli sen työntekijöiden
lausuntojen, kontradiktorista tutkintaa, mutta komissio ei kuitenkaan noudattanut tätä ehdotusta.
Tästä on huomauttava, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kertomus on pelkästään komission sisäinen asiakirja,
jonka tehtävänä ei ole täydentää tai korjata yritysten argumentaatiota, eikä sillä näin ollen ole mitään ratkaisevaa merkitystä,
joka unionin tuomioistuinten olisi otettava huomioon valvontavaltaansa harjoittaessaan (ks. asia T-161/05, Hoechst v. komissio,
tuomio 30.9.2009, Kok., s. II-3555, 176 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä näkemystä on sovellettava sitäkin suuremmalla syyllä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kuulemistilaisuudessa
esittämiin huomautuksiin, sellaisina kuin kantaja niihin käsiteltävässä asiassa vetoaa. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja
vahvisti joka tapauksessa vastineen liitteenä olevassa 20.4.2006 päivätyssä loppuraportissaan, että kyseisessä hallinnollisessa
menettelyssä on noudatettu oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen ja puolustautumisoikeuksiin liittyviä sääntöjä.
Kaikkien edellä esitettyjen huomautusten perusteella moitteet, joita kantaja on esittänyt asian selvittämisestä komissiossa
ja kuulemistilaisuuden toteuttamisesta, ovat osaksi perusteettomia ja sisältyvät osaksi niihin väitteisiin, jotka on esitetty
jäljempänä tarkasteltavasta kilpailusääntöjen rikkomisen aineellisista seikoista.
–       Näyttö kantajan osallisuudesta rikkomiseen
Komissio totesi rikkomisen pääpiirteistä, että kilpailijat olivat 31.1.1994 lähtien vaihtaneet luottamuksellisia tietoja tuotantomääristä
ja niiden mahdollisesta vähentämisestä sekä keskustelleet niistä estääkseen uusien kapasiteettien markkinoille tuomisen. Ne
keskustelivat myös asiakkaiden ja markkinaosuuksien jakamisesta sekä myyntihinnoista. Ne ottivat käyttöön seurantajärjestelmän,
jonka avulla ne vaihtoivat säännöllisesti luottamuksellisia tietoja markkinoista, yhtiöistä, myyntivolyymeistä ja myyntihinnoista.
Kilpailijat sitoutuivat lisäksi kapasiteettivähennyksiin ja analysoivat säännöllisesti markkinaosuuksien kehitystä monenvälisissä
kokouksissa (riidanalaisen päätöksen 100 ja 351–354 perustelukappale).
Suurin osa monenvälisistä kokouksista pidettiin CEFIC:n, joka on kyseisen tuotannonalan laillinen yhdistys, puolivuosittaisten
kokousten yhteydessä.
Tietojenvaihtoon osallistuneet yritykset sopivat elokuussa 1997 Brysselissä pidetyssä kokouksessa sekä myöhemmin helmi-, huhti-
ja syyskuussa 1998 pidetyissä kolmessa kokouksessa vetyperoksidin hinnan yhteensovitetusta korottamisesta (riidanalaisen päätöksen
171 ja 172 perustelukappale). Ensimmäisissä natriumperboraattia koskevissa keskusteluissa vaihdettiin luottamuksellisia markkinatietoja
tarkoituksena saada aikaan kilpailunvastainen sopimus ja samalla tasoittaa tietä viimeistään 15.5.1998 tehtävälle muodolliselle
sopimukselle (riidanalaisen päätöksen 100, 214 ja 229 perustelukappale). Viimeinen mainittuun yhteistyöhön liittyvä monenvälinen
kokous pidettiin 18.5.2000, mutta vetyperoksidin hintatasoa koskeva sopimus oli voimassa vuoden 2000 loppuun saakka (riidanalaisen
päätöksen 281, 282 ja 355–360 perustelukappale).
Komissio totesi kantajan osallisuudesta rikkomiseen, että kantaja kuului kartelliin osallisten yritysten ”kovaan ytimeen”
(riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale). Komissio pani merkille, että viitteitä oli kantajan osallistumisesta salaiseen
yhteydenpitoon vuodesta 1991 alkaen (riidanalaisen päätöksen 106 perustelukappale). Atofinan antamien tietojen mukaan erityisesti
sen esittämät muistiinpanot heinä-, loka- ja marraskuun 1995 kokouksista sisälsivät tietoja kantajasta ja niissä viitattiin
kantajan esittämään kantaan (riidanalaisen päätöksen 120, 127, 128, 129, 133 ja 136 perustelukappale). Degussan antamien tietojen
mukaan kantaja oli lisäksi ”hyväksynyt perusajatuksen hintatason yhteensovitetusta nostamisesta” kahdenvälisessä kokouksessa,
joka ajoittuu joko vuoden 1996 loppupuolelle tai vuoden 1997 alkupuolelle (riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappale).
Kuten asiakirja-aineistosta ilmenee, kantaja on riitauttanut kartellin alkuvaihetta koskevat tiedot, eikä niitä ole tukevien
todisteiden puuttuessa käytetty sitä vastaan.
Komissio lyhensi siksi riidanalaisessa päätöksessä huomattavasti kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa suhteessa siihen,
mitä väitetiedoksiannossa oli ilmoitettu. Komissio katsoi kantajan rikkomisen alkamisajankohdasta, että sillä oli näyttöä,
joka osoitti kantajan osallistuneen 29.5.1997 pidettyyn kartellitapaamiseen, ja että tämä päivämäärä oli otettava huomioon
määritettäessä kantajan toteuttaman rikkomisen kestoa (riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappale). Komissio totesi puolestaan
kantajan rikkomisen päättymisajankohdasta, että se oli täysin vakuuttunut siitä, että kantaja oli osallisena rikkomiseen aina
13.12.1999 saakka, jolloin pidettiin viimeinen kartellitapaaminen, josta komissiolla oli näyttöä kantajan työntekijöiden osallistumisesta
tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 365 perustelukappale).
Kantajaa vastaan riidanalaisessa päätöksessä hyväksytty lainvastainen yhteydenpito käsittää seuraavaa:
–        kolme monenvälistä kokousta, jotka pidettiin Sevillassa 28. tai 29.5.1997 CEFIC:n kokouksen yhteydessä (riidanalaisen päätöksen
156–167 perustelukappale) ja joista kahteen kantaja myöntää osallistuneensa mutta väittää vastustaneensa lainvastaisia keskusteluja
–        neljä monenvälistä kokousta, jotka pidettiin elokuussa 1997 Brysselissä, 18.9.1997 Pariisissa, 17.11.1997 Frankfurt am Mainissa
ja 21.11.1997 Pariisissa ja joissa kantaja ei ollut läsnä mutta joista Atochem ilmoitti sille puhelimitse (riidanalaisen päätöksen
171–197 perustelukappale), minkä kantaja kiistää
–        Brysselissä 26. ja 27.11.1997 CEFIC:n kokouksen yhteydessä pidetyt monenväliset kokoukset (riidanalaisen päätöksen 198–209
perustelukappale); kantaja myöntää osallistuneensa CEFIC:n kokoukseen mutta kieltää olleensa tietoinen lainvastaisista keskusteluista
–        Degussan, Kemiran ja Solvayn kahdenväliset kokoukset, jotka pidettiin vuoden 1997 lopun ja vuoden 1998 alun välisenä aikana
ja joiden tuloksista Solvay ilmoitti kantajalle puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale), minkä kantaja
kiistää
–        Évian-les-Bainsissa 14.5.1998 CEFIC:n kokouksen yhteydessä pidetyt monenväliset kokoukset (riidanalaisen päätöksen 221–232
perustelukappale); kantaja myöntää osallistuneensa CEFIC:n kokoukseen mutta kieltää olleensa tietoinen lainvastaisista keskusteluista
–        Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty Degussan, Solvayn ja kantajan välinen kokous, jossa käsiteltiin Atochemin natriumperboraatin
tuotantolaitoksen sulkemista (riidanalaisen päätöksen 233–236 perustelukappale) ja johon kantaja kiistää osallistuneensa
–        Brysselissä 28.9.1998 pidetty Degussan ja Solvayn välinen ”korkean tason” kokous, jossa käsiteltiin vetyperoksidia ja natriumperboraattia
ja jonka jälkeen Degussa tapasi kantajan ilmoittaakseen tälle kokouksen tuloksista (riidanalaisen päätöksen 239–242 perustelukappale);
kantaja ei kiistä tavanneensa Degussaa mutta väittää, että tapaamisen sisältö oli laillinen
–        Düsseldorfissa 12.10.1998 pidetty vetyperoksidia koskeva monenvälinen kokous, johon kantaja ei osallistunut mutta jonka aiheesta
sille Atofinan mukaan kerrottiin puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 247–253 perustelukappale), minkä kantaja kiistää
–        monenväliset kokoukset ja kahdenvälinen yhteydenpito CEFIC:n kokousten yhteydessä, jotka pidettiin 25. ja 26.11.1998 Brysselissä
(riidanalaisen päätöksen 254 perustelukappale), 30.4.1999 Estorilissa (Portugali) (riidanalaisen päätöksen 264 ja 265 perustelukappale)
ja 16.11.1999 Brysselissä (riidanalaisen päätöksen 273–275 perustelukappale); kantaja myöntää osallistuneensa mainittuihin
CEFIC:n kokouksiin mutta kieltää olleensa tietoinen lainvastaisista keskusteluista
–        neljä monenvälistä kokousta, joissa käsiteltiin ainoastaan natriumperboraattia ja jotka pidettiin 16.9.1998 Lyonissa (riidanalaisen
päätöksen 237 ja 238 perustelukappale), vuoden 1999 alussa Milanossa (riidanalaisen päätöksen 259–263 perustelukappale), kesällä
1999 Baselissa (riidanalaisen päätöksen 267–270 perustelukappale) ja 13.12.1999 Freiburgissa (riidanalaisen päätöksen 276–279
perustelukappale); kantaja kiistää osallistuneensa Lyonissa ja Baselissa pidettyihin kokouksiin, ja vaikka se myöntää osallistuneensa
kahteen muuhun kokoukseen, se ilmoittaa, että niiden aihe oli täysin laillinen eli ”boorinvastaiseen” liikkeeseen reagoiminen
ja että vaikka keskusteluissa ”ajauduttiin epäasianmukaisiin” aiheisiin, se ei ”juurikaan kiinnittänyt niihin huomiota”, koska
se oli ympäristösyistä päättänyt siirtyä natriumperboraatin tuotannosta natriumperkarbonaatin tuotantoon.
Edellä esitetyistä toteamuksista seuraa, että lukuun ottamatta natriumperboraattia käsitteleviä kahta kokousta, jotka pidettiin
vuoden 1999 alussa Milanossa ja 13.12.1999 Freiburgissa, kantaja kiistää osallistuneensa salaiseen yhteydenpitoon muiden riidanalaisessa
päätöksessä todettujen seikkojen osalta.
–       Sevillassa 28. tai 29.5.1997 pidetyt monenväliset kokoukset
Sevillassa pidetyistä kolmesta kokouksesta asianosaisten välillä on kiistatonta, että kantaja oli edustettuna kahdessa ensimmäisessä
kokouksessa, joista ensimmäisessä käsiteltiin vetyperoksidia (kokoukseen osallistuivat Atochem, Degussa, Solvay, Kemira ja
kantaja) ja toisessa natriumperboraattia (kokoukseen osallistuivat ensimmäisen kokouksen osanottajien lisäksi myös Caffaro).
Kantaja ei sen sijaan osallistunut seuraavan päivän ravintolaillalliselle (riidanalaisen päätöksen 156, 162 ja 163 perustelukappale).
Niiden kahden kokouksen osalta, joihin kantaja osallistui, se ei kiistä keskustelujen sisältöä; niissä yhtäältä vaihdettiin
markkinakehitystä koskevia tietoja ja toisaalta käsiteltiin ehdotuksia yleisestä hinnankorotuksesta ja vetyperoksidin markkinoiden
jakamista koskevasta sopimuksesta (riidanalaisen päätöksen 157–161 perustelukappale) sekä natriumperboraattia koskevia vastaavia
pyrkimyksiä (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale).
Komissio totesi, että ”joidenkin pienten eurooppalaisten tuottajien luottamuksen puutteen ja vastustuksen vuoksi tuona päivänä
ei päästy sopimukseen” (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale), eikä kantaja kiistänyt tätä. Atofinan lausuman mukaan
erityisesti natriumperboraattia koskevat keskusteluyritykset olivat päättyneet ”Degussan edustajan raivostumiseen – – ja hän
poistui kokoushuoneesta ovet paukkuen, kun pienet tuottajat kieltäytyivät hyväksymästä Solvayn ja Degussan näkemyksiä” (riidanalaisen
päätöksen 162 perustelukappale).
Kantaja väittää näistä seikoista kuitenkin, että pienenä tuottajana se tosiasiassa vastusti lainvastaista käyttäytymistä,
mistä on osoituksena sen jättäytyminen pois seuraavana iltana järjestetyltä ravintolaillalliselta.
Kantaja vetoaa erityisesti tuolloisen varapääjohtajansa lausuntoon, joka on kannekirjelmän liitteenä ja josta kantajan mukaan
ilmenee, että sen edustaja ilmoitti vetyperoksidia käsitelleessä kokouksessa Degussalle ja Solvaylle, että se oli ”laajentamassa
toimintaansa Saksaan” ”eikä ollut kiinnostunut” mistään hintarajoituksista. Se siis kieltäytyi keskustelemasta hintarajoituksista,
minkä vuoksi Degussan edustaja poistui kokouksesta äkillisesti.
Tästä on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun yritys on osallistunut kokoukseen, jossa
on käsitelty lainvastaista yhteistoimintaa, vaikka se ei olisi ollut siinä aktiivisessa roolissa, sen katsotaan osallistuneen
kyseiseen yhteistoimintaan, ellei se osoita sanoutuneensa avoimesti irti siitä tai ilmoittaneensa muille osallistujille aikovansa
osallistua kyseiseen kokoukseen muussa tarkoituksessa kuin nämä (ks. edellä 122 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomion 3199 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantaja myönsi olleensa läsnä kyseisissä lainvastaisissa keskusteluissa, joten sen tehtävänä oli osoittaa, ettei se ollut
osallistunut niihin kilpailunvastaisessa hengessä.
On kuitenkin katsottava, että vaikka osoitettaisiin, että kantaja vastusti Degussan esittämiä ehdotuksia, tämä ei käsiteltävän
asian olosuhteissa riitä osoittamaan, että kantaja oli ilmoittanut kilpailijoilleen osallistuvansa kokouksiin muussa tarkoituksessa
kuin nämä.
Kun tarkastellaan erityisesti niitä kantajan väitteitä, jotka liittyvät riidanalaisen päätöksen 156–162 perustelukappaleessa
kuvattuihin kokouksiin, komissio totesi nimittäin, että ”jos Solvayn ja Degussan edustajat olivat poistuneet kokoushuoneesta,
se ei johtunut siitä, että pienet tuottajat kieltäytyivät hyväksymästä varsinaista hinnankorotusta, vaan pikemminkin siitä,
että ne olivat tyytymättömiä ehdotukseen todennäköisesti niille ehdotettujen markkinaosuuksien vuoksi”, että ”mistään ei [käynyt]
ilmi, että [kantaja] olisi tosiasiassa hylännyt varsinaisen ajatuksen kilpailijoiden kanssa tehtävästä sopimuksesta tai että
se olisi sanoutunut irti ehdotetusta sopimuksesta sellaisenaan” ja että kyseisessä kokouksessa vaihdettiin lisäksi luottamuksellisia
tietoja (riidanalaisen päätöksen 166 perustelukappale).
Yhtäältä on huomattava, että komission näkemys on linjassa kartellin kehittymisen kanssa, sillä Sevillassa pidetyistä kokouksista
alkaen kartelliin osalliset yritykset olivat ”päättäneet kiinnittää vähemmän huomiota markkinaosuuksiin, jotka olivat tähän
mennessä olleet keskustelujen pääasiallisena aiheena, ja keskittyä yleiseen hinnankorotukseen” (riidanalaisen päätöksen 157
perustelukappale), ja yhteensovitetusta hinnankorotuksesta päätettiin Brysselissä elokuussa 1997 pidetyssä seuraavassa kokouksessa
(riidanalaisen päätöksen 171 ja 172 perustelukappale).
Toisaalta kantajan väite siitä, että se vastusti keskustelujen lainvastaista luonnetta, ei saa mitään tukea muiden yritysten
esittämistä tiedoista, sillä ne vahvistavat ainoastaan, että kartelliin osalliset yritykset suhtautuivat toisiinsa epäilevästi
ja että suurten ja pienten tuottajien välillä oli näkemyseroja (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).
Tästä on todettava, että näyttö kantajan osallisuudesta kartelliin ei käsitä ainoastaan Sevillan kokouksia, jotka ovat osa
jäljempänä tarkasteltua salaista yhteydenpitoa.
Epäselvyyttä on lisäksi kantajan kyseisissä kokouksissa omaksumasta kannasta. Vaikka se väitti vastustaneensa kilpailunvastaisia
keskusteluja vetyperoksidia käsittelevässä kokouksessa, jossa keskusteltiin markkinoiden jakamisen yksityiskohtaisesta mallista
ja hinnoista, on kiistatonta, ettei sen edustaja poistunut kokouksesta vaan osallistui myös seuraavaan natriumperboraattia
käsitelleeseen kokoukseen. Sen poissaolo seuraavan päivän ravintolaillalliselta ei sekään merkitse sitä, että kantaja olisi
vastustanut salaisia keskusteluja, sillä jotkin muutkin asianomaiset yritykset, kuten Solvay ja Ausimont, jäivät pois illalliselta.
Edellä esitetyn perusteella kantajan esittämät seikat eivät riitä osoittamaan, ettei se osallistunut kilpailunvastaisessa
hengessä kyseisiin kokouksiin, joiden aikana tapahtui lainvastaista yhteistoimintaa.
–       Kantajan saamat puhelinsoitot
Komissio totesi Sevillan kokousten jälkeen pidetyistä monenvälisistä kokouksista, ettei kantaja ollut niissä fyysisesti läsnä
mutta että siihen otettiin yhteyttä puhelimitse tai sille ilmoitettiin tuloksista puhelimitse. Tämä koskee sekä neljää ”korkean
tason” kokousta, joiden osalta komissio perusti kantansa Solvayn esittämiin tietoihin, että Atofinan mainitsemaa kokousten
sarjaa.
Komissio totesi ensiksi Degussan, Solvayn ja Kemiran välisistä ”korkean tason” kokouksista (jotka pidettiin elokuussa 1997
ja helmikuussa 1998 Brysselissä, huhtikuussa 1998 Frankfurt am Mainissa ja syyskuussa 1998 Brysselissä; riidanalaisen päätöksen
172, 211, 215 ja 239 perustelukappale), että ”vaikka [keskusteluihin] osallistui vain kolme yritystä, niillä oli kuitenkin
koko sektorin tuki” ja että ”[kantajalle] ja Ausimontille kerrottiin keskustelujen tuloksista aina tyhjentävästi (yleensä
puhelimitse)” (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale).
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että tämä toteamus perustuu osaksi Solvayn lausumaan, jonka mukaan ”Degussan, Solvayn
ja Kemiran välisten kokousten tuloksista ilmoitettiin muille markkinatoimijoille”, mistä komissio täsmensi, että ”Solvay oli
esimerkiksi ilmoittanut [kantajalle] ja Ausimontille – – keskustelujen varsinaisista tuloksista”, ja osaksi Atofinan lausumaan,
jonka mukaan ”FMC ei yrityksen toimintatapaan (Company Policy) liittyvistä syistä ollut fyysisesti läsnä kaikissa kokouksissa
vaan sai niistä tiedon Solvayn kautta ja oli selvästi saavana osapuolena kaikissa sopimuksissa ja [kaikissa] neuvotteluissa”
(riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale ja alaviitteet 175 ja 176).
Komissio on tukeutunut myös Solvayn lausumaan, joka koskee vuoden 1997 lopun ja vuoden 1998 alun välisenä aikana pidettyjä
Degussan ja Kemiran kahdenvälisiä kokouksia, joihin Solvay ”osallistui toisinaan”. Komission mukaan Degussa ja Solvay ilmoittivat,
ettei kantaja ollut osallistunut näihin kokouksiin, koska se oli ottanut käyttöön säännönmukaisuusohjelman, mutta että Solvay
ilmoitti sille kokousten tuloksista puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale, jossa viitataan edellä mainittuun
Solvayn lausumaan).
Kantaja kiistää Solvayn ottaneen siihen yhteyttä. Se korostaa Solvayn lausuman epätarkkuutta ja väittää, etteivät Atofinan
esittämät tiedot liity ”korkean tason” kokouksiin eivätkä ne tue Solvayn lausumaa. Kantaja painottaa lisäksi, että komissio
on vääristellyt Solvayn esittämiä lausumia, kun se on todennut, että joillekin yrityksille ilmoitettiin kokousten tuloksista
”tyhjentävästi” ja ”yleensä puhelimitse” (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale).
Solvayn lausuman todistusarvosta on huomattava, että kyse on tiedoista, jotka kartelliin osallistumisesta syytetty yritys
on antanut sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen yhteydessä. Kyseinen lausuma on ”korkean
tason” kokouksia koskevilta osiltaan varsin yleisluonteinen, ja sen perusteella ei pystytä nimeämään tapaamisiin osallistuneita
luonnollisia henkilöitä, minkä vuoksi lausuman todenpitävyyttä ei voida varmistaa todistajanlausuntojen avulla. Kyseisessä
Solvayn lausuman kohdassa, sellaisena kuin sitä lainataan riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 175, ei mainita, että tiedot
olisi annettu ”puhelimitse” ja ”tyhjentävästi”. Käsiteltävän asian olosuhteissa on lisäksi kyse markkinoiden suurimmalta toimijalta
saaduista tiedoista, joiden mukaan lainvastaisista keskusteluista ilmoitettiin useille alan yrityksille, joten ei voida sulkea
pois sitä, että tämä toimija pyrkii vähättelemään rooliaan kartellin kulussa.
Solvayn lausumalle esitetystä tuesta on todettava, etteivät muut mainittuja kokouksia koskevat todisteet tue tätä lausumaa
kantajalle annetuista tiedoista. Asiakirja-aineistosta ilmenee nimittäin, että komission riidanalaisen päätöksen alaviitteessä
176 mainitsemassa Atofinan lausumassa ei tosiasiassa viitata ”korkean tason” kokouksiin vaan ainoastaan ”B-ryhmän” kokouksiin,
joita pidettiin vuoden 1995 lopun ja vuoden 1997 alun välisenä aikana, ja että ainakin suurin osa niistä pidettiin ennen kantajan
osalta hyväksyttyä rikkomisajankohtaa. Kiistatonta on myös, ettei Atofina osallistunut Solvayn lausumassa tarkoitettuihin
kokouksiin.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että Solvayn lausumalla on erittäin vähän itsenäistä todistusarvoa sen osoittamiseksi,
että kantajalle tiedotettiin ”korkean tason” kokouksien tuloksista, ja että muut todisteet eivät suoraan tue lausumaa. Pelkän
lausuman perusteella ei siten voida osoittaa kantajan osallistuneen syyskuun 1997 ja syyskuun 1998 välisenä aikana toteutettuun
salaiseen yhteydenpitoon vaan se voi enintään olla tässä yhteydessä hyväksyttävien aihetodisteiden kokonaisuutta täydentävä
seikka.
Kun toiseksi tarkastellaan Atofinan mainitsemia viittä kokousta (jotka pidettiin 18.9.1997 Pariisissa, 17.11.1997 Frankfurt
am Mainissa, 21.11.1997 Pariisissa ja lokakuussa 1998 Düsseldorfissa; riidanalaisen päätöksen 180, 188, 193 ja 247 perustelukappale),
kantaja kyseenalaistaa Atofinan lausuman – jonka mukaan sille tiedotettiin kokouksista puhelimitse – luotettavuuden ja väittää,
etteivät muut todisteet tue lausumaa. Se esittää Atofinan lausumassa yksilöityjen työntekijöidensä antamat lausunnot, joissa
nämä kiistävät yhteydenotot.
Atofinan lausuman todistusarvosta on todettava, että se, että lausuma annettiin sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevan hakemuksen yhteydessä, ei sinänsä kyseenalaista sen luotettavuutta. Mikään ei anna aihetta uskoa, että Atofina olisi
pyrkinyt vähättelemään osallisuuttaan kartelliin ilmoittamalla, että se oli ottanut yhteyttä kantajaan kokousten sarjan osalta.
Lisäksi on huomattava, että yhteydenottoja kantajaan koskevia tietoja ei ole muotoiltu lainkaan epämääräisesti vaan ne ovat
päinvastoin erittäin yksityiskohtaisia ja niiden perusteella voidaan nimetä kantajan työntekijät, joihin on otettu yhteyttä.
Tiedot ovat peräisin suoralta todistajalta eli riidanalaisiin kokouksiin osallistuneelta Atofinan työntekijältä. On muistettava,
että hän esitti lausuntonsa 26.5.2003 eli useita viikkoja 3.4.2003 tapahtuneen ensimmäisten todisteiden esittämisen jälkeen
(riidanalaisen päätöksen 513 perustelukappale). Yhteistyön olosuhteista ja hänen lausuntonsa selkeästä sisällöstä voidaan
päätellä, että lausunto annettiin tarkoituksellisesti ja tarkan harkinnan jälkeen.
Kaikki nämä seikat osoittavat siis, että kyseisellä Atofinan lausunnolla on merkittävä todistusarvo.
Kun tarkastellaan Atofinan 18.9.1997 Pariisissa pidettystä kokouksesta antamaa lausuntoa tukevia todisteita, Atofinan työntekijän
lausunnossa mainitaan, että kantajaan ”otettiin yhteyttä puhelimitse ja sille kerrottiin tietoja keskusteluista”, minkä lisäksi
saman työntekijän laatimissa kokousmuistiinpanoissa viitataan isoon E-kirjaimeen, joka tarkoittaa kantajaa, ja mainitaan,
että tämä ”ei ollut paikalla mutta siihen otettiin yhteyttä puhelimitse” (riidanalaisen päätöksen 180 ja 181 perustelukappale
ja alaviitteessä 188 mainitut hallintomenettelyn asiakirja-aineiston tiedot).
Samassa lausunnossa todetaan 17.11.1997 Frankfurt am Mainissa järjestetystä kokouksesta, että yhteen tai kahteen kantajan
työntekijään otettiin yhteyttä puhelimitse kokouksen aikana ja Atofinan edustaja esitti heille siitä yhteenvedon (riidanalaisen
päätöksen 188 perustelukappale). Lausuntoa tukevat myös Atofinan esittämät muistiinpanot, joissa todetaan seuraavaa: ”FMC
= poissa, mutta minä – – ja toinen aktiivinen paikallisedustaja – – otimme siihen yhteyttä puhelimitse” (riidanalaisen päätöksen
alaviite 200). Kantaja mainitaan lisäksi ensimmäisenä yrityksenä, jonka piti ilmoittaa hinnankorotuksesta, ja sen tiedot mainitaan
kokoustaulukossa, joka sisältää asiakas- ja tuottajakohtaiset vähimmäishinnat (riidanalaisen päätöksen 192 perustelukappale).
Degussa täsmensi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa lisäksi, että Atofinan edustaja soitti kyseisen kokouksen aikana
kantajan edustajalle (riidanalaisen päätöksen 192 perustelukappale ja alaviite 206).
Samaisessa Atofinan lausunnossa todettiin 21.11.1997 Pariisissa pidetystä kokouksesta, että kantajaan otettiin yhteyttä puhelimitse,
jotta siltä saataisiin suostumus yhteensovitettuun hinnankorotukseen (riidanalaisen päätöksen 193 perustelukappale), ja mainitusta
kokouksesta tehdyissä muistiinpanoissa mainitaan kantajan hinnat (riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappale ja alaviitteessä
216 mainitut hallintomenettelyn asiakirja-aineiston tiedot).
Kun tarkastellaan lokakuussa 1998 Düsseldorfissa pidettyä kokousta, sen lisäksi, että kantajan edustajan ilmoitettiin ”seuranneen
kokouksen kulkua puhelimen välityksellä”, kyseisestä kokouksesta laaditussa selonteossa mainitaan kantajan nykyinen ja ehdotettu
markkinaosuus (riidanalaisen päätöksen 247–249 perustelukappale ja alaviitteessä 282 mainitut hallintomenettelyn asiakirja-aineiston
tiedot).
Näistä seikoista seuraa, että Atofinan lausunnolla on merkittävä todistusarvo, minkä lisäksi sitä tukevat kunkin kyseisen
kokouksen osalta Atofinan toimittamat asiakirjatodisteet, jotka on laadittu kyseisten tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, sekä
yhden kokouksen osalta Degussan lausuma, joka sisältyi sen väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen.
Kun otetaan huomioon Atofinan lausunnon merkittävä todistusarvo sekä esitettyjen asiakirjatodisteiden yksityiskohtaisuus,
niiden luotettavuutta ei voida myöskään kyseenalaistaa siksi, että asiakirjatodisteet ovat peräisin kyseisen lausunnon antajalta.
Kantaja ei nimittäin kiistä Atofinan esittämien asiakirjatodisteiden paikkansapitävyyttä eikä sen niiden sisällöstä antamia
selityksiä. Se kyseenalaistaa ainoastaan näiden asiakirjojen luotettavuuden todisteina sen osallisuudesta kartelliin.
Kun kuitenkin otetaan huomioon, että kyseiset asiakirjat on laatinut suora todistaja tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ja että
niiden sisältö on selkeä ja yksityiskohtainen, niillä on katsottava olevan selvää todistusarvoa.
Asiakirjojen sisältöä ja tarkkuutta koskevissa kantajan väitteissä ei kyseenalaisteta niiden luotettavuutta.
Ensinnäkin se, että tiettyihin tietoihin on merkitty asteriskeja ja kysymysmerkkejä ja niissä todetaan toisinaan ”vahvistettava”,
ei kyseenalaista näiden asiakirjojen sisältämien tietojen luotettavuutta.
Toiseksi kantajan väite siitä, että sen hintoja koskevat tiedot voivat olla peräisin toisesta lähteestä, esimerkiksi sen asiakkailta,
ei ole uskottava, koska taulukot sisältävät muita kantajan rikkomiseen osallisuuden suoraan osoittavia seikkoja, kuten muistiinpanomerkinnät,
joiden mukaan siihen otettiin yhteyttä ja sen piti ensimmäisenä ilmoittaa hinnankorotuksesta, ja maininnan sille osoitettavasta
markkinaosuudesta (riidanalaisen päätöksen 188, 192 ja 282 perustelukappale).
Kolmanneksi on huomattava, että kantaja viittaa väitteessään, joka koskee Atofinan lausumasta johtuvien todisteiden käyttämistä
kahteen kertaan useiden kokousten osalta, ainoastaan todisteisiin, joihin ei ole vedottu sitä vastaan riidanalaisessa päätöksessä.
Kantajan perusteluista ilmenee nimittäin, että kyseessä ovat joko sen osalta vahvistettua rikkomisaikaa edeltävät kokoukset
(eli 23.11.1995, 12.2.1996, 22. ja 23.5.1996 ja 27.11.1996 pidetyt kokoukset sekä muut vuoden 1996 ”yleiset kokoukset”) tai
kokoukset, joihin se on myöntänyt osallistuneensa ja joissa käytyjen keskustelujen sisältöä se ei ole riitauttanut (28. ja
29.5.1997 pidetyt kokoukset), tai kokoukset, jotka on mainittu väitetiedoksiannossa muttei kuitenkaan riidanalaisessa päätöksessä
(Roissyssa ja Frankfurt am Mainissa vuonna 1999 pidetyt kaksi kokousta). Kun tarkastellaan muistiinpanoja, joihin on väitetysti
vedottu sekä 26.11.1997 Brysselissä pidetyn ja toisen, ”kesä- ja syyskuun 1997 välisenä aikana” pidetyn kokouksen osalta,
kantaja ei myöskään ilmoita, missä riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa viitataan näihin muistiinpanoihin.
Kun kantajalle esitettiin 6.1.2010 prosessinjohtotoimina kysymyksiä tästä aiheesta, se ei pystynyt nimeämään niitä riidanalaisen
päätöksen perustelukappaleita, joissa tiettyjä todisteita olisi käytetty kahteen kertaan.
Vaikka oletettaisiin, ettei joistakin Atofinan esittämistä muistiinpanoista, joita ei ollut päivätty, pystytä sanomaan, mistä
kokouksista ne on laadittu, tällainen väite on tehoton, sillä se ei liity riidanalaisessa päätöksessä kantajaa vastaan esitettyihin
todisteisiin.
Lisäksi on todettava, että vaikka Atofinan esittämien todisteiden osoitettaisiin olevan epätarkkoja, se selittyisi sillä,
että riidanalaisten tosiseikkojen tapahtuma-ajasta oli kulunut huomattavan pitkä aika siinä vaiheessa, kun lausuman antajalle
esitettiin niistä kysymyksiä. Nämä epätarkkuudet liittyvät muihin kuin kantajaa vastaan hyväksyttyihin todisteisiin, ja ne
eivät voi kyseenalaistaa niiden todisteiden luotettavuutta, jotka liittyvät yhteydenpitoon kantajan kanssa ja sen tietojen
käyttöön, sillä näistä seikoista on esitetty selkeitä ja täsmällisiä todisteita.
Neljänneksi kantaja ilmoittaa kyseenalaistaneensa väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa Atofinan kyseisen työntekijän
esittämän todisteen, joka koskee kantajan edustajan väitettyä osallistumista Pariisissa 12.2.1996 pidettyyn kokoukseen. Kantaja
ilmoittaa kiistäneensä kyseisen tiedon esittämällä työntekijänsä vastakkaisen lausunnon sekä jäljennöksen hänen passistaan,
jossa on leima, joka osoittaa henkilön saapuneen Yhdysvaltoihin 10.2.1996.
On huomattava, että kantajan esittämä lausunto kyseenalaistaa Atofinan työntekijän esittämän tietyn tiedon. Kantajan esittämän
todisteen perusteella on nimittäin erittäin epätodennäköistä, että sen edustaja, joka saapui Yhdysvaltoihin 10.2., olisi voinut
olla Pariisissa kaksi päivää myöhemmin. Lisäksi on huomattava, että komissio on ottanut huomioon tämän seikan eikä ole katsonut
kantajan osallistuneen kyseiseen kokoukseen, koska Atofinan tietoja tukevia todisteita ei esitetty.
Se, että kantaja on kyseenalaistanut Atofinan esittämän todisteen, jota ei hyväksytty todisteena kantajaa vastaan, ei kuitenkaan
voi vaikuttaa koko kyseisen lausunnon luotettavuuteen.
Siltä osin kuin kantaja väittää, ettei komissio ole ottanut huomioon sen työntekijöiden lausuntoja, joissa nämä kiistävät
Atofinan työntekijän ottaneen heihin yhteyttä, on huomattava, että kuten riidanalaisen päätöksen 186, 191, 192 ja 253 perustelukappaleesta
ilmenee, komissio on aivan oikein ottanut huomioon kantajien työntekijöiden vastaväitteet ja arvioinut niitä muiden hallussaan
olleiden todisteiden valossa.
Edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että aihetodisteiden kokonaisuus, joka sisältää sekä Atofinan esittämät tiedot
kantajalle soitetuista puheluista syyskuun 1997 ja lokakuun 1998 välisenä aikana pidettyjen kokousten yhteydessä että kantajan
nimen ja tietojen maininnat näitä kokouksia koskevissa asiakirjatodisteissa, osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla,
että kantaja on kyseisellä ajanjaksolla osallistunut lainvastaiseen yhteydenpitoon.
Lisäksi on todettava, että Degussa on esittänyt yhtä kokousta koskevia tietoja tukevia todisteita, minkä lisäksi tiedot ovat
yhdenmukaiset Solvayn lausuman kanssa, joka koskee saman ajanjakson aikana pidettyjen muiden kokousten yhteydessä kantajalle
annettuja tietoja.
Kantajan väitteitä kyseisistä todisteista ei siis voida hyväksyä.
–       CEFIC:n kokousten yhteydessä tapahtunut yhteydenpito
Komissio totesi kantajan osallistuneen salaiseen yhteydenpitoon, jota tapahtui CEFIC:n Sevillassa pidettyä kokousta seuraavien
viiden puolivuosittaisen kokouksen yhteydessä (eli marraskuussa 1997, touko- ja marraskuussa 1998 sekä huhti- ja marraskuussa
1999 pidetyt kokoukset; riidanalaisen päätöksen 198–207, 221–232, 254–258, 264, 265 ja 273–275 perustelukappale).
Kantaja myöntää osallistuneensa CEFIC:n puolivuosittaisiin kokouksiin mutta kiistää osallisuutensa lainvastaiseen yhteydenpitoon
ja vetoaa siihen, ettei tästä ole olemassa riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä. Se toteaa, että kyseiset kokoukset
järjestettiin julkisissa tiloissa, kuten ravintoloissa, baareissa tai hotellien käytävillä. Kantajan mukaan lainvastaisia
keskusteluja on siis voitu käydä ainoastaan kahdenvälisesti tai sen edustajien poistumisen jälkeen.
On muistettava, että edellä 159 kohdassa mainitun vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun komissio osoittaa
asianomaisen yrityksen osallistuneen lainvastaisiin kokouksiin, tämän yrityksen on esitettävä seikkoja, joilla voidaan osoittaa,
ettei sen osallistumisella mainittuihin kokouksiin ollut lainkaan kilpailunvastaista tarkoitusta.
Ensiksi on siis tutkittava, onko kantajan osoitettu osallistuneen lainvastaisiin keskusteluihin kyseessä olevien CEFIC:n viiden
kokouksen yhteydessä tapahtuneessa salaisessa yhteydenpidossa, minkä jälkeen on tarvittaessa selvitettävä, onko kantaja esittänyt
seikkoja, joilla se voi osoittaa, ettei sen osallistumisella kuitenkaan ollut lainkaan kilpailunvastaista tarkoitusta.
Kun ensiksi tarkastellaan Brysselissä 26. ja 27.11.1997 pidettyä CEFIC:n kokousta edeltävän illan ravintolaillallisen aikana
tapahtunutta yhteydenpitoa, komissio totesi Degussan, EKA Chemicalsin, Solvayn ja Atofinan ilmoittaneen, että kantaja ja Kemira
”olivat todellakin paikalla, että ne olivat täysin tietoisia – – keskustelujen lainvastaisesta luonteesta ja että ne olivat
osallistuneet keskusteluihin” (riidanalaisen päätöksen 199 perustelukappale).
Kantaja väittää, ettei EKA Chemicals maininnut sitä lainkaan, että Solvay oli ainoastaan laatinut osallistujaluettelon, jossa
ei mainittu sen työntekijöitä, ja lisännyt, että ”todennäköisesti kaikki muut [CEFIC:n kokouksen] osallistujat” olivat myös
edustettuina, ja että Atofinan ja Degussan esittämissä tiedoissa ainoastaan yksilöitiin illallisella läsnä olleet henkilöt,
joihin kantajan edustajat kuuluivat. Se ilmoittaa, että yksi sen edustajista oli lausunnossaan kieltänyt osallistuneensa mainittuihin
lainvastaisiin keskusteluihin.
On todettava, että – kuten riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 218 mainituista, komission 6.1.2010 määrättyjen prosessinjohtotoimien
yhteydessä esittämistä todisteista ilmenee – toteamus siitä, että kantajan työntekijä oli läsnä illallisella, jonka aikana
käytiin lainvastaisia keskusteluita, perustui Atofinan ja Degussan lausuntoihin, jotka ovat tältä osin täsmällisiä.
Koska kantajan osallistuminen lainvastaiseen yhteydenpitoon perustuu yhtäpitävien aihetodisteiden kokonaisuuteen, sitä ei
voida kyseenalaistaa kantajan kyseisen työntekijän lausunnolla, jossa tämä henkilö ei nimenomaisesti kiellä läsnäoloaan illallisella
vaan väittää ainoastaan, ettei hän osallistunut salaiseen yhteydenpitoon.
Lisäksi on huomattava, että kantajan osallistuminen kyseisiin lainvastaisiin keskusteluihin ilmenee myös muista riidanalaisessa
päätöksessä esitetyistä seikoista, joiden mukaan yhtäältä alueellisen toimivaltajaon yhteydessä päätettiin, että kantajalla
olisi vastuullaan Espanja ja Portugali, ja toisaalta kantaja osallistui natriumperboraattia käsitelleeseen kokoukseen, joka
pidettiin mainitun CEFIC:n kokouksen yhteydessä, sekä yhteen seuraavista paikallisista kokouksista (riidanalaisen päätöksen
201 ja 208 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 222 ja 226 perustelukappaleessa mainituista todisteista, jotka komissio esitti 6.1.2010 määrättyjen
prosessinjohtotoimien yhteydessä, ilmenee toiseksi, että Degussa ja Solvay vahvistivat kantajan osallistumisen toukokuussa
1998 Évian-les-Bainsissa pidetyn CEFIC:n kokouksen yhteydessä eli kahdessa vetyperoksidia ja natriumperboraattia käsitelleessä
kokouksessa tapahtuneeseen yhteydenpitoon. Atofina toimitti natriumperboraattia koskevasta kokouksesta kokoustaulukon, joka
sisältää natriumperboraatin myyntiluvut kantajaa koskevine tietoineen (riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappale).
Kantajan kannekirjelmän liitteenä esittämässä lausumassa sen kyseessä oleva työntekijä myönsi, että kyseisen CEFIC:n kokouksen
yhteydessä käytiin natriumperboraattia koskevia lainvastaisia keskusteluja:
”Osallistuin myös toukokuussa 1998 Évian-les-Bainsissa pidettyyn CEFIC:n kokoukseen. Sen aikana keskustelu ajautui taas markkinaosuuksia
koskevaan aiheeseen, kuten [väitetiedoksiannossa] todetaan. [Kantajan] kaltaiset pienet tuottajat kieltäytyivät hyväksymästä
markkinaosuuksien jäädyttämistä, koska halusimme jatkaa kilpailua.”
Kun kolmanneksi tarkastellaan 25. ja 26.11.1998 Brysselissä pidetyn CEFIC:n kokouksen yhteydessä tapahtunutta yhteydenpitoa,
joka koostui natriumperboraattia käsitelleestä kokouksesta, 25.11. pidetystä ravintolaillallisesta ja natriumperboraattia
käsitelleestä seuraavan päivän kokouksesta, riidanalaisen päätöksen 255 ja 257 perustelukappaleessa mainituista todisteista,
jotka komissio esitti 6.1.2010 määrättyjen prosessinjohtotoimien yhteydessä, ilmenee, että Degussa ilmoitti kantajan edustajan
osallistuneen näihin kahteen lainvastaiseen kokoukseen. Kemira vahvisti Degussan ilmoituksen vetyperoksidia käsitelleen kokouksen
osalta (riidanalaisen päätöksen 255 perustelukappale).
Kun neljänneksi tarkastellaan huhtikuussa 1999 Estorilissa pidetyn CEFIC:n kokouksen yhteydessä tapahtunutta yhteydenpitoa,
riidanalaisen päätöksen 265 perustelukappaleesta ilmenee, että Degussan mukaan vetyperoksidia koskeva yhteydenpito tapahtui
illalla hotellin baarissa.
Viidenneksi riidanalaisen päätöksen 273 perustelukappaleesta ilmenee, että Degussan mukaan kantaja osallistui vetyperoksidia
käsitelleeseen kokoukseen, joka pidettiin 16.11.1999 Brysselissä pidettyä CEFIC:n kokousta edeltävänä päivänä. Solvay, Atofina,
Kemira ja Ausimont ovat vahvistaneet, että tämä lainvastainen kokous pidettiin.
On todettava, että vaikka toteamus siitä, että kantaja osallistui viimeksi mainittujen kokousten yhteydessä tapahtuneeseen
lainvastaiseen yhteydenpitoon, perustuu suoraan pelkkään Degussan lausuntoon, se voidaan kuitenkin katsoa toteen näytetyksi,
kuten komissio totesi riidanalaisen päätöksen 275 perustelukappaleessa, kun otetaan huomioon kaikki tiedot, jotka koskevat
kantajan osallistumista kiellettyyn yhteistoimintaan samoilla säännöillä pidettyjen kokousten sarjan yhteydessä. Kyseiset
kokoukset järjestettiin samalla ajanjaksolla kuin ne kaksi kokousta, joissa kantaja on myöntänyt olleensa läsnä lainvastaisten
keskustelujen aikana (ks. jäljempänä 235–242 kohta).
Näihin yhtäpitäviin todisteisiin perustuvaa toteamusta ei voida kyseenalaistaa kantajan työntekijän lausunnolla, sillä tämä
ei nimenomaisesti kiellä olleensa läsnä kyseisten CEFIC:n kokousten yhteydessä pidetyissä kokouksissa vaan kiistää ainoastaan
osallistuneensa salaiseen yhteydenpitoon.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio on esittänyt aihetodisteiden kokonaisuuden, jolla se voi vakuuttavasti
perustella päätelmänsä kantajan osallistumisesta lainvastaisiin kokouksiin, joita pidettiin kyseisten CEFIC:n kokousten yhteydessä.
Tätä päätelmää ei kyseenalaista kantajan väite siitä, että kyseinen lainvastainen yhteydenpito on voinut tapahtua kahdenvälisesti
tai kielillä, joita hänen työntekijänsä eivät ymmärrä, ja jäädä siten heiltä huomaamatta. Tämä väite ei ole uskottava, kun
otetaan yhtäältä huomioon niiden keskustelujen monitahoisuus, joiden sisältöä kuvaillaan riidanalaisen päätöksen 200–205,
223–229, 256, 257 ja 274 perustelukappaleessa, ja toisaalta se, että kantajan nimi ja sen tiedot mainitaan asiakirjoissa,
jotka liittyvät suoraan samalla ajanjaksolla toteutettuun salaiseen yhteydenpitoon (ks. jäljempänä 179–182 kohta).
Kun otetaan huomioon kaikki todisteet, jotka osoittavat kantajan osallistuneen kyseiseen salaiseen yhteydenpitoon, kantaja
ei voi esittää pätevää väitettä siitä, että komissio on ohimennen huomauttanut yhdestä kyseessä olevasta kokouksesta, että
”ei ole mahdotonta, että – – eri keskusteluja käytiin pikemminkin kahdenvälisesti” (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale).
Koska kantaja ei ole esittänyt mitään muuta seikkaa, jolla se voisi osoittaa, ettei se osallistunut kyseisiin kokouksiin kilpailunvastaisessa
tarkoituksessa, komissio on perustellusti katsonut kantajan osallistuneen kyseisten CEFIC:n kokousten yhteydessä salaiseen
yhteydenpitoon.
–       Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty kokous
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 233–236 perustelukappaleessa, että Degussan, Solvayn ja kantajan välinen tapaaminen
pidettiin 13.7.1998 Köningswinterissä, ja tapaamisen tarkoituksena oli sen järjestäjän Degussan mukaan ”varmistaa, että nämä
kolme yhtiötä olivat päättäneet suostutella Atochemin lopettamaan natriumperboraatin tuotannon, jotta alan kapasiteettia saataisiin
pienennettyä”.
Riidanalaisen päätöksen 234 ja 235 perustelukappaleesta käy ilmi, että kantajan osallistuminen tähän kokoukseen perustuu Degussan
lausumaan, jonka Solvay on vahvistanut väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa.
Kantaja kiistää osallistuneensa Köningswinterin kokoukseen ja vetoaa kyseessä olevan työntekijänsä lausuntoon sekä Barcelonassa
kokouspäivänä saatuun taksikuittiin, jossa on tämän henkilön nimi. Se väittää lisäksi, ettei Solvay tosiasiassa vahvistanut
kantajan olleen läsnä kokouksessa. Kantaja kiistää Solvayn lausuman, jonka mukaan kantaja ”oli osallistunut Atochemin kanssa
tehtyyn sopimukseen ja antoi vastineeksi korvauksia Espanjassa” (riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappale).
On huomattava, että Degussan ja – toisin kuin kantaja väittää – myös Solvayn lausumat on laadittu selkeästi ja niissä vahvistetaan
yksiselitteisesti kantajan osallistuneen Köningswinterin kokoukseen. Vaikkei Solvay maininnut kyseistä kokousta sakoista vapauttamista
tai sakkojen lieventämistä koskevassa hakemuksessaan vaan ainoastaan väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, se kertoi
kuitenkin jo tässä hakemuksessaan Atochemin pyytäneen korvausta natriumperboraatin tuotantolaitoksensa sulkemisesta ja ilmoitti
Degussan ottaneen yhteyttä kantajaan ja Solvayhin tässä asiassa (riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 271 osittain lainattu
asiakirja-aineiston kohta).
Kun otetaan huomioon nämä seikat ja se, että Barcelonassa kokouspäivänä saatu taksikuitti ei osoittanut, ettei kantajan edustaja
olisi ollut samana päivänä Köningswinterissä, komissio on perustellusti todennut sen osallistuneen kyseiseen kokoukseen (riidanalaisen
päätöksen 236 perustelukappale).
Lisäksi on huomattava, että vaikka kantaja ei ollut osallistunut samaa asiaa käsitelleeseen myöhempään kokoukseen, joka pidettiin
1.10.1998, tätä kokousta koskevat tiedot merkitsevät sen osallistuneen Atochemin natriumperboraatin tuotantolaitoksen sulkemista
koskeviin keskusteluihin.
Kuten riidanalaisen päätöksen 243 ja 244 perustelukappaleesta käy ilmi, sekä Degussa että Solvay ilmoittivat, että 1.10.1998
Pariisissa pidetyn kokouksen tarkoituksena oli esittää Atochemille Degussan, Solvayn ja kantajan Köningswinterin kokouksessa
laatima ehdotus. Riidanalaisen päätöksen 277 perustelukappaleesta käy puolestaan ilmi, että Atochemin ja Caffaron tuotantolaitosten
sulkemisen jälkeen näiden kahden yhtiön natriumperboraatin markkinaosuudet oli tarkoitus siirtää pääosin Solvaylle, Degussalle
ja kantajalle.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ei voida hyväksyä kantajan väitteitä, joissa se kiisti osallistuneensa Köningswinterissä
käynnistettyyn yhteydenpitoon, joka koski Atochemin tuotantolaitoksen sulkemista.
–       Degussan kanssa 28.9.1998 Brysselissä pidetty kokous
Komissio käsitteli riidanalaisen päätöksen 239–242 perustelukappaleessa Degussan ja Solvayn välistä ”korkean tason” kokousta,
joka pidettiin 28.9.1998 Brysselissä. Se totesi, että ”tämän jälkeen (iltapäivällä) pidettiin Degussan ja [kantajan] korkeiden
edustajien kahdenvälinen kokous, sekin Brysselissä, [jotta] Degussa voisi ilmoittaa samana aamuna pidetyn kokouksen tuloksista”.
Tämä toteamus perustuu Degussalta saatuihin tietoihin sekä erään Degussan työntekijän kalenteriinsa tekemään muistiinpanoon
(riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappale ja alaviite 267).
Kantaja ei kiistä sitä, että kokous pidettiin, vaan ainoastaan kokouksen tarkoituksen ja ilmoittaa, ettei Degussa maininnut
tätä kokousta sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevassa hakemuksessaan ja että se totesi myöhemmin antamissaan
tiedoissa ainoastaan, että ”kokouksessa keskusteltiin yleisesti Euroopan vetyperoksidimarkkinoiden kehityksestä ja etenkin
korkeasta hintatasosta sekä tällaisen hintatason säilyttämisen mahdollisuudesta”.
Tästä on todettava, että sillä, ettei kyseistä kokousta mainittu Degussan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä
koskevassa hakemuksessa, ei ole merkitystä, sillä kantaja ei kiistä sitä, että kokous pidettiin. Kokouksen salaisesta tavoitteesta
on huomattava, että – kuten komissio totesi – siitä on osoituksena, että kantajan kanssa pidetty kokous järjestettiin Solvayn
kanssa pidetyn kokouksen jälkeen, jonka lainvastaista tavoitetta ei ole kiistetty, että Degussan työntekijän kalenterissa
tämän kokouksen todettiin olevan ”seuraava kokous” (nächstes meeting) ja että kokous mainittiin Degussan toimittamassa salaista
yhteydenpitoa koskevassa luettelossa (riidanalaisen päätöksen alaviite 267).
Edellä esitetyn perusteella kantajan väitteillä ei voida kyseenalaistaa komission toteamuksia kyseisestä kokouksesta.
–       Natriumperboraattia koskevat kokoukset
Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että Degussan, Solvayn, Ausimontin ja kantajan välillä oli pidetty seuraavat
natriumperboraattia käsittelevät kokoukset:
–        16.9.1998 Lyonissa pidetty kokous (riidanalaisen päätöksen 237 ja 238 perustelukappale)
–        vuoden 1999 alussa Milanossa pidetty kokous (riidanalaisen päätöksen 259–263 perustelukappale)
–        kesällä 1999 Baselissa pidetty kokous (riidanalaisen päätöksen 267–270 perustelukappale)
–        13.12.1999 Freiburgissa pidetty kokous (riidanalaisen päätöksen 276–279 perustelukappale).
Milanossa ja Freiburgissa pidetyistä kokouksista on todettava, että kantaja myöntää osallistuneensa niihin, minkä lisäksi
se myöntää, että keskusteluissa ”ajauduttiin epäasianmukaisiin” aiheisiin, mutta väittää, ettei sen edustaja ”juurikaan kiinnittänyt
huomiota” näihin keskusteluihin.
Koska kantajan osallistuminen ja keskustelujen lainvastainen sisältö on näytetty toteen, kantajan oli esitettävä seikkoja,
joilla voitiin osoittaa, ettei sen osallistumisella mainittuihin kokouksiin ollut lainkaan kilpailunvastaista tarkoitusta,
ja sen oli osoitettava ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne (ks.
edellä 159 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Kantaja tukeutuu tässä yhteydessä kyseisiin kahteen kokoukseen osallistuneen työntekijänsä lausuntoon ja väittää, että kokousten
tarkoituksena oli keskustella keinoista, joilla tuotannonala voisi lieventää ”boorinvastaisen” liikkeen herättämiä huolenaiheita,
ja että tämän vuoksi tuotannonalalla oli jo ryhdytty kehittämään vaihtoehtoista tuotetta eli natriumperkarbonaattia. Vaikka
kantaja myöntää, että kyseisten kokousten aikana muut tuottajat kävivät lainvastaisia keskusteluja, se väittää samalla, ettei
sen edustaja ollut kiinnostunut näistä keskusteluista eikä ollut osallistunut niihin, vaikka hän olikin jäänyt paikalle. Kantajan
mukaan Degussa on vahvistanut tämän selityksen toteamalla, että kyseiset kokoukset pidettiin lainmukaisten neuvottelujen ohella.
On todettava, että kyseiset kokoukset pidettiin vaiheessa, jossa kartellia oli jo kehitetty varsin pitkälle, ja niitä edelsi
salainen yhteydenpito, johon myös kantaja osallistui. Kantaja itse myöntää keskustelujen lainvastaisen sisällön muttei ilmoita
vastustaneensa sitä avoimesti eikä täsmentäneensä kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa
kuin ne.
On lisäksi melko epäuskottavaa, ettei kantaja olisi ollut lainkaan kiinnostunut natriumperboraatin hintaa koskevasta lainvastaisesta
keskustelusta, koska se valmisti ainetta vielä vuosina 1999 ja 2000 ja oli yksi neljästä suurimmasta natriumperboraatin tuottajasta,
jotka kaikki osallistuivat samoihin kokouksiin, ja koska se ryhtyi pitämään kaupan natriumperkarbonaattia vasta vuonna 2002
(riidanalaisen päätöksen 36 perustelukappale).
Kyseisiä kokouksia koskeviin todisteisiin kuuluivat lisäksi taulukot, joissa täsmennetään kartelliin osallisten yritysten
markkinaosuudet (riidanalaisen päätöksen 261 perustelukappale) ja käsitellään keskusteluja markkinasuuksien jakamisesta sen
jälkeen, kun osuuksia vapautui Atochemin ja Caffaron tuotantolaitosten sulkemisen myötä; keskustelujen mukaan markkinaosuudet
”oli tarkoitus siirtää pääosin Solvaylle, Degussalle ja [kantajalle] niiden tosiasiallisten markkinaosuuksien mukaisesti”
(riidanalaisen päätöksen 277 perustelukappale).
Toisin kuin kantaja väittää, Degussan ilmoitus siitä, että kyseiset kokoukset pidettiin lainmukaisten tapaamisten ”yhteydessä”,
ei tarkoita, että lainvastaisia keskusteluja olisi käyty ”yllättäen” ja ennalta-arvaamattomasti.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajan väitteet eivät riitä osoittamaan, ettei se osallistunut kyseisiin keskusteluihin
kilpailunvastaisessa tarkoituksessa.
Lyonissa ja Baselissa pidetyistä kokouksista on huomattava, että vaikka kantajan osallistuminen näihin tapaamisiin perustuu
sekä Degussalta että Solvaylta saatuihin tietoihin, joita muut todisteet eivät tue, komissio on perustellusti todennut kantajan
osallistuneen koko kokouksien sarjaan, kun otetaan huomioon kokousten osallistujat, niiden tarkoitus ja niiden ajallinen läheisyys.
Näin ollen kantajan väitteet syyskuun 1998 ja joulukuun 1999 välisenä aikana pidetyistä natriumperboraattia koskevista kokouksista
eivät voi menestyä.
–       Päätelmä
On muistettava, että todisteita, joihin komissio vetosi riidanalaisessa päätöksessä osoittaakseen, että yritys on rikkonut
EY 81 artiklan 1 kohtaa, on tarkasteltava kokonaisuutena eikä erikseen (ks. edellä 108 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Edellä 113–244 kohdassa esitetyn tarkastelun päätteeksi on todettava, että tutkitut todisteet muodostivat aihetodisteiden
kokonaisuuden, joka osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla kantajan osallisuuden rikkomiseen.
Komissio on nimittäin esittänyt kustakin rikkomisen muodostavasta seikasta luotettavaa näyttöä, jota muut todisteet useimmissa
tapauksissa tukevat suoraan. Kantajan osallisuus kartelliin seuraa yhtäältä siitä, että se on osallistunut useisiin salaisiin
tapaamisiin ja salaiseen yhteydenpitoon, ja toisaalta siitä, että sen nimi ja sitä koskevat tiedot mainitaan tästä yhteydenpidosta
suoraan laadituissa eri asiakirjoissa. Kantajan väitteet todisteiden huomioon ottamisesta vääristyneellä tavalla tai niiden
”kaunistelemisesta” ovat edellä esitetyn tarkastelun valossa perusteettomia.
Siltä osin kuin komissio on joidenkin kilpailunvastaisten tekojen osalta vedonnut yksittäisiin todisteisiin, joita muut seikat
eivät suoraan tue, on muistettava, että silloin, kun on tullut ilmi kartelliin osallisuuden osoittavia yhtäpitäviä seikkoja,
on esitettävä erityisen pitävä selitys sen osoittamiseksi, että kokousten sarjan tietyn vaiheen tapahtumat ovat olleet aivan
erilaisia kuin aikaisempien ja myöhempien kokousten tapahtumat (ks. edellä 127 kohta).
Edellä suoritetun tarkastelun perusteella on kuitenkin todettava, ettei kantaja ole esittänyt pätevää väitettä, jolla se voisi
kyseenalaistaa komission kantajaa vastaan hyväksymät todisteet, jotka koskevat etenkin CEFIC:n kokousten yhteydessä pidettyjä
tiettyjä kokouksia, joiden osalta komissio on tukeutunut yhdestä tietolähteestä peräisin oleviin tietoihin (ks. edellä 216
ja 243 kohta).
Edellä esitetyn perusteella on hylättävä kantajan moitteet, joissa vaaditaan in dubio pro reo -periaatteen soveltamista. Yleisen
arvioinnin päätteeksi tämä arvostelu sekä kantajan erityiset väitteet eivät ole omiaan kyseenalaistamaan riidanalaisessa päätöksessä
käytettyjä täsmällisiä ja yhtäpitäviä aihetodisteita.
Kantajan osallisuutta kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen koskevan toteamuksen lainmukaisuutta ei voida kyseenalaistaa
kantajan väitteillä, joilla se pyrkii osoittamaan toimineensa markkinoilla ”aggressiivisesti” ja jotka se perustaa markkinakehityksen
historialliseen kuvaukseen ja etenkin oman markkinaosuutensa merkittävään kasvuun Euroopan talousalueella vuosina 1993–2001.
Sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan vaikutuksia ei nimittäin yhtäältä ole tarpeen tarkastella, jos sen kilpailunvastainen
tarkoitus on toteennäytetty (asia C-510/06 P, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I-1843, 140 kohta
ja asia C-8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4529, 28–30 kohta).
Toisaalta tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kun kyseinen yritys on
osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden kilpailunvastaisesta aiheesta, vaikka yritys ei sittemmin olekaan toteuttanut
jotain näissä kokouksissa sovittua toimea (yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P
ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 508 ja 509 kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ensimmäinen kanneperuste on perusteeton, ja se on siten hylättävä.

Toinen peruste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista asiakirja-aineistoon tutustumisen osalta
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää komission tukeutuneen tiettyihin todisteisiin, jotka ovat peräisin Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon
antamista vastauksista, ilman että kantajalla olisi ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa todisteista.
Kun ensiksi tarkastellaan Solvayn esittämiä puhelinsoittoja koskevia tietoja, tämä ei ilmoittanut päivämääriä, joina kantajaan
oli otettu yhteyttä puhelimitse. Komissio päätteli, että kyse oli riidanalaisen päätöksen 171–174, 211, 215–217 ja 239–242
perustelukappaleessa kuvatuista kokouksista (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale). Kantajan mukaan näyttää kuitenkin
siltä, että Solvay kielsi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa osallistuneensa riidanalaisen päätöksen 215–217 perustelukappaleessa
mainittuun kokoukseen. Tämä seikka on erityisen merkityksellinen, kun otetaan huomioon, että komissio on perustanut kantansa
Solvayn väitettyihin puhelinsoittoihin tukeakseen niillä vuorostaan Atofinan väitettyjä puhelinsoittoja. Kantaja ei kuitenkaan
saanut tutustua Solvayn väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen eikä siten tiennyt, mitä se oli kertonut kyseisestä kokouksesta.
Komissio tukeutui toiseksi Degussan ja Solvayn väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin syyskuussa 1998 Brysselissä pidetyn
kokouksen osalta (riidanalaisen päätöksen 239–242 perustelukappale). Kantaja ei kuitenkaan voinut tutustua tietoihin, joita
Solvay mahdollisesti antoi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kyseistä kokousta koskevasta puhelinsoitosta, jonka
kantaja oli väitetysti saanut.
Komissio käytti kolmanneksi kantajan mukaan perusteena Solvayn väitetiedoksiantoon antamaa vastausta tukeakseen Degussan väitettä,
jonka mukaan kantaja osallistui marraskuussa 1999 Brysselissä pidettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 273–275 perustelukappale).
Koska kantaja ei saanut tietoonsa Solvayn antamia tietoja, se ei pystynyt vastaamaan tähän väitteeseen.
Kantaja ei myöskään voinut valmistella puolustustaan, koska se ei saanut tutustua kyseisiin vastauksiin, jotka saattoivat
sisältää myös kantajan puolesta puhuvia seikkoja.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohdan mukaan asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava.
Niillä on oikeus tutustua komission asiakirja-aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut
edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirja-aineistoon
merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät
asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta (ks. vastaavasti asia C-199/99 P, Corus UK v. komissio,
tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11177, 125–128 kohta ja asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok., s. II-1775,
81 kohta).
Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission
sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta (edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 68 kohta).
Se, että asianomaisia vastaan puhuvaa asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista
ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys ensinnäkin osoittaa komission nojautuneen tähän asiakirjaan tukeakseen
väitettään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa, ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen vain kyseisen
asiakirjan perusteella. Näin ollen asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessään
päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli tämä asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta
(edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 71–73 kohta)
Jos kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen
yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa sen vahingoksi menettelyn
kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseisiä sen puolesta
puhuvia asiakirjoja puolustuksessaan (edellä 253 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio,
tuomion 318 kohta ja edellä 97 kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 81 kohta), osoittamalla erityisesti,
että se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiantovaiheessa tekemien
päätelmien kanssa, ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan arviointeihin, joita komissio on tehnyt päätöksessä
(edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 75 kohta).
Muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin tutustumisesta on muistettava, että tällaiset vastaukset
eivät kuulu varsinaiseen tutkinta-aineistoon (edellä 122 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio,
tuomion 380 kohta).
Niiden asiakirjojen osalta, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon väitetiedoksiannon toimittamisen hetkellä, komission on
näin ollen annettava tiedoksi nämä vastaukset muille asianomaisille yrityksille ainoastaan, jos ilmenee, että ne sisältävät
asianomaisia vastaan tai niiden puolesta puhuvia uusia seikkoja.
Kantaja väittää käsiteltävässä asiassa kannekirjelmässä yhtäältä, että komissio on loukannut sen puolustautumisoikeuksia,
kun se on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä tiettyjä todisteita, jotka ovat peräisin Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon
antamista vastauksista ja joista sillä ei ole ollut mahdollisuutta esittää huomautuksia. Toisaalta kantaja väittää, ettei
se voinut valmistella puolustustaan, koska se ei saanut tutustua kyseisiin vastauksiin, jotka saattoivat sisältää myös kantajan
puolesta puhuvia seikkoja.
Kantaja esitti istunnossa uuden väitteen siitä, ettei se ollut saanut tutustua Solvayn asiakirjaan, jonka komissio esitti
unionin yleisen tuomioistuimen 6.1.2010 määräämien prosessinjohtotoimien yhteydessä (ks. jäljempänä 300 kohta).
–       Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon antamien vastausten väitetysti kantajalle vastaiset kohdat
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen
kohtaan näyttääkseen toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava
mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen. Tässä tilanteessa kyseinen todiste on todellisuudessa niitä osapuolia vastaan
puhuvaa näyttöä, joiden väitetään osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen (edellä 122 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 386 kohta ja asia T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3085,
50 kohta).
Asiakirjaa voidaan pitää asianosaista vastaan puhuvana asiakirjana ainoastaan, jos komissio käyttää sitä tukemassa toteamustaan
yrityksen kilpailusääntöjen rikkomisesta. Jotta kyseessä oleva yritys voisi osoittaa puolustautumisoikeuksiaan loukatun, ei
ole riittävää näyttää toteen, ettei se ole hallinnollisen menettelyn aikana voinut ilmaista kantaansa asiakirjasta, joka on
mainittu riidanalaisen päätöksen missä tahansa kohdassa. Sen on näytettävä toteen, että komissio on käyttänyt tätä asiakirjaa
riidanalaisessa päätöksessä lisätodisteena todetakseen rikkomisen, johon yritys on komission mukaan osallistunut (yhdistetyt
asiat T-5/00 ja T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie
v. komissio, 16.12.2003, Kok., s. II-5761, 35 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että komissio antoi 24.2.2006 kantajalle tiedoksi Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon
antamasta vastauksesta kohtia, jotka sisälsivät uusia todisteita, joita komissio aikoi käyttää kantajaa vastaan. Kyseessä
ovat Solvayn vastauksen 249–254 kohdat, jotka koskevat Atochemin natriumperboraatin tuotantolaitoksen sulkemista käsitellyttä
kokousta, joka pidettiin 13.7.1998 Köningswinterissä, ja Degussan vastauksen 26–28 kohdat, jotka koskevat marraskuussa 1997
pidettyjen kokousten osalta kantajalle soitettuja puhelinsoittoja. Kantaja esitti huomautuksensa 15.3.2006.
Kantaja väittää kuitenkin, että komissio käytti sitä vastaan muita samojen vastausten kohtia, joita se ei ollut antanut tälle
tiedoksi.
Kantaja väittää ensiksi, että riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että Solvay kielsi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa
osallistuneensa huhtikuussa 1998 Frankfurt am Mainissa pidettyyn kokoukseen, joka mainittiin riidanalaisen päätöksen 215–217
perustelukappaleessa. Kantajan mukaan tämä seikka on tärkeä, sillä komissio on perustanut kantansa siihen, että Solvay oli
ilmoittanut kantajalle puhelimitse kyseisen kokouksen tuloksesta (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale).
On huomattava, että kantaja vetoaa tällä väitteellään tosiasiassa siihen, ettei sille ole annettu tiedoksi sen puolesta väitetysti
puhuvaa todistetta.
Riidanalaisen päätöksen 217 perustelukappaleesta käy tältä osin ilmi, ettei Solvay kiistänyt osallistumistaan kyseiseen kokoukseen
vaan ainoastaan riitautti tietyn todisteen eli erään kantajan kemianalan johtajan kalenterin, johon vedottiin mainitun vuoden
1998 kokouksen osalta, sillä Solvayn mukaan kyseinen kalenteri kuuluu vuonna 2000 nimitetylle johtajalle.
Ainoastaan tämä täsmennys ei kuitenkaan voi kyseenalaistaa Solvayn lausumaa, joka koskee kantajalle kyseisen kokousten sarjan
aikana annettuja tietoja, eikä se näin ollen voi muodostaa kantajan puolesta puhuvaa todistetta.
Kantaja väittää toiseksi, että komissio on tukeutunut Degussan ja Solvayn väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin näyttääkseen
toteen 28.9.1998 Brysselissä pidettyä kokousta koskevat tosiseikat (riidanalaisen päätöksen 239–242 perustelukappale).
On muistettava, että komissio kuvasi riidanalaisen päätöksen 239–241 perustelukappaleessa sakoista vapauttamista tai sakkojen
lieventämistä koskevaan Degussan hakemukseen sisältyvien tietojen perusteella Degussan ja Solvayn välistä korkean tason kokousta,
jossa käsiteltiin vetyperoksidia ja natriumperboraattia, ja ilmoitti, että Degussa oli samana päivänä tavannut kantajan ilmoittaakseen
tälle kokouksen tuloksista.
Riidanalaisen päätöksen 242 perustelukappaleesta sekä komission 6.1.2010 määrättyjen prosessinjohtotoimien yhteydessä esittämistä
todisteista ilmenee myös, että Solvay vahvisti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, että kyseinen kokous oli pidetty,
ja lisäsi, ettei natriumperboraattia koskevasta kysymyksestä ollut voitu keskustella mutta että Degussa vahvisti väitetiedoksiantoon
antamassaan vastauksessa nimenomaisesti, että myös natriumperboraatista keskusteltiin ja kyseinen keskustelu koski Atochemin
natriumperboraatin tuotantolaitoksen sulkemista. Komissio pitäytyi näin ollen päätelmässään, jonka mukaan kokouksessa oli
käsitelty kumpaakin tuotetta.
On huomattava, että näistä väitetiedoksiantoon annetuista vastauksista ilmenevät tiedot koskevat lähinnä Degussan ja Solvayn
välisen kokouksen sisältöä, ei Degussan ja kantajan välisen kokouksen sisältöä. Ne liittyvät ainoastaan sen selvittämiseen,
käsiteltiinkö kokouksessa molempia tuotteita vai ainoastaan vetyperoksidia. Komissio ilmoitti ainoastaan, että Degussa oli
väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa nimenomaisesti vahvistanut aiemmin annetut tiedot.
Tällaisessa tilanteessa Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon antamissaan vastauksissa esittämien kyseisten täsmennysten
ei voida katsoa sisältävän uutta todistetta kantajaa vastaan.
Kantaja väittää samasta kokouksesta, ettei se ole voinut tutustua Solvayn mahdollisesti antamiin tietoihin puhelinsoitosta,
jonka kantaja on tältä väitetysti saanut.
On huomattava, että vaikka Solvayn lausumassa, joka koski kantajalle annettuja tietoja (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale),
viitataan myös kyseessä olevaan kokoukseen, komission 6.1.2010 määrättyjen prosessinjohtotoimien yhteydessä esittämissä todisteissa,
jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 239–242 perustelukappaleessa, ei lainkaan mainita Solvayn ja kantajan välistä puhelinsoittoa.
Kantajan väite siitä, että sitä vastaan on esitetty uusi todiste, joka on peräisin Solvayn väitetiedoksiantoon antamasta,
kyseistä kokousta koskevasta vastauksesta, ei siis ole perusteltu.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio käytti perusteena Solvayn väitetiedoksiantoon antamaa vastausta tukeakseen Degussan
väitettä, jonka mukaan kantaja osallistui marraskuussa 1999 Brysselissä pidettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 273–275
perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 275 perustelukappaleesta sekä komission 6.1.2010 määrättyjen prosessinjohtotoimien yhteydessä esittämistä
todisteista ilmenee, että Solvay mainitsi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ainoastaan, ettei sillä ollut tietoja
kyseisestä kokouksesta, mutta myönsi osallistuneensa siihen. Se ei kiistänyt keskustelujen lainvastaista sisältöä ja mainitsi
lisäksi, että tuottajat ryhtyivät markkinoilla tuolloin vallinneessa tilanteessa soveltamaan itsenäisesti omia hintojaan markkinaosuuksiensa
kasvattamiseksi.
Tästä on todettava, että ”kun otetaan huomioon, että Solvay [oli] vahvistanut Degussan lausuman ja että Atofina, Kemira ja
Solexis eivät [olleet] kiistäneet kokouksen sisältöä, sellaisena kuin se on esitetty väitetiedoksiannossa”, komissio ei samassa
perustelukappaleessa muuttanut päätelmäänsä kyseisestä kokouksesta, koska se piti uskottavana sitä, että kokous pidettiin
”samassa asiayhteydessä ja samoilla säännöillä kuin muutkin saman ajanjakson kartellitapaamiset”, ja sitä, että kantaja oli
osallisena niissä.
Edellä esitetystä seuraa, että Solvayn väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ilmoittama tieto oli kyseisen kokouksen
osalta enintään täydentävä seikka komission hyväksymässä aihetodisteiden kokonaisuudessa. Kun tarkastellaan sisällöllisesti
Solvayn ilmoitusta, jossa se vahvisti osallistuneensa kyseiseen kokoukseen, tämä ilmoitus ei voi olla lisätodiste kantajan
osallisuudesta rikkomiseen.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei kantaja ole osoittanut komission perustaneen kantansa väitetiedoksiantoon
annettujen vastausten uusiin, kantajaa vastaan puhuviin kohtiin, joita ei ole tälle annettu tiedoksi, joten se ei voi vedota
näiden todisteiden paljastamatta jättämiseen.
–       Kantajan puolesta väitetysti puhuvat Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon antamien vastausten kohdat
On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta antaa omasta aloitteestaan oikeutta
tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita sillä ei ole aikomusta käyttää lopullisessa päätöksessä
asianosaisia vastaan (edellä 122 kohdassa mainitut yhteiset asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 383 kohta ja yhdistetyt
asiat T-191/98, T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-3275, 340 kohta).
Käsiteltävän asian asiakirja-aineistosta ilmenee, ettei kantaja pyytänyt hallinnollisen menettelyn aikana saada tutustua Degussan
ja Solvayn väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin vaan se esitti tällaisen pyynnön 18.5.2006 sen jälkeen, kun sille oli
ilmoitettu riidanalaisesta päätöksestä. Komissio hylkäsi pyynnön 2.6.2006.
Kun tarkastellaan asiakirjoja, joita komissio ei säännönmukaisesti ole velvollinen omasta aloitteestaan antamaan tiedoksi,
on todettava, että kantaja ei lähtökohtaisesti voi pätevästi vedota kyseisiin vastauksiin sisältyvien sen puolesta väitetysti
puhuviin todisteiden toimittamatta jättämiseen, jos se ei ole pyytänyt saada tutustua näihin vastauksiin hallinnollisen menettelyn
aikana (ks. vastaavasti edellä 122 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 383 kohta).
Tätä seikkaa ei kyseenalaista se, että komissio toimitti kantajalle joitakin kohtia kyseisistä vastauksista (ks. edellä 272
kohta).
Jos komissio nimittäin aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen, kyseinen ote on niitä yrityksiä
vastaan puhuvaa näyttöä, joiden väitetään osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen (ks. vastaavasti edellä 122 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, 386 kohta ja edellä 270 kohdassa mainittu asia Avebe v. komissio,
50 kohta).
Vaikka komissio on velvollinen antamaan asianomaisille yrityksille tiedoksi ne väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteet,
jotka sisältävät merkityksellisiä tietoja kyseisestä yrityksiä vastaan puhuvasta näytöstä, se ei ole velvollinen antamaan
tiedoksi muita kyseisen vastauksen otteita, joilla ei ole yhteyttä esille otettuun näyttöön.
Jos lisäksi oletetaan, että kantajan pyrkii perusteluillaan osoittamaan, että komission olisi pitänyt todeta kyseisten vastausten
sisältävän kantajan puolesta puhuvia todisteita ja toimittaa ne kantajalle omasta aloitteestaan, on todettava, että kantajan
tehtävä on tällaisten perusteiden yhteydessä esittää alustavaa näyttöä siitä, että kyseiset vastaukset olisivat hyödyllisiä
sen puolustuksen kannalta.
Kantajan on erityisesti esitettävä kyseessä olevat mahdolliset sen puolesta puhuvat seikat tai näyttöä, joka vahvistaa niiden
olemassaolon ja näin ollen sen, että asiakirjat ovat asian käsittelyn kannalta hyödyllisiä (ks. vastaavasti asia T-43/02,
Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 351–359 kohta).
Lukuun ottamatta edellä 276 ja 277 kohdassa tarkasteltuja ja hylättyjä väitteitä, kantaja ei käsiteltävässä asiassa kuitenkaan
ole esittänyt kannekirjelmässä erityisiä perusteluja mahdollisista kantajan puolesta puhuvista todisteista, jotka sisältyisivät
väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kohtiin, joita ei ole annettu tiedoksi.
Kantajan väitettä sen puolesta puhuvista todisteista, jotka väitetysti sisältyvät Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon
antamien vastausten kohtiin, joita ei ole annettu sille tiedoksi, ei näin ollen voida hyväksyä.
–       Solvayn asiakirja
Kantaja esitti istunnossa uusia perusteluja Solvayn asiakirjasta, jonka komissio esitti 6.1.2010 määrättyjen prosessinjohtotoimien
yhteydessä. Kantajan mukaan tähän asiakirjaan, jota ei annettu tiedoksi hallinnollisessa menettelyssä, on vedottu kantajaa
vastaan, minkä lisäksi se sisältää sen puolesta puhuvia todisteita, jotka liittyvät kyseisen kokouksen sisältöön.
Kun tarkastellaan komission kirjallisen menettelyn päättämisen jälkeen esille ottamaa asiakirjaa, kyseiset perustelut on otettava
tutkittavaksi työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa asetettujen vaatimusten mukaisesti.
Kun tarkastellaan kantajan väitteitä sitä vastaan väitetysti esitetyistä todisteista, niiden asiasisällöstä on todettava,
että vaikka komissio esitti kyseisen asiakirjan osana asiakirja-aineistoa, johon se vetosi tukeakseen 26.11.1997 Brysselissä
pidettyä kokousta koskevia toteamuksia (riidanalaisen päätöksen 198 ja 199 perustelukappale), se ei tosiasiassa kuulu asiakirja-aineistoon,
johon riidanalaisen päätöksen mainituissa perustelukappaleissa vedottiin.
Kuten komissio väitti istunnossa, eikä kantaja sitä kiistänyt, kyseinen asiakirja on nimittäin jäljennös Solvayn lausumasta,
joka esitettiin suullisesti ja joka tämän jälkeen vahvistettiin kirjallisesti. Asiakirja-aineistoon oli sisällytetty ainoastaan
kirjallinen versio, joka oli suullista versiota suppeampi, ja riidanalaisessa päätöksessä vedottiin ainoastaan siihen (riidanalaisen
päätöksen 198 perustelukappale ja alaviite 217).
Komissio täsmentää, että kun kantajalle myönnettiin oikeus tutustua asiakirja-aineistoon, kyseisen asiakirjan mainittiin nimenomaisesti
olevan komission sisäinen asiakirja, eikä sitä käytetty riidanalaisen päätöksen laadinnassa.
Koska ei ole osoitettu, että komissio olisi tosiasiassa käyttänyt tätä asiakirjaa, sitä ei voida pitää uutena todisteena,
jota ei ole annettu kantajalle tiedoksi.
Väitetyistä kantajan puolesta puhuvista todisteista on todettava, että puolustautumisoikeuksien noudattamiseksi komission
kokoamaan asiakirja-aineistoon on sisällytettävä kaikki tutkinnan aikana saadut merkitykselliset asiakirjat. Vaikka se toki
saa jättää hallinnollisen menettelyn ulkopuolelle seikkoja, joilla ei ole mitään yhteyttä väitetiedoksiantoon sisältyviin
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskeviin väitteisiin ja joilla ei näin ollen ole mitään merkitystä tutkimuksen kannalta,
kyseisen yrityksen puolustuksen kannalta hyödyllisten asiakirjojen määrittely ei ole yksinomaan komission asia (edellä 109
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 126 kohta).
Komissio on käsiteltävässä asiassa laiminlyönyt nämä vaatimukset, kun se on jättänyt asiakirja-aineistosta pois kyseisen asiakirjan,
joka sisältää kirjallisen jäljennöksen Solvayn suullisesta lausumasta, joka liittyy yhteen riidanalaisessa päätöksessä mainittuun
kokoukseen, vaikka saman yrityksen kyseisestä kokouksesta esittämä kirjallinen lausuma oli hyväksytty tutkimuksen kannalta
merkitykselliseksi näytöksi.
On kuitenkin muistettava, että tällainen sääntöjenvastaisuus voi tehdä riidanalaisesta päätöksestä lainvastaisen ainoastaan,
jos se on saattanut vaikuttaa kantajan vahingoksi menettelyn kulkuun ja päätöksen sisältöön, ja kantajan on osoitettava, että
se olisi voinut käyttää puolustuksessaan kyseistä sen puolesta puhuvaa asiakirjaa, jota ei ole annettu tiedoksi, ja erityisesti,
että se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiannon laatimisvaiheessa
tekemien arviointien kanssa, ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan päätöksessä tehtyihin arviointeihin (ks. edellä
265 kohta).
Kantaja ilmoittaa tästä, että Solvayn lausuman versio, jota ei annettu tiedoksi, sisältää sellaisia tietoja tuottajien välisestä
luottamuksen puutteesta, jotka olisivat voineet vaikuttaa 26.11.1997 pidetyn kokouksen lainvastaista sisältöä koskevaan toteamukseen.
On huomattava, että lausuman versio, jota ei annettu tiedoksi, sisältää joitakin Solvayn edustajan toteamuksia, joihin kantaja
vetosi ja joiden mukaan keskusteluun osallistuneiden yritysten välillä vallitsi ”sotatila” ja ne pitivät toisiaan ”vihollisina,
ei kilpailijoina”, kun taas ”ilmapiirin olisi pikemminkin pitänyt olla myönteinen, jotta ihmiset olisivat taas alkaneet keskustella
keskenään – – saadakseen muut uskomaan, että hintoja korotettaisiin ja ettei tarkoituksena ollut hyötyä korotuksesta viemällä
muiden asiakkaat”.
On huomattava, että vaikkei joitakin Solvayn suullisen lausuman otteita, kuten edellä mainitut otteet, ollut sisällytetty
saman lausuman kirjalliseen versioon, joka on suullista versiota lyhyempi ja ainoa asiakirja-aineistoon otettu versio, näiden
kahden version sisältö ei kuitenkaan eroa toisistaan merkittävällä tavalla.
Kantajan mainitsemat otteet, joissa viitataan tuottajien välillä tuolloin vallinneeseen epäluulon ilmapiiriin, jonka komissiokin
totesi vallinneen eräässä toisessa samalla ajanjaksolla pidetyssä kokouksessa (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale),
ei voi vaikuttaa kyseisen kokouksen salaisen luonteen arviointiin, joka perustuu riidanalaisen päätöksen 198–205 perustelukappaleessa
esitettyyn aihetodisteiden kokonaisuuteen. Solvay vahvisti samassa lausumassa nimenomaisesti näiden keskustelujen lainvastaisen
luonteen täsmentämällä, että ”[kyseisen] illallisen aikana sovittiin, että hintoja pyrittäisiin korottamaan – – 1.1.1998 lähtien”
(riidanalaisen päätöksen 203 perustelukappale).
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että vaikka se, ettei kyseisen suullisen lausuman kirjallista jäljennöstä ollut
sisällytetty asiakirja-aineistoon, on säännönvastaista, se ei kuitenkaan voinut vaikuttaa kyseisestä kokouksesta riidanalaisessa
päätöksessä tehtyihin arviointeihin.
Kaiken edellä esitetyn perusteella puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva peruste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Kolmas peruste, joka koskee sakon määrän määrittämistä
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää aluksi, että sille määrätty sakko on suurempi kuin 10 prosenttia sen vuoden 2005 liikevaihdosta, mikä on vastoin
asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa.
Määrä on sen mielestä lisäksi suhteeton, kun otetaan huomioon kantajan erittäin vähäinen osallisuus kartellitoimintaan. Komission
olisi pitänyt enintään todeta, että kantaja oli syyllistynyt EY 81 artiklan ”tekniseen rikkomiseen” siltä osin kuin sen työntekijät
olivat kuulleet vuoden 1999 alussa Milanossa ja joulukuussa 1999 Freiburgissa pidetyissä kokouksissa keskusteluja, jotka olivat
”ajautuneet” lainmukaista aiheista ”epäasianmukaisiin” aiheisiin.
Kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa pitäisi näin ollen sen mielestä lyhentää vuoteen ja sakon määrää olisi alennettava
vastaavasti. Sakon määrää olisi lisäksi alennettava sen huomioon ottamiseksi, että kantaja oli toiminut rikkomisessa passiivisesti
tai seurailijan asemassa, koska se oli ainoastaan ollut läsnä kyseisissä kokouksissa muttei ollut osallistunut keskusteluihin
aktiivisesti.
Caffaroa lukuun ottamatta kaikki muut yritykset, joiden sakon määrää oli alennettu passiivisuuden vuoksi, olivat kantajan
mukaan lisäksi tosiasiassa osallistuneet kartellitapaamisten järjestämiseen. Kantaja ei kuitenkaan ollut sen paremmin järjestänyt
kuin isännöinytkään kartellitapaamisia. Se kuului ”huonoihin oppilaisiin” siksi, että se oli vienyt Kemiran, Degussan ja Solvayn
markkinaosuudet ja ilmoittanut EKA Chemicalsille jatkavansa myyntiä Pohjoismaihin ”johdolta saatujen ohjeiden mukaisesti”.
Sevillan kartellitapaamiset epäonnistuivat kantajan toiminnan vuoksi, sillä se kieltäytyi ”noudattamasta pelisääntöjä”, eikä
sitä kutsuttu seuraavana päivänä järjestetylle illalliselle.
Eriytettyä kohtelua sovellettaessa kantaja sijoittui samaan ryhmään kuin muut yritykset, joiden markkinaosuudet olivat suuruudeltaan
9–11 prosenttia vuonna 1999. Vuonna 1994, jolloin kartellitoiminta väitetysti alkoi, kantajan markkinaosuus oli 5 prosenttia,
ja se onnistui kaksinkertaistamaan osuutensa harjoittamalla kilpailua kartellin aikana. On epäloogista määrätä kantajalle
yhtä suuri sakko kuin kartellin aktiivisille jäsenille.
Kantaja toistaa vastineessaan toimineensa kartellissa passiivisesti, mitä tukevat muiden kartelliin osallisten yritysten toistuvat
vastalauseet kantajan kilpailutoiminnasta, jonka ansiosta se kaksinkertaisti markkinaosuutensa, sekä sen väitetyn rikkomiseen
osallisuuden ”tekninen” luonne, sillä vaikka kantaja ei poistunut kahdesta kokouksesta, joiden aikana käytiin ”epäasianmukaisia”
keskusteluja, se ei kuitenkaan osallistunut aktiivisesti näihin keskusteluihin. Komissio on lisäksi pyrkinyt virheellisesti
samaistamaan toisiinsa lainmukaisen osallistumisen kaupallisen järjestön CEFIC:n kokouksiin ja osallistumisen kartellitoimintaan.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja tukee käsiteltävällä perusteella vaatimustaan sakon määrän alentamisesta ja esittää kolme siihen liittyvää väitettä.
Kantaja vetoaa ensiksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan rikkomiseen ja väittää, että komissio oli
velvollinen soveltamaan kyseistä säännöstä ja ottamaan huomioon kantajan liikevaihdon erikseen eikä kantajan ja sen emoyhtiön
yhteenlaskettua liikevaihtoa.
On muistettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu enimmäismäärä, joka vastaa
10:tä prosenttia liikevaihdosta, on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat
sen taloudellisen kokonaisuuden, joka on vastuussa rikkomisesta, josta on määrätty seuraamus (edellä 97 kohdassa mainittu
asia HFB ym. v. komissio, tuomion 528 kohta). Jos sen sijaan tämä yhtenäinen taloudellinen kokonaisuus on tämän jälkeen hajonnut,
kukin niistä yrityksistä, joille päätös on osoitettu, on oikeutettu siihen, että ylärajaa sovelletaan kuhunkin erikseen (yhdistetyt
asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 390 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Edellä esitetyn perusteella käsiteltävä väite ei voi menestyä. Kantaja ei nimittäin riitauta komission toteamusta siitä, että
FMC ja kantaja muodostivat rikkomisesta vastuussa olevan yhden taloudellisen kokonaisuuden, minkä vuoksi niiden katsottiin
olevan yhteisvastuussa kyseisestä rikkomisesta. Se ei myöskään väitä, että kyseinen taloudellinen kokonaisuus olisi hajonnut
ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Kantaja väittää toiseksi, että sen rikkomiseen osallistumisen kestoa olisi lyhennettävä vuoteen ja sakon määrää olisi alennettava
vastaavasti. Kantajan mukaan komission olisi nimittäin pitänyt enintään todeta, että kantaja oli syyllistynyt EY 81 artiklan
”tekniseen rikkomiseen” siltä osin kuin sen työntekijät olivat kuulleet vuonna 1999 Milanossa ja Freiburgissa pidetyissä kokouksissa
keskusteluja, jotka olivat ”ajautuneet” laillisista aiheista ”epäasianmukaisiin” aiheisiin.
On todettava, että tämä väite liittyy rikkomisen toteamista edeltävään ensimmäiseen perusteeseen, joten se on hylättävä edellä
245–254 kohdassa esitetyistä syistä.
Kantaja väittää kolmanneksi, että komission olisi pitänyt lukea sen hyväksi lieventävä olosuhde eli sen passiivisuus kilpailusääntöjen
rikkomisessa.
Ensiksi on huomattava, että vaikka komissio toteaa, ettei kantaja nimenomaisesti vedonnut passiivisuuteensa hallinnollisen
menettelyn aikana, tämä seikka ei vaikuta käsiteltävän väitteen tutkittavaksi ottamiseen (ks. vastaavasti asia T-73/04, Carbone-Lorraine
v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2661, 194 kohta).
Yritykset, joille väitetiedoksianto on osoitettu, eivät nimittäin yhtäältä ole velvollisia vaatimaan lieventävien seikkojen
soveltamista. Kun useat yritykset ovat syyllistyneet rikkomiseen, komissio on toisaalta velvollinen tutkimaan kunkin yrityksen
rikkomiseen osallistumisen suhteellisen vakavuuden määrittääkseen, voidaanko niihin soveltaa raskauttavia tai lieventäviä
seikkoja etenkin, kun kyseessä on käsiteltävän asian tavoin suuntaviivojen 3 kohdassa esitetyssä ei-tyhjentävässä luettelossa
nimenomaisesti mainittu lieventävä seikka.
Aineellisesta näkökulmasta on muistettava, että yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema” kilpailusääntöjen rikkomisen
toteuttamisessa on suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti lieventävä olosuhde, mikäli se näytetään
toteen, ja tämä passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut matalan profiilin eli se ei ole osallistunut
aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen (asia T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003,
Kok., s. II-2473, 167 kohta).
Sellaisina seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta kartellissa, voidaan ottaa huomioon muun muassa se,
että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin varsinaiset jäsenet, samoin kuin se, että
se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkään se on
rikkomiseen osallistunut, ja huomioon voidaan ottaa myös kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten
edustajien antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat (edellä 329 kohdassa mainittu asia Carbone-Lorraine v. komissio,
tuomion 164 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kaikki tämän asian kannalta merkitykselliset olosuhteet on joka tapauksessa
otettava huomion.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on harkintavaltaa lieventävien olosuhteiden soveltamisen osalta (asia T-44/00,
Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 307 kohta ja edellä 118 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 602 kohta).
Kantaja väittää käsiteltävässä asiassa ensiksi, että sen osallisuus rikkomiseen perustuu pelkästään sen läsnäoloon kahdessa
natriumperboraattia käsitelleessä kokouksessa, jotka pidettiin vuoden 1999 alussa Milanossa ja joulukuussa 1999 Freiburgissa
mutta joissa käytyihin keskusteluihin se ei osallistunut aktiivisesti. Kantajan mukaan se aiheutti Sevillan kokousten epäonnistumisen,
kun se kieltäytyi ”noudattamasta pelisääntöjä”. Komissio on lisäksi pyrkinyt virheellisesti samaistamaan toisiinsa lainmukaisen
osallistumisen kaupallisen järjestön CEFIC:n kokouksiin ja osallistumisen kartellitoimintaan.
On huomattava, ettei tämä väite voi menestyä, sillä se perustuu täysin ensimmäisen perusteen tarkastelun yhteydessä edellä
154–167, 202–221 ja 245–254 kohdissa hylättyihin väitteisiin.
Kantaja väittää toiseksi, että sen asema kartellissa poikkesi muiden kartelliin osallisten yritysten asemasta, lukuun ottamatta
Caffaroa, jonka passiivisuuden komissio myönsi. Kantajan mukaan se kuului ”huonoihin oppilaisiin, koska se oli vienyt Kemiran,
Degussan ja Solvayn markkinaosuudet ja ilmoittanut EKA Chemicalsille jatkavansa myyntiä Pohjoismaihin. Kantajan passiivisuus
kilpailusääntöjen rikkomisessa saa väitetysti tukea muiden kartelliin osallisten yritysten vastalauseista, joita ne esittivät
kantajan kilpailutoiminnasta, sekä kantajan markkinaosuuden selvästä kasvusta rikkomisajanjaksolla.
Kuten edellä esitetystä ensimmäisen perusteen tarkastelusta kuitenkin ilmenee, komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kantaja oli edustettuna useimmissa riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetuissa salaisissa tapaamisissa ajanjaksolla
29.5.1997–31.12.1999 tai sille tiedotettiin niistä. Kantaja ei voi pätevästi väittää tältä osin, että sen osallistuminen oli
selvästi satunnaisempaa kuin muiden kartellissa osallisina olleiden yritysten. Osallistumisen muodot eli se, ettei kantaja
ollut fyysisesti läsnä joissakin kokouksissa vaan sille ilmoitettiin niistä puhelimitse, ovat linjassa kokousten kulun salaisen
luonteen kanssa, eivätkä ne mitenkään osoita, että kantaja olisi toiminut rikkomisessa passiivisesti tai seurailijan asemassa.
Se, että kantaja kuului ryhmään, josta Degussa ja Solvay käyttivät nimitystä ”huonot oppilaat”, ei osoita, että sen asenne
olisi poikennut merkittävästi muiden kartelliin osallisten yritysten asenteesta. Kyse oli nimittäin ryhmästä, johon kuului
neljä kartellin kahdeksasta jäsenestä eli vetyperoksidin pienet tuottajat, jotka halusivat kasvattaa tuotantonsa kokonaiskapasiteettia
hintojen kustannuksella (riidanalaisen päätöksen 130 perustelukappale). Kun otetaan huomioon komission toteamukset, joita
kantaja ei ole riittauttanut (ks. edellä 162 ja 163 kohta), se, etteivät kyseisen tuottajaryhmän intressit olleet yhteneväiset
suurten markkinatoimijoiden eli Degussan ja Solvayn ehdottaman strategian kanssa (riidanalaisen päätöksen 139 ja 166 perustelukappale),
ei tarkoita, että kyseisen ryhmän jäsenet olisivat toimineet täysin passiivisesti tai seurailijan asemassa.
Vaikka kantaja väittää muiden tuottajien valittaneen sen kilpailutoiminnasta markkinoilla, se ei vetoa mihinkään nimenomaiseen
lausumaan, jolla voitaisiin osoittaa sen toimineen kartellissa passiivisesti.
Kantaja nimittäin tukeutuu yhtäältä omien työntekijöidensä lausuntoihin, jotka koskevat yrityksen aggressiivista kilpailustrategiaa.
Toisaalta se viittaa joihinkin tietoihin, jotka koskevat yksinomaan sen kartelliin osallistumisen alkamisajankohtaa 29.5.1997
edeltävää ajanjaksoa: kyseessä ovat EKA Chemicalsin ja Kemiran 31.1.1994 pidettyä kokousta koskevat muistiinpanot, joiden
mukaan Kemira ”oli hävinnyt – – Ranskassa, mistä FMC ja AL hyötyivät”, Atofinan lausuma, jonka mukaan ”Degussan muistutti
markkinaosuuksien kehityksestä vuosina [1988–1989] ja [1995], jolloin Solvayn ja Degussan markkinaosuudet romahtivat ja [useiden
muiden yritysten, kuten kantajan] markkinaosuudet kasvoivat”, sekä EKA Chemicalsin ilmoitus siitä, että ”vuoden 1996 aikana
FMC ja Ausimont kasvattivat markkinaosuuksiaan aggressiivisilla hintatoimenpiteillä” ja ”vuoden [1996] lopulla niiden kilpailijat
– – ryhtyivät rajuun vastaiskuun saadakseen takaisin menettämänsä markkinaosuudet”.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei kantaja ole esittänyt perusteluja, joilla se voisi osoittaa, että sen toimi
kartellissa täysin passiivisesti tai seurailijan asemassa.
Esittämättä täsmällisiä perusteluja kantaja vielä moittii komissiota siitä, ettei tämä ole ottanut huomioon sitä, että kantaja
onnistui kasvattamaan merkittävästi vetyperoksidin markkinaosuuttaan vuosina 1994–1999 eli kartelliajanjaksolla.
On huomattava, ettei kantaja tällä perustelullaan kyseenalaista eriytettyyn kohteluun liittyviä näkökohtia, sillä se myöntää
tulleensa luokitelluksi samaan ryhmään niiden yritysten kanssa, joilla oli vuonna 1999 vastaavan suuruiset markkinaosuudet.
Kantaja väittää sen sijaan kyseisen seikan osoittavan, että se harjoitti väitetysti aggressiivista kilpailupolitiikkaa markkinoilla
huolimatta osallisuudestaan kartellissa, mikä voitaisiin ottaa huomioon lieventävänä seikkana.
Tästä on huomattava, että vaikka kantaja viittaa vetyperoksidin markkinaosuutensa kasvuun ajanjaksolla 1994–1999, tämä väitetty
kasvu oli kantajan itsensä esittämien todisteiden mukaan huomattavasti vähäisempää sen osalta vahvistetulla rikkomisajanjaksolla
eli vuosina 1997–1999.
Suuntaviivojen 3 kohdan toisen alakohdan mukaan ”kilpailusääntöjen vastaisten sopimusten tai toimintatapojen tosiasiallista
soveltamatta jättämistä” voidaan pitää lieventävänä seikkana, jos asianomainen yritys osoittaa, että sinä aikana, jona se
osallistui kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin, se tosiasiassa pidättyi niiden soveltamisesta kilpailemalla
markkinoilla tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkoi velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pantiin täytäntöön, siinä
määrin, että se häiritsi kartellin toimintaa (ks. edellä 329 kohdassa mainittu asia Carbone-Lorraine v. komissio, tuomion
196 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Pelkästään se, että yritys, jonka osallistuminen yhteistoimintaan kilpailijoidensa kanssa on osoitettu, ei ole käyttäytynyt
markkinoilla kilpailijoidensa kanssa sopimallaan tavalla vaan on noudattanut tietyssä määrin itsenäistä markkinapolitiikkaa,
ei sen sijaan välttämättä ole seikka, joka olisi otettava huomioon lieventävänä asianhaarana. Ei voida sulkea pois sitä, että
kyseinen yritys on yksinkertaisesti yrittänyt käyttää kartellia hyödykseen (ks. edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge
v. komissio, tuomion 772 ja 773 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa pelkästään se, että kantaja onnistui kasvattamaan vetyperoksidin markkinaosuuttaan, ei riitä osoittamaan,
että se olisi tosiasiassa pidättynyt kilpailusääntöjen rikkomista koskevien sopimusten, jotka käsittivät hinnankorotuksia
ja markkinoiden jakamista, soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla. Tämä seikka ei siis oikeuta soveltamaan lieventäviä
seikkoja, koska ei voida sulkea pois sitä, että kantaja on yksinkertaisesti yrittänyt käyttää kartellia hyödykseen (ks. vastaavasti
edellä 118 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 629 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaiken edellä esitetyn perusteella käsiteltävän perusteen yhteydessä esitetyt väitteet on hylättävä.
Kanne on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut
komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
FMC Foret SA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
Riidanalainen päätös
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee kantajan rikkomiseen osallisuudesta esitettyjen todisteiden väitettyä virheellistä arviointia
Asianosaisten lausumat
– Kantajan saamat puhelinsoitot
– CEFIC:n kokousten yhteydessä tapahtunut yhteydenpito
– Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty kokous
– Degussan kanssa Brysselissä 28.9.1998 pidetty kokous
– Natriumperboraattia koskevat kokoukset
– Vastauskirjelmässä esitetyt väitteet
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Alustavat huomautukset
– Näyttö kantajan osallisuudesta rikkomiseen
– Sevillassa 28. tai 29.5.1997 pidetyt monenväliset kokoukset
– Kantajan saamat puhelinsoitot
– CEFIC:n kokousten yhteydessä tapahtunut yhteydenpito
– Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty kokous
– Degussan kanssa 28.9.1998 Brysselissä pidetty kokous
– Natriumperboraattia koskevat kokoukset
– Päätelmä
Toinen peruste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista asiakirja-aineistoon tutustumisen osalta
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon antamien vastausten väitetysti kantajalle vastaiset kohdat
– Kantajan puolesta väitetysti puhuvat Solvayn ja Degussan väitetiedoksiantoon antamien vastausten kohdat
– Solvayn asiakirja
Kolmas peruste, joka koskee sakon määrän määrittämistä
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.