CELEX: 62011FJ0125
Javni uslužbenci
Splošni javni natečaj

I. Mendes je v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 28. novembra 2011 vložila to tožbo, s katero na eni strani predlaga
razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije javnega natečaja EPSO/AST/111/10, v skladu s katero se je ne pripusti k ocenjevalnim
preizkusom navedenega natečaja, na drugi pa naložitev povrnitve škode Evropski komisiji, ki naj bi jo utrpela zaradi te odločbe.

Pravni okvir
Člen 90(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:
„Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri organu za imenovanja vloži pritožbo zoper akt, ki je imel
zanjo negativne posledice, ne glede na to, ali je omenjeni organ sprejel odločitev ali pa ni sprejel nobenega od ukrepov,
predpisanih v Kadrovskih predpisih. Pritožbo je treba vložiti v treh mesecih. […]“
Člen 91(2) in (3) Kadrovskih predpisov določa:
„2.      Pritožba [Tožba] na Sodišče [Evropske unije] je mogoča le, če:
–      je bila najprej vložena pritožba pri organu za imenovanja na podlagi člena 90(2) v roku, določenem v istem členu, in
–      je bila pritožba zavrnjena z izrecno odločitvijo ali z molkom organa.
3.      Pritožbe [Tožbo] na podlagi odstavka 2 je treba vložiti v treh mesecih. Rok začne teči:
–      na dan uradnega obvestila o odločitvi, sprejeti kot odgovor na pritožbo;
[…]“
Člen 1(1) Priloge III h Kadrovskim predpisom določa:
„Objavo natečajev pripravi organ za imenovanja po posvetovanju s skupnim odborom.
Podrobno mora navajati:
[…]
(e)      kadar natečaj temelji na preizkusih, njihovo vrsto in način ocenjevanja;
[…]“
Evropski urad za izbor osebja (EPSO) je 17. novembra 2010 v
Uradnem listu Evropske unije
objavil obvestilo o javnem natečaju EPSO/AST/111/10 za oblikovanje rezervnega seznama za zaposlitev asistentov z nazivom
AST 1 za opravljanje tajniških nalog (UL C 312 A, str. 1, v nadaljevanju: obvestilo o natečaju). Rok za prijavo je bil določen
na 16. december 2010.
V obvestilu o natečaju so bili v oddelku IV določeni pristopni testi, v oddelku V pa ocenjevalni preizkusi. Pristopni testi,
ki jih je bilo šest, so bili namenjeni temu, da se na podlagi vprašanj z več ponujenimi odgovori ocenijo spretnosti in splošne
sposobnosti kandidatov na področju verbalnega razumevanja (test a), numeričnega razumevanja (test b) in abstraktnega razumevanja
(test c) ter na področju opravljanja tajniških del (test f). Poleg tega sta se dva testa nanašala na strokovno usposobljenost
kandidatov in sta bila namenjena oceni točnosti in natančnosti (test d) oziroma določanja prednostnih nalog in organiziranosti
(test e).
V skladu z oddelkom IV obvestila o natečaju so bili testi a, d, e in f ocenjeni z od 0 do 20 točk, najmanjše zahtevano število
točk pri posameznem testu pa je bilo 10. Testa b in c sta bila ocenjena z od 0 do 10 točk, najmanjše zahtevano število točk
za oba testa skupaj pa je bilo 10.
V oddelku V, točka 1, obvestila o natečaju je bilo navedeno, da bodo na ocenjevalne preizkuse povabljeni kandidati, ki so
ne le dosegli eno najvišjih ocen in najmanjše zahtevano število točk pri pristopnih testih, ampak ki so na podlagi navedb
ob elektronski prijavi prav tako izpolnjevali splošne in posebne pogoje iz oddelka III obvestila o natečaju.
V isti določbi je bilo natančno navedeno, da se pripustitev k ocenjevalnim preizkusom potrdi s pridržkom poznejše preveritve
dokazil, priloženih spisu posameznega kandidata. Poleg tega je bilo v opombi, na katero je napotovala točka 1 oddelka V obvestila
o natečaju, navedeno, da bo število kandidatov, ki bodo povabljeni na ocenjevalne preizkuse, približno 2,5‑krat večje od števila
uspešnih kandidatov, navedenega v obvestilu o natečaju. Za kandidate, ki so kot jezik izbrali portugalščino, je bilo v tabeli
iz oddelka I, točka 1, obvestila o natečaju navedeno, da bo število uspešnih kandidatov 19.
V obvestilu o natečaju je bila v okvirju in v debelem tisku zapisana tudi ta uvodna navedba:
„Kandidati morajo pred prijavo natančno prebrati Navodila [za javne natečaje], ki so objavljena v Uradnem listu […] C 184 A
z dne 8. julija 2010 in na spletni strani urada EPSO.
Navodila so sestavni del razpisa natečaja ter pomagajo kandidatom razumeti pravila v zvezi z natečajnim postopkom in pogoji
za prijavo.“
V Navodilih za javne natečaje je v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, v točki 6.3 z naslovom „Pravna sredstva“
določeno:
„Na vseh stopnjah natečajnega postopka lahko, če menite, da urad EPSO ali komisija nista ustrezno ravnala ali nista upoštevala:
–      določb, ki urejajo natečajni postopek, ali
–      določb iz obvestila o natečaju,
in da ste zaradi tega oškodovani, uporabite naslednja sredstva:
–      vložite upravno pritožbo na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov […],
[…]
–      vložite pravno sredstvo na podlagi člena 270 [PDEU] in člena 91 Kadrovskih predpisov […] pri:
Sodišču za uslužbence Evropske unije
[…]
Roki, določeni [s Kadrovskimi predpisi] za ti dve vrsti postopkov, začnejo teči od uradnega obvestila o aktu, ki posega v
položaj.“
EPSO je 3. marca 2011 objavil popravek razpisa javnega natečaja (UL C 68 A, v nadaljevanju: popravek). V popravku, ki se je
nanašal na ocenjevanje testov d in e, je bilo navedeno:
„Stran 3, oddelek IV, točka 2:
besedilo
‚Test d
strokovna usposobljenost:
točnost in natančnost
Ocena: od 0 do 20 točk
Najmanjše zahtevano število točk: 10
Test e
strokovna usposobljenost.
določanje prednostnih nalog in organiziranost
Ocena: od 0 do 20 točk
Najmanjše zahtevano število točk: 10‘
se zamenja z besedilom:
‚Test d
strokovna usposobljenost:
točnost in natančnost
Ocena: od 0 do 20 točk
Test e
strokovna usposobljenost:
določanje prednostnih nalog in organiziranost
Ocena: od 0 do 20 točk


Najmanjše zahtevano število točk za testa d in e skupaj je 20.‘
“

Dejansko stanje spora
Tožeča stranka je kandidirala na natečaju EPSO/AST/111/10, pri čemer je kot prvi jezik izbrala portugalščino, pristopne teste
pa je opravila 11. februarja 2011. Kot zadnji dan za pristopne teste je bil določen 15. februar 2011.
EPSO je tožečo stranko z dopisom z dne 22. februarja 2011 obvestil o prihodnjem popravku in njegovi vsebini, in sicer, da
bosta testa d in e povezana in ocenjena s 40 točkami, pri čemer najmanjše zahtevano število točk za oba testa skupaj znaša 20.
EPSO je tožečo stranko z dopisom z dne 17. marca 2011 obvestil, da je pri pristopnih testih dosegla najmanjše zahtevano število
točk, natančneje je prejela 11 točk pri testu d, da je skupno prejela 67,07 točk in da bo v najkrajšem času obveščena, če
je med kandidati, ki se bodo lahko udeležili naslednje faze natečaja.
EPSO je tožečo stranko z dopisom z dne 7. aprila 2011 obvestil, da ni bila vpisana na seznam kandidatov, povabljenih k sodelovanju
v ocenjevalnih preizkusih, saj so bili pripuščeni kandidati ocenjeni z najmanj 68,8 točk, ona pa je prejela nižjo oceno (v
nadaljevanju: odločba o nepripustitvi). EPSO je z istim dopisom tožečo stranko obvestil, da natečajna komisija njene prijave
ni obravnavala.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 12. aprila 2011 vložila pritožbo na podlagi člena 90(2) (v nadaljevanju: pritožba), ki se
je v bistvu nanašala na to, da je šlo pri sprejetju popravka za postopkovno nepravilnost, zaradi katere je bila oškodovana.
Zato je zahtevala, da se popravek razglasi za ničen, ker naj bi spreminjal izločevalno fazo, za katero so bili preizkusi že
opravljeni in popravljeni („
I request […] the annulment of the corrigendum, as modifying an eliminatory stage that has been already completed and corrected
“), in da se v naslednjo fazo povabijo le kandidati, ki so dosegli najmanjše zahtevano število točk pri vseh testih („
[…] the invitation at the next stage of only those who have obtained a pass mark in all tests [including test d]
“).
Z odločbo z dne 16. avgusta je EPSO, ki je ravnal kot organ, pristojen za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), pritožbo zavrnil.
S to odločbo je EPSO tožečo stranko obvestil, da je bil popravek sprejet zato, ker so ocene rezultatov pristopnih testov,
dobljene na podlagi podatkov, ki so bili na voljo po testih, kazale na bistveno nižjo stopnjo uspešnosti pri testu d, kot
je bila pričakovana.

Predlogi strank in postopek
Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        primarno:
–      odločbo o nepripustitvi razglasi za nično;
–      posledično odloči, da je treba tožečo stranko ponovno vključiti v postopek zaposlovanja;
–      vsekakor od EPSO zahteva, naj razkrije vse informacije, ki jih ima glede rezultatov vseh kandidatov pri testih d in e;
–        podredno, če glavnemu predlogu ne bo ugodeno, toženi stranki naloži plačilo zneska, začasno in
ex aequo et bono
določenega na 50.000 EUR;
–        vsekakor naj se tožeči stranki plača znesek, začasno in
ex aequo et bono
določenega na 50.000 EUR, zaradi nepremoženjske škode.
Tožena stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo vseh stroškov.
Sodišče za uslužbence je z dopisi z dne 25. aprila 2012 stranke pozvalo k predložitvi nekaterih podatkov in dokumentov, te
pa so te zahteve izpolnile v predpisanem roku.
Stranke so podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča za uslužbence na obravnavi 28. junija 2012. Po obravnavi
je bil ustni postopek končan in začelo se je posvetovanje o tej zadevi.
Sodišče za uslužbence je s sklepom z dne 12. julija 2012 ponovno začelo ustni postopek in Komisijo pozvalo, naj pojasni, kako
so bili organizirani pristopni testi natečaja in zlasti, ali so lahko kandidati prosto izbirali, kako predpisani čas za vse
teste razporediti med posamezne teste, ali pa je bil čas za posamezni test določen vnaprej. Poleg tega je Sodišče za uslužbence
Komisijo pozvalo, naj navede, ali so bile te informacije dostopne kandidatom natečaja pred testi, in v primeru pritrdilnega
odgovora, kako so jim bile sporočene.
Komisija je te zahteve izpolnila z dopisom z dne 17. julija 2012.
Sodišče za uslužbence je z dopisom z dne 6. septembra 2012 stranke obvestilo, da je ustni postopek končan in da se je začelo
posvetovanje o tej zadevi.

Dopustnost tožbe
1.
Trditve strank
Komisija je v odgovoru na tožbo navedla ugovor nedopustnosti na podlagi tega, da pred vložitvijo tožbe ni bila vložena pritožba.
Po mnenju Komisije je tožeča stranka zlasti v pritožbi zahtevala le razglasitev ničnosti odločbe o sprejetju popravka in o
tem, da se v naslednjo fazo povabijo le kandidati, ki so dosegli najmanjše zahtevano število točk pri vseh testih, vključno
s testom d. Zadevna tožba pa naj bi bila vložena zoper odločbo o nepripustitvi. Zato naj bi bil predmet tožbe drugačen od
predmeta pritožbe in naj ne bi bilo mogoče šteti, da je bila pred tožbo vložena pritožba, temveč, da je bila zadeva neposredno
vložena pri sodišču. Vendar naj bi do takšne neposredne vložitve prišlo v roku treh mesecev, podaljšanem zaradi oddaljenosti
za enkratno obdobje desetih dni, šteto od vročitve odločbe o nepripustitvi, to pomeni najpozneje 18. julija 2011, glede na
to, da je bila 17. julija 2011 nedelja. Ta tožba pa je bila vložena šele 28. novembra 2011 in naj bi bila torej prepozna ter
zato očitno ni dopustna.
Tožeča stranka je na obravnavi odgovorila, prvič, da mora v skladu s sodno prakso pritožba OPI omogočiti, da dovolj natančno
obravnava očitke, ki jih zadevne stranke navedejo zoper izpodbijane odločbe, in da – glede na to, da lahko zadevne stranke
v tej fazi delujejo brez odvetnikove pomoči, kot to velja za obravnavani primer – uprava pritožb ne sme razlagati ozko, temveč
jih mora razlagati široko. Drugič, tožeča stranka je trdila, da je v pritožbi in tožbi navedla enake razloge in tako spoštovala
pravilo skladnosti, kot izhaja iz sodne prakse. Tretjič in zadnjič, tožeča stranka je trdila, da se je pritožba implicitno
nanašala na odločbo o nepripustitvi.
2.
Presoja Sodišča za uslužbence
Najprej je treba spomniti, da je v skladu s členom 91(2) Kadrovskih predpisov pravno sredstvo na področju javnih uslužbencev
mogoče le, če je bila najprej vložena pritožba pri OPI in je bila ta pritožba zavrnjena z izrecno odločitvijo ali zaradi molka
organa.
Vendar se v skladu z ustaljeno sodno prakso pogoj iz člena 91 Kadrovskih predpisov nanaša samo na akte, ki jih OPI lahko spremeni
(glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 14. julija 1983 v zadevi Detti proti Sodišču, 144/82, točka 16), tako da je pravno
sredstvo, ki je na voljo zoper odločbo natečajne komisije, običajno tožba neposredno pri sodišču Unije (glej na primer sodbo
Sodišča prve stopnje z dne 31. maja 2005 v zadevi Gibault proti Komisiji, T‑294/03, točka 22, in sodbo Sodišča za uslužbence
z dne 23. novembra 2010 v zadevi Bartha proti Komisiji, F‑50/08, točka 25).
Če se zadevna oseba kljub temu odloči, da se bo predhodno obrnila na upravo, in sicer z upravno pritožbo zoper odločbo natečajne
komisije, bo v skladu z ustaljeno sodno prakso dopustnost pravnega sredstva, pozneje vloženega zoper odločbo o zavrnitvi te
pritožbe, odvisna od tega, ali je zadevna oseba upoštevala vse postopkovne zahteve, povezane s predhodno pritožbo (zgoraj
navedena sodba Gibault proti Komisiji, točka 22). Med drugim začne rok za vložitev tožbe zoper izrecno odločbo o zavrnitvi
pritožbe v skladu s členom 91 Kadrovskih predpisov teči od dne uradnega obvestila o navedeni odločbi (sodba Sodišča za uslužbence
z dne 20. junija 2012 v zadevi Cristina proti Komisiji, F‑66/11, točka 45 in navedena sodna praksa).
Da bi se v obravnavani zadevi ugotovilo, ali je predmet pritožbe in zadevne tožbe isti, je treba preučiti, ali je bila navedena
pritožba vložena zoper odločbo o nepripustitvi.
V zvezi s tem je bilo večkrat razsojeno, da je natančna pravna kvalifikacija dopisa oziroma sporočila odvisna le od presoje
Sodišča za uslužbence in ne od volje strank ali ene izmed njih (sodba Sodišča z dne 29. junija 2000 v zadevi Politi proti
Evropski ustanovi za usposabljanje, C‑154/99 P, točka 16).
Dopis, s katerim uradnik, ne da bi izrecno zahteval preklic zadevne odločbe, očitno izrazi voljo, da izpodbija odločbo, ki
posega v njegov položaj, pomeni pritožbo (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. februarja 2005 v zadevi Reggimenti proti Parlamentu,
T‑354/03, točka 43). V zvezi s tem je vsebina akta pomembnejša od oblike (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. julija 1998
v zadevi Brems proti Svetu, T‑219/97, točka 45 in navedena sodna praksa).
Poleg tega, ker je predhodni postopek neformalen in lahko zadevne osebe v tej fazi delujejo brez odvetnikove pomoči, uprava
pritožb ne sme razlagati ozko, temveč jih mora razlagati široko (glej sodbo Sodišča z dne 14. marca 1989 v zadevi Del Amo
Martinez proti Parlamentu, 133/88, točka 11, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. oktobra 2004 v zadevi Schumann proti
Komisiji, T‑49/03, točka 39).
V obravnavanem primeru Sodišče za uslužbence uvodoma ugotavlja, da je pritožba, ki nosi datum 12. april 2011 in jo je EPSO
prejel 14. aprila, poznejša od odločbe o nepripustitvi, ki nedvomno posega v položaj tožeče stranke.
Dalje, ničesar v pritožbi ne nakazuje na to, da bi tožeča stranka delovala v splošnem interesu. Nasprotno, tožeča stranka
se izrecno sklicuje na svoje osebne okoliščine, pri čemer navaja, da je uspešno opravila vse teste in zlasti, da je bila med
redkimi kandidati, ki so uspešno opravili test d. Kot izhaja iz besedila pritožbe, se tožeča stranka uradno pritožuje zoper
postopkovno nepravilnost, zaradi katere je bila oškodovana („
I […] hereby would like to formally complain […] about a procedural irregularity that brings me prejudice
“). Dalje poudarja, da bi bili kandidati, ki niso dosegli najmanjšega zahtevanega števila točk pri testu d, izločeni, če ne
bi bilo popravka, s katerim se je bistveno spremenil položaj, saj sta se s tem popravkom spremenila število in sestava skupine
kandidatov, ki se bodo lahko udeležili naslednje faze („
[c]andidates with no pass mark in test [d] would be eliminated, but the corrigendum changes radically this […] the population
of candidates to be admitted to the next stage would change in both composition and numbers
“). Med drugim trdi, da je zaradi najmanjšega zahtevanega števila 10 točk za test d ubrala drugačen pristop in se drugače
pripravljala, zlasti kar zadeva razporejanje njenega časa in izbiro najpomembnejših delov testa, kot bi to storila, če ne
bi bilo najmanjšega zahtevanega števila točk za ta test („
in order to succeed in test [d] with a pass mark of 10, I had a different approach and preparation [time management, focusing
on the most important parts, etc.] than if there was no pass mark
“).
Iz besedila pritožbe, obravnavane kot celota, in dejanskega okvira, v katerem je bila pritožba napisana, je razvidno, da je
ugotovitev – v nasprotju s trditvami Komisije – da popravek pomeni postopkovno nepravilnost, zaradi katere je bila oškodovana,
pritožbeni razlog, na podlagi katerega je tožeča stranka utemeljila svoj predlog za razglasitev ničnosti odločbe o nepripustitvi,
in ne predmet zahtevka.
Zato je treba ugotoviti, da sta OPI v odločbi o zavrnitvi pritožbe in Komisija v odgovoru na tožbo napačno menila, da je bila
pritožba vložena le zoper popravek, medtem ko se je sicer implicitno, a nedvomno, nanašala na odločbo o nepripustitvi, na
popravek pa le dopolnilno.
Zato je treba šteti, da je predmet te tožbe, ki je vložena zoper odločbo o nepripustitvi, isti kot predmet pritožbe in da
je bila pritožba torej vložena pred tožbo. Tudi ob predpostavki, da je bila odločba o zavrnitvi pritožbe z dne 16. avgusta
2011 tožeči stranki vročena istega dne, česar Komisija ni dokazala, je bil zadnji dan za vložitev tožbe 28. november 2011,
glede na to, da je bil 26. november 2011 sobota. Zato je bila tožba, ki je prispela 28. novembra 2011, vložena v predpisanem
roku.
Iz tega sledi, da je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je uveljavljala Komisija, zavrniti.

Utemeljenost
1.
Predlog, ki se nanaša na ponovno vključitev tožeče stranke v postopek zaposlovanja in na podlagi katerega se predlaga sprejetje
ukrepov procesnega vodstva
Tožeča stranka želi z drugim delom primarnega predloga doseči ponovno vključitev v postopek zaposlovanja, uveden z natečajem.
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti institucijam Unije ne more naložiti ravnanja
ali odločitve zadnjih nadomestiti s svojimi (sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. aprila 2005 v zadevi Christensen proti Komisiji,
T‑336/02, točka 17, in sodba Sodišča za uslužbence z dne 8. februarja 2012 v zadevi AY proti Svetu, F‑23/11, točki 13 in 14).
Ta predlog je torej treba zavreči kot nedopusten.
Tožeča stranka s tretjim delom primarnega predloga Sodišču za uslužbence predlaga, naj EPSU naloži, naj razkrije vse informacije,
ki jih ima glede rezultatov vseh kandidatov pri testih d in e.
Ker Sodišče za uslužbence meni, da ima na podlagi izmenjanih pisnih vlog, odgovorov strank na vprašanja, postavljena na obravnavi,
in dokumentov ter stališč, predloženih po obravnavi, dovolj informacij, odloči, da zgoraj navedenim predlogom ni mogoče ugoditi.
2.
Predlog za razglasitev ničnosti
Tožeča stranka v podporo predlogu za razglasitev ničnosti odločbe o nepripustitvi navaja dva razloga, pri čemer se prvi nanaša
na ugovor nezakonitosti popravka, drugi pa na kršitev načela dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja.

Prvi tožbeni razlog: ugovor nezakonitosti popravka
Tožeča stranka v podporo prvemu razlogu navaja štiri očitke, ki se nanašajo na kršitev člena 29(1) Kadrovskih predpisov in
Priloge III k tem predpisom ter načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.
V zvezi s prvima očitkoma je treba ugotoviti, da sta v tožbi le navedena in nista podprta z nobeno obrazložitvijo. Tožeča
stranka namreč v nasprotju s pravilom iz člena 35(1)(e) Poslovnika nikjer natančneje ne pojasni, zakaj naj bi popravek kršil
člen 29(1) Kadrovskih predpisov ali Priloge III k tem predpisom. Ta očitka je torej treba zavrniti kot nedopustna in preučiti
le očitka, ki se nanašata na kršitev načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.
Trditve strank
Kar zadeva domnevno kršitev načela varstva zaupanja v pravo, tožeča stranka opozarja, da je na podlagi prvotne različice obvestila
o natečaju dosegla najmanjše zahtevano število točk pri vseh testih, in trdi, da če se popravek, ki je bil sprejet, potem
ko je opravila vse pristopne teste, zanjo ne bi uporabil, bi zagotovo prejela eno najboljših ocen pri teh testih.
Sprememba pogojev za ocenjevanje testov d in e naj bi nujno vplivala na njene rezultate pri omenjenih testih in na razvrstitev,
ki je izhajala iz teh rezultatov. Število kandidatov, ki so opravili testa d in e, ocenjena skupaj, naj bi bilo namreč večje
od števila kandidatov, ki so opravili testa d in e, ocenjena ločeno. Ker naj bi bilo število pripuščenih kandidatov zaradi
popravka večje, naj bi bile njene možnosti, da bo povabljena na ocenjevalne preizkuse, ker je prejela višjo povprečno oceno
od konkurentov, zato zmanjšane.
Tožeča stranka opozarja na sodno prakso, v skladu s katero načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da bi akt institucij Evropske
unije začel veljati pred objavo, razen če to izjemoma zahteva cilj, ki ga je treba doseči, in če se ustrezno upoštevajo upravičena
pričakovanja zainteresiranih oseb. Vendar naj v obravnavanem primeru nobena izjemna okoliščina ne bi utemeljevala sprejetja
popravka.
Tožeča stranka poleg tega ugotavlja, da Komisija sprejetje popravka utemeljuje z zahtevami službe, ki naj bi izhajale iz povečane
nevarnosti, da ne bo doseženo zadostno število kandidatov, ki bodo povabljeni v drugo fazo natečaja, in sicer k ocenjevalnim
preizkusom, in trdi, da Komisija ni predložila nobenega dokaza, ki bi lahko utemeljil obstoj takšnega interesa.
Komisija odgovarja, da je bil popravek sprejet zaradi izognitve posledicam nepotrebne strogosti, ugotovljene v zvezi s testom d,
in da je tak cilj legitimen in v skladu z interesom službe. Namreč, kadar OPI ugotovi, da so pogoji, postavljeni v objavi
natečaja, prestrogi, naj bi te pogoje lahko vedno spremenil, če to naredi objektivno in ne glede na prijavljene kandidate.
Ta ukrep naj bi bil vsekakor v skladu z načelom sorazmernosti in naj bi izražal tudi posebno skrb za kandidate, ker naj bi
se z njim želelo preprečiti, da bi ti trpeli zamude, ki bi izhajale iz organizacije novega natečaja. Poleg tega naj bi bil
tak ukrep v skladu z načelom dobrega upravljanja, saj naj bi omogočal prihraniti javna sredstva, ki bi bila izgubljena, če
bi morala uprava zaradi razveljavitve natečaja organizirati novega.
V zvezi z interesom službe Komisija meni, da je tako v interesu kandidatov kot v interesu OPI, da slednji izvaja stalni nadzor
nad zanesljivostjo testov, ki jih je določil, zlasti kadar gre za teste, ki se uporabljajo prvič, kot to velja za obravnavani
primer. Če takšnega nadzora ne bi bilo, naj bi obstajala nevarnost, da bi moralo sodišče Unije obravnavati številne tožbe,
s katerimi bi se izpodbijale izključitve zaradi nepotrebno strogih testov.
Tožena stranka glede domnevne kršitve načela varstva zaupanja v pravo navaja, da je do popravka prišlo v času, ko tožeča stranka
ni mogla imeti nobenega zagotovila, da bo izpolnjevala pogoje za pripustitev k drugi fazi natečaja.
Presoja Sodišča za uslužbence
Najprej je treba poudariti, da mora v skladu s členom 1(1)(e) Priloge III h Kadrovskim predpisom natečaj, kadar temelji na
preizkusih, podrobno navajati njihovo vrsto in način ocenjevanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Detti proti Sodišču,
točka 27).
Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso besedilo obvestila natečaja pomeni tako okvir zakonitosti kot okvir za presojo
natečajne komisije (glej zgoraj navedeno sodbo Schumann proti Komisiji, točka 63 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru ni sporno, da je popravek po koncu pristopnih testov spremenil ocenjevanje testov d in e, kot je bilo
določeno v obvestilo o natečaju, tako da je določil, da bosta ta testa obravnavana skupaj in ocenjena z največ 40 točkami,
pri čemer najmanjše zahtevano število točk za oba testa skupaj znaša 20.
Treba je torej preveriti, ali je – kot meni tožeča stranka – sprememba v ocenjevanju testov, potem ko so bili ti že opravljeni,
kršila načeli varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti.
–       Kršitev načela varstva zaupanja v pravo
Sodišče za uslužbence opozarja, da ima vsak posameznik, ki je v položaju, v katerem je uprava pri njem vzbudila utemeljena
pričakovanja s tem, da mu je dala natančna jamstva v obliki natančnih, brezpogojnih in skladnih informacij, ki izhajajo iz
pooblaščenih in zanesljivih virov, pravico zahtevati varstvo zaupanja v pravo (sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. julija
2007 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji, T‑58/05, točka 96).
V obravnavanem primeru je obvestilo o natečaju vsebovalo takšna zagotovila, na podlagi katerih je tožeča stranka utemeljeno
pričakovala, da bodo kandidati, ki bodo povabljeni k ocenjevalnim preizkusom, izbrani le izmed tistih kandidatov, ki so dosegli
najmanjše zahtevano število točk pri pristopnih testih in zlasti najnižjo zahtevano oceno 10 točk pri testu d.
V zvezi s tem je treba spomniti, da so primerjalni preizkusi po definiciji preizkusi, pri katerih se uspešnost vsakega kandidata
ocenjuje glede na uspešnost drugih, tako da lahko število kandidatov, povabljenih k tem preizkusom, vpliva na oceno kandidatov,
ki jo opravi natečajna komisija. Ta ocena odraža vrednostno presojo prispevkov kandidata glede na prispevke drugih kandidatov.
Iz tega sledi, da večje kot je število kandidatov za tovrstni preizkus, višja je raven zahtev natečajne komisije glede teh
dosežkov (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Staelen proti Parlamentu, T‑24/01, točka 57).
Sprememba pravil v zvezi z ocenjevanjem testov d in e, določenih v obvestilu o natečaju, lahko vpliva na možnosti tožeče stranke
za vpis na seznam kandidatov, pripuščenih k ocenjevalnim preizkusom, ker lahko takšna sprememba povzroči povečanje števila
kandidatov, ki so dosegli najnižjo zahtevano oceno pri testih, s čimer zmanjša možnosti tožeče stranke, da je med najboljšimi
kandidati.
Med strankama ni sporno, da je bilo prav takšno zvišanje glavni razlog za sam popravek, ki je bil sprejet, potem ko je EPSO
ugotovil „resne in nepričakovane težave glede rezultatov testa d“. Po navedbah EPSA je bil test zasnovan tako, da bi se dobila
približno 50‑odstotna stopnja uspešnosti, vendar je bila dejansko dobljena stopnja uspešnosti približno 15‑odstotna.
Poleg tega je iz spisa in zlasti iz simulacije, ki jo je EPSO opravil na podlagi podatkov, ki so bili na voljo po testih,
ter brez upoštevanja nevtralizacije nekaterih vprašanj ali odločitev natečajne komisije glede upravičenosti prijav, in ki
jo je Komisija predložila v prilogi k odgovoru na tožbo (v nadaljevanju: simulacija), razvidno, da je imel popravek želeni
učinek. Natančneje, za kandidate, ki so – kot tožeča stranka – kot prvi jezik izbrali portugalščino, je bilo število kandidatov,
ki naj bi uspešno opravili test d, brez popravka ocenjeno na 50, medtem ko je s popravkom testa d in e skupaj uspešno opravilo 211
kandidatov. Glede na simulacijo je bila ob upoštevanju števila kandidatov, ki so uspešno opravili test d brez popravka, najnižja
ocena, ki je bila potrebna za uvrstitev med 48 najboljših kandidatov, ki se jih pripusti k ocenjevalnim preizkusom, 65,533 točke.
S popravkom pa je bila najnižja ocena, ki je bila potrebna za uvrstitev med 48 najboljših kandidatov, 73,400 točke.
Učinek popravka na položaj tožeče stranke je še očitnejši, saj je razvidno, da bi bila s prejeto oceno 67,07 točke na pristopnih
testih, če ne bi bilo popravka, med 48 najboljšimi kandidati s portugalščino.
Poleg tega Sodišče za uslužbence podredno ugotavlja, da je Komisija v odgovoru na vprašanje, postavljeno na obravnavi, priznala,
da bi bilo pri uporabi popravka za obvestilo o natečaju po izvedbi ocenjevalnih preizkusov teoretično mogoče, da bi člani
EPSA ali natečajne komisije poznali imena kandidatov, ki so uspešno opravili preizkuse. V teh okoliščinah in ob poudarku,
da tožeča stranka ni uveljavljala obstoja takšne zlorabe in da na podlagi nobenega podatka iz spisa ni mogoče šteti, da je
bila takšna zloraba storjena v obravnavanem primeru, je treba ugotoviti, da Komisija ne more dokazati, da uporaba takega ukrepa
ne zajema tveganja za zlorabo.
Iz tega sledi, da se z uporabo popravka za tožečo stranko ni spoštovalo zagotovil, ki so ji bila z obvestilom o natečaju dana
glede ocenjevanja testov d in e, zaradi česar je bilo kršeno načelo varstva zaupanja v pravo.
–       Kršitev načela pravne varnosti
V skladu z ustaljeno sodno prakso se želi z načelom pravne varnosti zagotoviti predvidljivost pravnih situacij in pravnih
razmerij v pravu Unije (sodba Sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi Irska proti Komisiji, C‑199/03, točka 69).
Vendar, čeprav po splošnem pravilu načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da bi akt Unije začel veljati na dan pred datumom
njegove objave, je to izjemoma lahko drugače zaradi cilja, ki se skuša doseči, če je ustrezno zagotovljeno spoštovanje legitimnih
pričakovanj zadevnih oseb (sodba Splošnega sodišča z dne 10. novembra 2010 v zadevi UUNT proti Simões Dos Santos, T‑260/09 P,
točka 48 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi kumulativni pogoji, ki so v sodni praksi postavljeni za sprejetje akta z retroaktivnim učinkom, kakršen
je popravek, ki spreminja ocenjevanje testov d in e po njuni izvedbi, niso izpolnjeni.
Kar zadeva prvi pogoj glede cilja, ki ga je treba doseči, Komisija navaja, da je sprejetje popravka OPI omogočilo izvajati
stalen nadzor nad učinkovitostjo predpisanih testov, da bi se zlasti izognilo čezmerni strogosti.
Sodišče za uslužbence ugotavlja, da čeprav je tak nadzor gotovo v interesu uprave in kandidatov samih, ne sme ogroziti legitimnih
pričakovanj kandidatov, da se bodo preizkusi na natečaju izvajali na način, določen v obvestilu o natečaju, kar izključuje
možnost
a posteriori
spremembe meril za ocenjevanje preizkusov, določenih v obvestilu o natečaju.
Sodna praksa sicer dopušča, da lahko OPI, kadar po objavi obvestila o natečaju ugotovi, da so bili zahtevani pogoji strožji
od tega, kar terjajo potrebe službe, bodisi nadaljuje postopek in zaposli manjše število uspešnih kandidatov od prvotno predvidenega
bodisi ponovno začne postopek natečaja, tako da umakne prvotno obvestilo o natečaju in ga nadomesti s popravljenim obvestilom
(glej po analogiji v primeru prostega delovnega mesta sodbo Sodišča prve stopnje z dne 2. oktobra 1996 v zadevi Vecchi proti
Komisiji, T‑356/94, točka 56).
Vendar pa sprejetja popravka obvestila o natečaju po izvedbi nekaterih preizkusov ni mogoče šteti za rešitev, ki bi bila enakovredna
eni ali drugi rešitvi, opisani v prejšnji točki te sodbe.
Zadošča namreč ugotoviti, da lahko kandidati, prijavljeni na prvotni postopek, kadar OPI odloči ponovno začeti postopek natečaja,
načeloma sodelujejo v novem postopku. Nasprotno pa takšne možnosti nimajo kandidati, ki so, kot tožeča stranka v obravnavanem
primeru, izločeni zaradi odločbe, sprejete na podlagi spremembe obvestila o natečaju.
Poleg tega možnost nadaljevati postopek natečaja z zaposlitvijo manjšega števila uspešnih kandidatov od prvotno predvidenega
dopušča spoštovati legitimna pričakovanja vseh kandidatov pri izvajanju preizkusov na način, predpisan z obvestilom o natečaju.

A posteriori
sprememba obvestila o natečaju se tudi razlikuje od različnih metod nevtralizacije vprašanj v pisnih preizkusih (glej na
primer sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. januarja 2001 v zadevi Gerochristos proti Komisiji, T‑189/99, točki 25 in 26,
in zgoraj navedeno sodbo Schumann proti Komisiji, točki 58 in 61).
V obravnavanem primeru je namreč OPI s popravkom spremenil način za ocenjevanje testov d in e. Ta način ocenjevanja spada
v pojem „ocenjevanje preizkusov“, določen v členu 1(1)(e) Priloge III h Kadrovskim predpisom, in mora zato biti opredeljen
v obvestilu o natečaju. Nasprotno pa se nevtralizacija vprašanj v pisnih preizkusih nanaša na število vprašanj, ki tvorijo
posamezni preizkus, in posamično ocenjevanje vsakega vprašanja. Takšni elementi ne spadajo v zgoraj omenjeni pojem „ocenjevanje
preizkusov“ in jih torej ni treba obvezno navesti v obvestilu o natečaju, tako da njihova morebitna sprememba po začetku preizkusov
v ničemer ne spremeni obvestila o natečaju.
Komisija meni, da je sprejetje popravka utemeljeno tudi s preudarki v zvezi z dobrim upravljanjem in dolžnostjo skrbnega ravnanja
v razmerju do kandidatov. Vendar pa takšnih preudarkov v obravnavanem primeru ni mogoče sprejeti. Zadošča namreč ugotoviti,
da sprejetje popravka zagotovo ne koristi vsem kandidatom in da je povzročilo, da so bili iz natečajnega postopka izključeni
kandidati, ki so – kot tožeča stranka – pri vseh testih dosegli najmanjše zahtevano število točk glede na merila ocenjevanja
pristopnih testov, določena v obvestilu o natečaju.
Nazadnje, Komisija ob opiranju na načelo sorazmernosti ravno tako ne more trditi, da sprejetje popravka ne krši načela pravne
varnosti. V skladu z načelom sorazmernosti, ki je z ustaljeno sodno prakso priznano kot del splošnih načel prava Unije, je
zakonitost ukrepa institucije Unije pogojena s tem, da je treba tedaj, ko je mogoče izbirati med več ustreznimi ukrepi, uporabiti
najmanj omejujočega, povzročene nevšečnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na želeni cilj (glej zgoraj navedeno sodbo Schumann
proti Komisiji, točka 52). Vendar pa preudarki v zvezi s sorazmernostjo ukrepa ne morejo upravičiti sprejetja akta, ki krši
načelo varstva zaupanja v pravo, kot to velja za spremembo obvestila o natečaju po izvedbi pristopnega testa, pri čemer se
razume, da se načelo sorazmernosti uporabi le, kadar je mogoče izbirati med več ustreznimi merili (sodba Sodišča za uslužbence
z dne 30. septembra 2010 v zadevi Torijano Montero proti Svetu, F‑76/05, točka 81 in navedena sodna praksa).
Kar zadeva drugi pogoj, ki se nanaša na spoštovanje legitimnih pričakovanj zadevnih oseb, zadošča sklicevanje na točke od 64
do 69 te sodbe, iz katerih je razvidno, da uporaba popravka krši legitimna pričakovanja kandidatov, ki so – kot tožeča stranka –
pričakovali, da bodo le kandidati, ki so dosegli najmanjše zahtevano število točk za pristopne teste, kot je bilo določeno
v obvestilu o natečaju, vpisani na seznam kandidatov, ki se jih povabi k sodelovanju v ocenjevalnih preizkusih.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da uporaba popravka za tožečo stranko krši načelo pravne varnosti.
Zato je treba ugotoviti, da je OPI, s tem ko je ob kršitvi načel varstva zaupanja v pravo in pravne varnosti, uporabil popravek
za tožečo stranko, v natečajni postopek vnesel nepravilnost, zaradi česar je treba odločbo o nepripustitvi tožeče stranke
k ocenjevalnim preizkusom razglasiti za nično.

Drugi tožbeni razlog: kršitev načela dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja
Tožeča stranka meni, da je EPSO s sprejetjem odločbe o nepripustitvi tožeče stranke k ocenjevalnim preizkusom, kršil načelo
dobrega upravljanja in dolžnost skrbnega ravnanja zato, ker je izpodbijana odločba povzročila, da je bil iz postopka zaposlovanja
izločen kandidat, ki izpolnjuje vse pristopne pogoje, določene v obvestilu o natečaju, in ki bi zaradi že pridobljenih poklicnih
izkušenj povsem ustrezal interesu službe.
V zvezi s tem zadošča ugotoviti, da dolžnost skrbnega ravnanja nikakor ne zahteva, da natečajna komisija na rezervni seznam
vpiše vse kandidate, ki po lastnem mnenju izpolnjujejo zahteve prostih delovnih mest (glej zgoraj navedeno sodbo Cristina
proti Komisiji, točka 83).
Poleg tega ima ob predpostavki, da je tožeča stranka v tožbi navedla elemente, ki lahko dokažejo, da izpolnjuje vse pristopne
pogoje in ustreza interesu službe, natečajna komisija natečaja na podlagi kvalifikacij in preizkusov v skladu z ustaljeno
sodno prakso in v okviru določb Kadrovskih predpisov o natečajnih postopkih diskrecijsko pravico za presojanje od primera
do primera, ali diplome, ki ji predložijo posamezni kandidati, in njihove predhodne poklicne izkušnje ustrezajo ravni, ki
se zahteva s Kadrovskimi predpisi in z zadevnim obvestilom o natečaju. Sodišče za uslužbence mora pri nadzoru zakonitosti
preveriti le, ali pri izvajanju te pristojnosti ni prišlo do očitne napake pri presoji (glej sodbo Sodišča prve stopnje z
dne 21. novembra 2000 v zadevi Carrasco Benítez proti Komisiji, T‑214/99, točke od 69 do 71). Ker tožeča stranka ni predložila
nobenega elementa, ki bi lahko dokazal obstoj takšne napake, je mogoče ta razlog le zavrniti.
Ta tožbeni razlog je torej treba zavrniti kot neutemeljen.
3.
Odškodninski zahtevek

Trditve strank
Tožeča stranka trdi, da ji je zaradi nepravilnosti odločbe o nepripustitvi k ocenjevalnim preizkusom nastala premoženjska
in nepremoženjska škoda.
Kar zadeva premoženjsko škodo, ki jo tožeča stranka začasno in
ex æquo et bono
ocenjuje na znesek 50.000 EUR, naj bi izhajala iz tega, da je bila prikrajšana za možnost postati uradnica.
Kar zadeva nepremoženjsko škodo, ki jo tožeča stranka
ex æquo et bono
ocenjuje na znesek 50.000 EUR, naj bi izhajala iz tega, da je EPSO njen spis obravnaval posebej malomarno in da v razmerju
do nje ni ravnal skrbno.
Komisija meni, da odškodninski zahtevek zato, ker ni storila nobene nepravilnosti, očitno ni utemeljen in da vsekakor ni dopusten,
ker ni bil naveden v pritožbi.

Presoja Sodišča za uslužbence
Glede dopustnosti odškodninskega zahtevka zadošča spomniti, da je v sistemu pravnih sredstev, določenem v členih 90 in 91
Kadrovskih predpisov, kadar med ničnostno tožbo in odškodninskim zahtevkom obstaja tesna povezava, odškodninski zahtevek,
ki je prvič vložen pred Sodiščem za uslužbence, dopusten, čeprav se je predhodna upravna pritožba nanašala le na razglasitev
ničnosti domnevno škodljive odločbe, saj lahko ničnostna tožba vsebuje predlog za povračilo domnevne škode (sodbi Sodišča
prve stopnje z dne 15. maja 1997 v zadevi N proti Komisiji, T‑273/94, točka 159, in z dne 18. februarja 2004 v zadevi Esch-Leonhardt
in drugi proti ECB, T‑320/02, točka 47).
V obravnavanem primeru med ničnostno tožbo in odškodninskim zahtevkom obstaja tesna povezava, tako da je ta odškodninski zahtevek
dopusten, čeprav ni bil naveden v pritožbi.
Poleg tega Sodišče za uslužbence glede odškodninskega zahtevka v zvezi s premoženjsko škodo ugotavlja, da je bil vložen podredno.
Glede na to, da je bil prvotni zahtevek tožeče stranke, ki se nanaša na njeno ponovno vključitev v natečajni postopek, v točki 44
te sodbe zavrnjen kot nedopusten, je treba obravnavati podredni zahtevek v zvezi s povrnitvijo tega dela škode.
V skladu z ustaljeno sodno prakso odgovornost uprave predpostavlja da tožeča stranka dokaže obstoj nepravilnosti, obstoj dejanske
škode in vzročno zvezo med nepravilnostjo in zatrjevano škodo (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 1. junija 1994 v zadevi
Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim, C‑136/92 P, točka 42, in z dne 21. februarja 2008 v zadevi Komisija proti Girardot,
C‑348/06 P, točka 52).
V obravnavanem primeru tožeča stranka zahteva odškodnino za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki naj bi ju utrpela zaradi
sprejetja odločbe o nepripustitvi. Ker je bila ta odločba razglašena za nično, je treba preučiti, ali je ugotovljena nepravilnost
pri tožeči stranki povzročila škodo in ali med to škodo in navedeno nepravilnostjo obstaja vzročna zveza.
V zvezi z zatrjevano premoženjsko škodo bo morala Komisija na podlagi člena 266 PDEU sprejeti ukrepe za izvršitev te sodbe,
zlasti pa ob upoštevanju načela zakonitosti sprejeti vse akte, s katerimi je mogoče pravično nadomestiti škodo, ki je za tožečo
stranko nastala z odločbo, ki je bila razglašena za nično (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra
2005 v zadevi Casini proti Komisiji, T‑132/03, točka 98, in sodbo Sodišča za uslužbence z dne 7. junija 2011 v zadevi Larue
in Seigneur ECB, F‑84/09, točka 64), brez poseganja v možnost tožeče stranke, da nato vloži tožbo zoper ukrepe, ki jih bo
Komisija sprejela ob izvrševanju te sodbe. V teh okoliščinah je treba presoditi, da je odškodninski zahtevek glede premoženjske
škode preuranjen in ga je zato treba zavreči.
Kar pa zadeva zahtevek za povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka, je mogoče na naravo nastale
škode in vzročno zvezo med ravnanjem in zatrjevano škodo sklepati iz občutka nemoči in iz nepravičnosti, ki ju je lahko tožeča
stranka legitimno občutila, ker je bila žrtev nezakonitega ravnanja.
Vendar Sodišče za uslužbence opozarja, da je že razglasitev ničnosti akta uprave primerno in načeloma zadostno povračilo za
vso nepremoženjsko škodo, razen če tožeča stranka ne dokaže, da je utrpela nepremoženjsko škodo, ki jo je mogoče ločiti od
nezakonitosti, ki je bila podlaga za razglasitev ničnosti, in je ni mogoče v celoti povrniti z razglasitvijo ničnosti (sodba
Splošnega sodišča z dne 9. decembra 2010 v zadevi Komisija proti Stracku, T‑526/08 P, točka 99). Tako je zlasti, prvič, kadar
akt, ki je bil razglašen za ničen, vsebuje izrecno negativno oceno sposobnosti tožeče stranke, ki bi ji lahko škodila, drugič,
kadar je storjena nezakonitost posebej resna, in tretjič, kadar je razglasitvi ničnosti odvzet polni učinek ter ne more sama
pomeniti primernega in zadostnega povračila za vso nepremoženjsko škodo, povzročeno z aktom, ki je bil razglašen za ničen
(sodba Sodišča za uslužbence z dne 12. maja 2011 v zadevi AQ proti Komisiji, F‑66/10, točke 105, 107 in 109).
V obravnavanem primeru se z razglasitvijo ničnosti odločbe, da se tožeče stranke ne vpiše na seznam kandidatov, ki so bili
povabljeni k ocenjevalnim preizkusom javnega natečaja EPSO/AST/111/10, ne bo odpravilo učinkov ugotovljene nezakonitosti in
zagotovilo primernega povračila za napor, ki ga je tožeča stranka vložila, in čas, ki je porabila za to, da se je zaman pripravila.
Zato je Sodišče za uslužbence odločilo, da mora Komisija tožeči stranki iz naslova nepremoženjske škode povrniti znesek v
višini 2000 EUR.

Stroški
V skladu s členom 87(1) Poslovnika se ob upoštevanju drugih določb poglavja 8 naslova II navedenega poslovnika neuspeli stranki
naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Iz zgoraj navedenih razlogov izhaja, da Komisija s svojimi predlogi ni uspela. Ker pa tožeča stranka ni predlagala, naj se
Komisiji naloži plačilo stroškov, je treba na podlagi člena 89(3) Poslovnika odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
razsodilo:
1.
Odločba natečajne komisije javnega natečaja EPSO/AST/111/10 z dne 7. aprila 2011, v skladu s katero se tožeča stranka ne pripusti
k ocenjevalnim preizkusom, se razglasi za nično.
2.
Evropski komisiji se naloži, da tožeči stranki plača znesek 2000 EUR.
3.
V preostalem delu se tožba zavrne.
4.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. marca 2013.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
*
Jezik postopka: francoščina.