CELEX: 62013CJ0295
Zahtjev za prethodnu odluku
Područje slobode, sigurnosti i pravde
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Nadležnost sudova države članice u kojoj je otvoren stečajni postupak za tužbu zbog nesolventnosti protiv tuženika s domicilom u državi nečlanici
Tužba protiv direktora društva kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (
SL L 160, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) i članka 1. stavka 2. točke (b), članka 5. točke 1. pod (a) i (b) i članka 5. točke 3. Konvencije o nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobrilo Vijeće Odlukom 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (
SL 2009., L 147, str. 1
., u daljnjem tekstu: Luganska konvencija II).
Zahtjev je podnesen u okviru spora između H., u svojstvu stečajnog upravitelja društva G. T. GmbH (u daljnjem tekstu: G. T.), i H. K., povodom tužbe za povrat iznosa koje je H. K. isplatio kao direktor G. T. nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon utvrđenja njegove prezaduženosti.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Članak 1. Luganske konvencije II, pod naslovom „Područje primjene“, predviđa:
„1.   Ova se Konvencija primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda. [...]
2.   Ova se Konvencija ne primjenjuje na:
[...]
(b)
stečaj, postupke u vezi s likvidacijom nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudske nagodbe, dogovore i slične postupke;
[...]“
Člankom 5. navedene konvencije, pod naslovom „Posebna nadležnost“, propisano je:
„Osoba s domicilom u državi koju obvezuje ova Konvencija može, u drugoj državi koju obvezuje ova Konvencija, biti suđena:
(a)
u stvarima u vezi s ugovorom pred sudovima u mjestu izvršenja konkretne obveze;
(b)
za potrebe ove odredbe te ako drukčije nije ugovoreno, mjesto izvršenja konkretne obveze je:
—
u slučaju prodaje robe, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u koju je, sukladno ugovoru, roba dostavljena ili trebala biti dostavljena,
—
u slučaju pružanja usluga, mjesto u državi koju obvezuje ova Konvencija, u kojoj je, sukladno ugovoru, usluga pružena ili trebala biti pružena;
[...]
3.   u stvarima u vezi s deliktima ili kvazideliktima pred sudovima u mjestu gdje je nastao ili mogao nastati štetan događaj;
[...]“
Pravo Unije
Članak 3. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Međunarodna nadležnost“, u stavku 1. propisuje:
„Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa“.
Sukladno članku 1. stavku 2. točki (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2001., L 12, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), ta se uredba ne primjenjuje na „stečaj, postupke koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke“.
Njemačko pravo
Člankom 64. prvom i drugom rečenicom Zakona o društvima s ograničenom odgovornošću (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: GmbHG), određeno je:
„Direktori su obvezni vratiti društvu iznose isplaćene nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena prezaduženost. To se pravilo ne primjenjuje na iznose koji su isplaćeni nakon tog datuma, ali uz primjenu dužne pažnje koja se razumno može očekivati od svakog dobrog gospodarstvenika.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Tužitelj u glavnom postupku stečajni je upravitelj u stečajnom postupku otvorenom 1. studenoga 2009. koji se odnosi na imovinu G. T., društva njemačkog prava sa sjedištem u Offenbachu na Majni (Njemačka). Tuženik u glavnom postupku direktor je društva G. T. On ima domicil u Švicarskoj.
Dana 1. srpnja 2009. G. T. je jednom od svojih društava kćeri isplatio iznos od 115.000 eura, a 8. srpnja 2009. iznos od 100.000 eura, od kojih je vratio iznos od 50.000 eura. Tužitelj u glavnom postupku, u svojstvu stečajnog upravitelja G. T., zahtijeva od tuženika u glavnom postupku povrat preostalog iznosa od 165.000 eura. Poziva se na članak 64. prvu i drugu rečenicu GmbHG‑a te ističe da su iznosi koje je tuženik u glavnom postupku isplatio 1. i 8. srpnja 2009. godine u korist društva kćeri o kojem je riječ isplaćeni nakon što je društvo G. T. postalo nesolventno i prezaduženo.
Sud koji je uputio zahtjev pita se ulazi li spor u materijalno područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000. Naime, u skladu s presudama Seagon (C‑339/07,
EU:C:2009:83
) i F‑Tex (C‑213/10,
EU:C:2012:215
), tužba za pobijanje pravnih radnji ulazi u područje primjene te odredbe, s obzirom na to da se ista nadovezuje na stečajni postupak u smislu te uredbe te izravno proizlazi i tijesno je povezana sa stečajnim postupkom koji se odnosi na dužnikovu imovinu ili s postupkom prisilnog upravljanja. Međutim, taj sud ima sumnje glede pravne kvalifikacije tužbe poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, a koja se temelji na članku 64. GmbHG‑a.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, u slučaju da sporna tužba ulazi u materijalno područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, treba odgovoriti na pitanje primjenjuje li se ta odredba i na slučaj kad je stečajni postupak otvoren u jednoj državi članici, a domicil ili sjedište tuženika nalazi se u državi nečlanici, poput, u ovom slučaju, Švicarske Konfederacije. Naime, iako je Švicarska Konfederacija ugovorna stranka Luganske konvencije II, ta je uredba ne obvezuje.
U slučaju da Sud zaključi da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 nije primjenjiv na slučaj poput onoga u glavnom postupku, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje ulazi li glavni postupak u materijalno područje primjene članka 1. stavka 2. točke (b) Luganske konvencije II. Naime, u skladu s tom odredbom, ta se konvencija ne primjenjuje na „stečaj, postupke u vezi s likvidacijom nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, sudske nagodbe, dogovore i slične postupke“.
U tim je uvjetima Landgericht Darmstadt odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Jesu li sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu imovinu nadležni za tužbu stečajnog upravitelja protiv direktora dužnika kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost?
2.
Je li sud države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu imovinu nadležan za tužbu stečajnog upravitelja protiv direktora dužnika kojom se traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kad direktor nema domicil u drugoj državi članici [...], nego u ugovornoj stranci Luganske konvencije II?
3.
Ulazi li tužba spomenuta u prvom pitanju u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000?
4.
Ako tužba spomenuta u prvom pitanju ne ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 ili ako se nadležnost suda u tom pogledu ne proširuje na direktora s domicilom u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II, je li riječ o stečajnom postupku u smislu članka 1. stavka 2. točke (b) Luganske konvencije II?
5.
U slučaju potvrdnog odgovora na četvrto pitanje:
(a)
Je li sud države članice u kojoj dužnik ima sjedište nadležan za tužbu poput one spomenute u prvom pitanju na temelju članka 5. točke 1. pod (a) Luganske konvencije II?
i)
Ulazi li tužba spomenuta u prvom pitanju u područje ugovora u smislu članka 5. točke 1. pod (a) Luganske konvencije II?
ii)
Temelji li se tužba spomenuta u prvom pitanju na ugovoru o pružanju usluga u smislu članka 5. točke 1. pod (b) Luganske konvencije II?
(b)
Ulazi li tužba spomenuta u prvom pitanju u područje delikata ili kvazidelikata u smislu članka 5. točke 3. Luganske konvencije II?“
O prethodnim pitanjima
Prvo i treće pitanje
Prvim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva na temelju te odredbe nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.
Tužitelj u glavnom postupku smatra da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 nije primjenjiv. Naime, tužba u glavnom postupku nije tužba koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i koja je s njim tijesno povezana. Člankom 64. GmbHG‑a samo se uređuje odgovornost direktora jednog društva, a tužba protiv direktora tog društva na temelju njegove odgovornosti može se podnijeti ne samo u okviru stečajnog postupka nego i izvan njega, osobito kad je zahtjev za otvaranje stečajnog postupka odbijen zbog nedostatnosti imovine društva o kojem je riječ.
S druge strane, Europska komisija smatra da, iako nisu ispunjeni svi kriteriji koje je Sud utvrdio u presudama Gourdain (133/78,
EU:C:1979:49
) i Seagon (
EU:C:2009:83
) kako bi se smatralo da tužba iz glavnog postupka proizlazi izravno iz stečajnog postupka i da je s njime tijesno povezana, cilj članka 64. GmbHG‑a ulazi u područje stečajnog prava. Smisao tužbe utemeljene na toj odredbi jest da se, u interesu svih vjerovnika, očuvaju raspoloživa sredstva društva s ograničenom odgovornošću koje je prestalo izvršavati sva plaćanja. U takvim okolnostima, spajanje tog postupka sa stečajnim postupkom bilo bi u cilju poboljšanja učinkovitosti i ubrzanja stečajnog postupka, s obzirom na to da bi sud pred kojim je u tijeku stečajni postupak trebao moći brže od bilo kojeg drugog suda odgovoriti na pitanje kad je društvo o kojem je riječ postalo prezaduženo.
U vezi s tim, valja podsjetiti da, vodeći računa osobito o korisnom učinku Uredbe br. 1346/2000, članak 3. stavak 1. te uredbe treba tumačiti na način da se njime državi članici na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak dodjeljuje međunarodna nadležnost za tužbe koje izravno proizlaze iz stečajnog postupka ili su s njime tijesno povezane (presuda Seagon,
EU:C:2009:83
, t. 21.).
Usto, valja pojasniti da je Sud u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na ocjenu pitanja proizlazi li neki postupak izravno iz stečajnog postupka i je li s njime tijesno povezan uzeo u obzir, s jedne strane, činjenicu da su u vezi sa stečajnim postupkom podnesene različite vrste tužbi o kojima je odlučivao. Sud je, međutim, u svakom pojedinom slučaju utvrđivao, prije svega, ulazi li pravna osnova tužbe o kojoj je riječ u područje stečajnog prava ili koje drugo pravno područje (vidjeti u tom smislu presudu Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, t. 26.).
Slijedom toga, glede tužbe o kojoj je riječ u glavnom postupku, utemeljene na članku 64. GmbHG‑a, valja utvrditi, kao prvo, da je ona podnesena u vezi sa stečajnim postupkom.
Kao drugo, kad je riječ o tome da formulacija članka 64. GmbHG‑a u pravilu dopušta podnošenje tužbe čak i u slučaju da stečajni postupak koji se odnosi na dužnikovu imovinu nije otvoren, valja utvrditi da ta činjenica sama po sebi ne može osporiti kvalifikaciju takve tužbe kao tužbe koja proizlazi izravno iz stečajnog postupka i s njime je tijesno povezana, pod pretpostavkom da je ta tužba zaista podnesena u okviru stečajnog postupka, kao što je to slučaj u glavnom postupku.
Naime, točno je da je Sud već presudio da za utvrđivanje područja u koje ulazi neka tužba treba ispitati proizlazi li pravo ili obveza koja je osnova tužbe iz općih pravila građanskog i trgovačkog prava ili posebnih pravila o odstupanjima koja vrijede za stečajni postupak (presuda Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, t. 27.).
Međutim, ta razmatranja ne mogu se tumačiti na način da tužba utemeljena na odredbi čija primjena nije uvjetovana formalnim otvaranjem stečajnog postupka, već dužnikovom materijalnom nesolventnošću, odnosno na odredbi koja, protivno odredbama koje su bile povod presudi Nickel & Goeldner Spedition (
EU:C:2014:2145
), odstupa od općih pravila građanskog i trgovačkog prava, ne proizlazi izravno iz stečajnog postupka i nije s njime tijesno povezana.
Na temelju članka 64. GmbHG‑a, direktor društva dužnika mora vratiti iznose koje je isplatio za račun tog društva nakon što je ono postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost. Tom se odredbom, dakle, jasno odstupa od općih pravila građanskog i trgovačkog prava i to upravo zbog nesolventnosti društva dužnika.
Tumačenjem članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000 sukladno kojem se tužba utemeljena na članku 64. GmbHG‑a podnesena u okviru stečajnog postupka ne smatra tužbom koja proizlazi izravno iz stečajnog postupka ili je s njime tijesno povezana stoga bi se stvorila umjetna razlika između te posljednje tužbe i sličnih tužbi, poput onih za pobijanje pravnih radnji o kojima se radilo u predmetima Seagon (
EU:C:2009:83
) i F‑Tex (
EU:C:2012:215
), samo zato što bi se tužba utemeljena na spomenutom članku 64. u teoriji mogla podnijeti i kad nije otvoren stečajni postupak. Takvo tumačenje koje nema nikakvu osnovu u relevantnim odredbama Uredbe br. 1346/2000 ne može se prihvatiti.
S druge strane, valja pojasniti da tužba podnesena na temelju članka 64. GmbHG‑a izvan stečajnog postupka može ulaziti u područje primjene Luganske konvencije II ili, ovisno o slučaju, u područje primjene Uredbe br. 44/2001. Međutim, to nije slučaj u glavnom postupku.
U takvim okolnostima, na prvo i treće pitanje valja odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva na temelju te odredbe nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.
Drugo pitanje
Drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kada direktor nema domicil u drugoj državi članici, nego, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II.
Tužitelj u glavnom postupku ističe da je Sud u svojoj presudi Schmid (C‑328/12,
EU:C:2014:6
), kad je riječ o tužbama koje ulaze u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, priznao nadležnost suda pred kojim je otvoren stečajni postupak i u slučajevima kad tuženik ima domicil ili sjedište u državi nečlanici. Međutim, ta se odredba ne primjenjuje na glavni postupak, s obzirom na to da on ulazi u područje primjene Luganske konvencije II.
S druge strane, Komisija naglašava da je u predmetu u kojem je donesena presuda Schmid (
EU:C:2014:6
) tuženica imala domicil u Švicarskoj, kao i tuženik u glavnom postupku. Usto, činjenica da tuženik ima domicil u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II nije relevantna za tumačenje članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000.
U vezi s tim, kao prvo, iz točke 26. ove presude proizlazi da tužba o kojoj je riječ u glavnom postupku, utemeljena na članku 64. GmbHG‑a i podnesena u okviru stečajnog postupka, ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000.
Kao drugo, valja podsjetiti da je Sud u jednom predmetu u kojem je, među ostalim, bila riječ o isključenju „stečaja, postupaka koji se odnose na likvidaciju nesolventnih trgovačkih društava ili drugih pravnih osoba, postupke poravnanja i slične postupke“ iz područja primjene Uredbe br. 44/2001, što je na jednak način predviđeno člankom 1. stavkom 2. točkom (b) Luganske konvencije II i člankom 1. stavkom 2. točkom (b) spomenute uredbe, već presudio da to isključenje, s jedne strane, i područje primjene Uredbe br. 1346/2000, s druge strane, valja tumačiti na način da se izbjegnu sva preklapanja pravnih pravila koja ti tekstovi propisuju. Slijedom toga, ako tužba ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, ona ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 44/2001 (vidjeti u tom smislu presudu Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, t. 21. i navedenu sudsku praksu).
Vodeći računa osobito o istovjetnoj formulaciji odredaba o kojima je riječ, razmatranja iz prethodne točke mogu se primijeniti i na tumačenje članka 1. stavka 2. točke (b) Luganske konvencije II. Stoga, s obzirom na to da tužba iz glavnog postupka ulazi u područje primjene članka 3. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, ona je isključena iz područja primjene te konvencije. U takvim okolnostima, činjenica da je Švicarska Konfederacija ugovorna stranka Luganske konvencije II nije od utjecaja na rješenje glavnog postupka, s obzirom na to da ta konvencija nije primjenjiva na navedeni spor.
Treće, Sud je već presudio da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak nadležni za tužbu koja izravno proizlazi iz stečajnog postupka i s njime je tijesno povezana, podnesenu protiv tuženika koji nema domicil na državnom području države članice (vidjeti presudu Schmid,
EU:C:2014:6
, t. 30. i 39. i navedenu sudsku praksu).
Slijedom svega navedenog, na drugo pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kad njegov direktor nema domicil u drugoj državi članici, nego, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u državi koja je ugovorna stranka Luganske konvencije II.
Četvrto i peto pitanje
Budući da su četvrto i peto pitanje postavljena samo za slučaj da Sud na prvo pitanje odgovori niječno, na ta pitanja nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 3. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva na temelju te odredbe nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost.

2.
Članak 3. stavak 1. Uredbe br. 1346/2000 valja tumačiti na način da su sudovi države članice na čijem je državnom području otvoren stečajni postupak koji se odnosi na imovinu društva nadležni za tužbu poput one iz glavnog postupka, koju podnosi stečajni upravitelj tog društva protiv njegova direktora, a kojom traži povrat iznosa isplaćenih nakon što je to društvo postalo nesolventno ili nakon što je utvrđena njegova prezaduženost, kad njegov direktor nema domicil u drugoj državi članici, nego, kao što je to slučaj u glavnom postupku, u državi koja je ugovorna stranka Konvencije o [sudskoj] nadležnosti i priznavanju te izvršavanju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane 30. listopada 2007., čije je sklapanje u ime Zajednice odobrilo Vijeće Odlukom 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački