CELEX: 62011FJ0029
Публична служба
Конкурс на общо основание

С жалба, постъпила в секретариата на Съда на публичната служба на 21 март 2011 г., BA иска да се отмени решението на директора
на Европейската служба за подбор на персонал (EPSO) от 10 декември 2010 г. за отхвърляне на административната му жалба и решението
на конкурсната комисия на конкурс EPSO/AD/147/09 за недопускането ѝ до устния изпит на конкурса.

Правна уредба
Член 1г от Правилника на длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“) гласи:
„1. При прилагането на настоящите правила се забранява всяка дискриминация на основата на пол, раса, цвят на кожата, етнически
или социален произход, генетични белези, език, религия или изповедание, политически или други убеждения, принадлежност към
национално малцинство, имуществено състояние, рождение, увреждане, възраст или сексуална ориентация.
[…]
5. Когато лицата, обхванати от настоящия правилник, които се считат за неоправдани, защото изложеният по-горе принцип на равно
третиране не е бил приложен спрямо тях, установят факти, от които може да се предположи, че е налице пряка или непряка дискриминация,
тежестта на доказване на липсата на нарушение на принципа на равно третиране е върху институцията. Тази клауза не се прилага
за дисциплинарни процедури.
6. Като се зачитат принципът на недискриминация и принципът на пропорционалност, всяко ограничение в тяхното прилагане трябва
да бъде обосновано с обективни и разумни съображения и подчинено на законосъобразни цели от общ интерес в рамките на политиката
за персонала. Подобни цели могат по-специално да обосноват въвеждането на задължителна възраст за пенсиониране и минимална
възраст за получаване на пенсия за осигурителен стаж“.
Член 27 от Правилника гласи:
„Назначаването на длъжностни лица има за цел да осигури на институцията услугите на длъжностни лица със способности, ефикасност
и почтеност, отговарящи на най-високите стандарти, подбрани на възможно най-широка географска основа измежду гражданите на
държавите членки [на Съюза].
Не се запазват никакви длъжности за граждани на определена държава членка“.
Член 28 от Правилника гласи:
„Длъжностното лице може да бъде назначено само при условие че:
а)      е гражданин на държава членка [на Съюза], освен ако е предвидено специално изключение от органа по назначаването, и се ползва
с пълния обем граждански права;
[…]
е)      представи доказателства за задълбочено владеене на един от официалните езици [на Съюза] и задоволително владеене на друг от
езиците [на Съюза] в степента, необходима за изпълнението на неговите задължения“.
Член 1, параграф 1 от приложение III към Правилника гласи:
„1. Обявленията за конкурси се изготвят от органа по назначаването след консултации със съвместната комисия.
В обявлението се посочва:
[…]
е)      изискванията за владеене на език, ако има такива, предвид особения характер на длъжностите;
[…]“.
Член 1 от Регламент № 1 на Съвета от 15 април 1958 година за определяне на езиковия режим на Европейската икономическа общност
(ОВ L 17, 1958 г., стр. 385; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 3) в редакцията му, приложима
в настоящия случай, гласи:
„Официалните и работните езици на институциите на Европейския съюз са български, чешки, датски, нидерландски, английски, естонски,
фински, френски, немски, гръцки, унгарски, ирландски, италиански, латвийски, литовски, малтийски, полски, португалски, румънски,
словашки, словенски, испански и шведски“.
Член 2 от Регламент № 1 предвижда:
„Текстовете, адресирани до институциите от страна на държава членка или от лице, попадащо под юрисдикцията на държава членка,
се изготвят по избор [на] подателя на един от официалните езици. Отговорът се изготвя на същия език“.
Съгласно член 3 от Регламент № 1:
„Текстовете, адресирани от институциите до държава членка или до лице, попадащо под юрисдикцията на държава членка, се изготвят
на езика на тази държава“.
Член 6 от Регламент № 1 гласи:
„Институциите могат да определят реда и условията за прилагане на този езиков режим във вътрешните си правилници“.
Член 8 от Регламент № 1 предвижда:
„Когато в държава членка има няколко официални езика, по искане на заинтересованата държава ще се използва езикът, определен
съгласно общите правила, произтичащи от законодателството на тази държава.
[…]“.
Съгласно член 2 от Регламент (ЕО, ЕВРАТОМ) № 401/2004 на Съвета от 23 февруари 2004 година относно въвеждането по повод на
присъединяването на Кипър, Чешката република, Естония, Унгария, Латвия, Литва, Малта, Полша, Словакия и Словения на специални
временни мерки за набиране на длъжностни лица на Европейските общности (OB L 67, стр. 1; Специално издание на български език,
2007 г., глава 1, том 8, стр. 280):
„До 31 декември 2010 г. се провеждат и общи конкурси за набиране на длъжностни лица, чийто основен език е един от досегашните
11 официални езика; тези конкурси обхващат едновременно всички тези езици“.
Регламент (ЕО, ЕВРАТОМ) № 1760/2006 на Съвета от 28 ноември 2006 година за въвеждане на специални временни мерки за назначаване
на длъжностни лица за Европейските общности във връзка с присъединяването на България и Румъния към Европейския съюз (ОВ L 335,
стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 397) предвижда:
„[…]
(1) Във връзка с предстоящото присъединяване на България и Румъния към Европейския съюз следва да бъдат приети специални временни
мерки, които се отклоняват от Правилника […].
(2) С оглед относителната големина на присъединяващите се държави и броя на потенциално заинтересованите лица, посочените,
макар и временни, мерки трябва да останат в сила за достатъчен период от време. В тази връзка 31 декември 2011 г. изглежда
най-подходящ краен срок.
(3) Предвид необходимостта да се даде възможност за извършване на планираното назначаване на служители колкото е възможно
по-скоро след присъединяването, настоящият регламент следва да бъде приет преди датата на присъединяването,
[…]
Член 1
1. Независимо от член 4, втори и трети параграф, член 7, параграф 1, член 27, втори параграф и член 29, параграф 1, букви
а) и б) от правилника, незаетите длъжности могат да бъдат заемани след присъединяването на съответните държави и до 31 декември
2011 г. чрез назначаването на български и румънски граждани в рамките на предвидените длъжности и вземайки предвид обсъжданията
във връзка с бюджета.
2. Назначенията се извършват:
а)      за всички нива след датата на фактическото присъединяване;
б)      с изключение на ръководните длъжности (генерални директори или равностойните им степен AD 16 или AD 15 и директори или равностойните
им степен AD 15 или AD 14), след конкурси по документи или чрез изпит, организирани, както е посочено в приложение III към
правилника.
[…]“.
На 21 януари 2009 г. е публикувано обявление за конкурс на общо основание EPSO/AD/147/09, организиран от EPSO по-конкретно
за съставянето на списък с резерви за назначаване на администратори (AD 5) с румънско гражданство в областта на Европейската
публична администрация (ОВ C 14 A, стр. 1), изменено с поправка, публикувана на 13 март 2009 г. (ОВ C 59 A/2, стр. 2) (наричано
по-нататък „обявлението за конкурса“).
Раздел I, Б), точка 2, буква в) от обявлението за конкурса, озаглавен „Езикови познания“, предвижда:
„Основен език (език 1)
Кандидатите трябва да притежават:
[…]
–        задълбочени познания по румънски език […]
Втори език (език 2)
Кандидатите трябва да имат задоволителни познания по английски, немски или френски език.
[…]“.
Раздел III, точка 1 от обявлението за конкурса, озаглавен „Писмени изпити — Оценяване“, предвижда:
„Писмените изпити а) и б) ще се проведат на английски, немски или френски език (език 2).
а)      Изпит, състоящ се от въпроси с избор от няколко отговора, чрез които се оценяват специфичните познания на кандидатите в избраната
област.
[…]
б)      Изпит върху тема по избор от избраната област […].
в)      Съставяне на кратко изложение на основния език (език 1) на кандидата, в което се представят аргументите и изводите от писмен
тест б). Този тест има за цел да се провери как кандидатът владее основния си език както по отношение на умението за съставяне,
така и на представяне на текст.
Този изпит се оценява от 0 до 10 точки (изискван минимум: 8 точки).
[…]“.
Освен това в приложението към обявлението за конкурса се уточнява:
„[…]
Молба за преразглеждане
Молба за преразглеждане може да се подаде с мотивирано писмо в срок от 10 календарни дни от датата на изпращане по електронен
път на писмото, уведомяващо за решението […]“.

Обстоятелства в основата на спора
Жалбоподателката, която има румънско и унгарско гражданство, принадлежи към унгарското малцинство в Румъния.
В качеството си на румънска гражданка тя кандидатства в конкурс на общо основание EPSO/AD/147/09, организиран от EPSO по-конкретно
за съставянето на списък с резерви за назначаване на администратори с румънско гражданство в областта на „Европейската публична
администрация“. След като издържа успешно тестовете за достъп, жалбоподателката е допусната до писмените изпити.
С писмо от 21 април 2010 г. EPSO съобщава на жалбоподателката резултатите ѝ от писмените изпити. Тя получава оценки над изисквания
минимум на изпитите а) и б), проведени на избрания от кандидата език 2 (английски, немски или френски), за който в обявлението
за конкурса се изискват „задоволителни познания“. Жалбоподателката обаче получава елиминаторна оценка 6/10 на изпит в), проведен
на език 1 (румънски език), за който в обявлението за конкурса се изискват „задълбочени познания“.
В отговор на молбата за преразглеждане, подадена на 21 април 2010 г., EPSO уведомява жалбоподателката с писмо от 18 юни 2010 г.,
че след преразглеждане на работата ѝ от писмения изпит в) конкурсната комисия е потвърдила решението си за недопускането ѝ
до устен изпит.
С електронно писмо от 7 юли 2010 г. жалбоподателката моли положението ѝ отново да се разгледа, тъй като според нея тя е жертва
на дискриминация, поради факта че е трябвало да положи писмения изпит в) на румънски, а не на унгарски език, който впрочем
е нейният майчин език.
С писмо от 20 септември 2010 г., заведено в EPSO на следващия ден, на основание член 90, параграф 2 от Правилника жалбоподателката
подава административна жалба, с която оспорва решението на конкурсната комисия да ѝ постави оценка 6/10 на писмения изпит в),
както и законосъобразността на обявлението за конкурса.
С писмо от 10 декември 2010 г. директорът на EPSO, в качеството си на орган по назначаването (наричан по-нататък „ОН“), отхвърля
подадената от жалбоподателката административна жалба (наричано по-нататък „решението, с което се отхвърля административната
жалба“).

Искания на страните
Жалбоподателката моли Съда на публичната служба:
–        да отмени решението, с което се отхвърля административната ѝ жалба,
–        да отмени, доколкото е необходимо, решението на конкурсната комисия да ѝ постави елиминаторна оценка 6/10 на писмения изпит в),
–        да организира нов писмен изпит в),
–        да осъди Европейската комисия да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Съда на публичната служба:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски.

От правна страна

По предмета на жалбата
Първото искане на жалбоподателката е за отмяна на решението, с което се отхвърля административната ѝ жалба.
Според постоянната съдебна практика исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решение, с което се отхвърля административна
жалба, в случаите, когато това решение няма самостоятелно съдържание, водят до сезирането на Съда на публичната служба с акта,
срещу който е насочена административната жалба (вж. в този смисъл Решение на Съда от 17 януари 1989 г. по дело Vainker/Парламент,
293/87, точка 8).
В конкретния случай административната жалба от 20 септември 2010 г., отхвърлена от ОН на 10 декември 2010 г., е срещу решението
на конкурсната комисия да постави на жалбоподателката оценка 6/10 на писмения изпит в). Решението, с което се отхвърля административната
жалба, няма самостоятелно съдържание, тъй като само потвърждава взетото на 18 юни 2010 г. след преразглеждане решение на конкурсната
комисия и мотивите му по същество възпроизвеждат, само че по-обстойно, тези на последното (Решение на Съда на публичната служба
от 1 юли 2010 г. по дело Mandt/Парламент, F‑45/07, точка 43).
Освен това, когато лице, чиято молба да бъде допуснато до конкурс, организиран от институциите на Съюза, е отхвърлена, иска
преразглеждане на това решение въз основа на точно определена разпоредба, която обвързва административното ръководство, увреждащият
акт по смисъла на член 90, параграф 2 или, в зависимост от случая, на член 91, параграф 1 от Правилника е решението, взето
от конкурсната комисия след преразглеждането (Решение на Съда на публичната служба от 1 юли 2010 г. по дело Časta/Комисия,
F‑40/09, точка 27 и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай на 21 април 2010 г. в съответствие с приложението към обявлението за конкурса жалбоподателката е поискала
преразглеждане на решението на конкурсната комисия за недопускането ѝ до устния изпит.
С писмо от 18 юни 2010 г. EPSO отговаря на жалбоподателката, че конкурсната комисия е заседавала на 11 юни 2010 г. и е решила
да потвърди оценката ѝ 6/10 от писмения изпит в), както и решението си за недопускането ѝ до устния изпит.
В конкретния случай решението от 18 юни 2010 г., съобщено на жалбоподателката на същата дата, е увреждащият я акт по смисъла
на член 90, параграф 2 от Правилника.
От изложеното дотук следва, че настоящата жалба трябва да се разглежда като искане за отмяна на взетото след преразглеждане
решение от 18 юни 2010 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“).

По допустимостта
Доводи на страните
Като основен довод Комисията поддържа, че жалбата е явно недопустима. Жалбоподателката обжалвала решението за недопускането
ѝ до следващия етап на конкурса не поради явна грешка в преценката при проверката на писмения изпит в), а единствено поради
факта че на този изпит не могла да използва унгарски език, т.е. майчиния си език. Тъй като налагало провеждането на изпита
единствено на румънски език, обявлението за конкурса било в действителност увреждащото жалбоподателката решение. Тя не подала
жалба в определения срок след публикуването на обявлението за конкурса, поради което правото ѝ да предприема каквито и да
било действия срещу него било погасено.
Жалбоподателката счита, че обявлението за конкурса по принцип не е увреждащ акт и че в конкретния случай то не я изключва
директно от изпитите. От друга страна, тя поддържа, че може да се позове на нарушения при провеждането на конкурса, в това
число и на такива, до които се стига поради обявлението за конкурса, когато подава жалба срещу индивидуално увреждащо я решение,
поради което е допустимо да оспори инцидентно обявлението за конкурса.
Впрочем в решението, с което отхвърля административната жалбата, ОН изтъква, че същата е недопустима поради нарушение на установените
в Правилника срокове. Жалбоподателката се запознала с обжалваното решение на 18 юни 2010 г. и трябвало да подаде административна
жалба най-късно до 18 септември 2010 г., а не на 20 септември 2010 г.
Жалбоподателката се позовава на член 100, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, съгласно който „[а]ко срокът
изтича в съботен ден, неделен ден или на официален празник, той изтича в края на първия следващ работен ден“. Тъй като 18 септември
2010 г. е събота, жалбоподателката твърди, че административната ѝ жалбата е допустима, тъй като е подадена в понеделник, 20 септември
2010 г. — първият работен ден след изтичане на посочения срок.
В писмената си защита Комисията не твърди, че административната жалба е просрочена.
Съображения на Съда на публичната служба
Като се има предвид особеното естество на процедурата по назначаване, която представлява сложна административна дейност, включваща
редица много тясно свързани решения, жалбоподателят има право да се позовава на нарушения при провеждането на конкурса, в
това число и на такива, до които се стига поради самия текст на обявлението за конкурса, когато подава жалба срещу последващо
индивидуално решение, каквото например е решението за недопускане до изпитите (Решение на Съда от 11 август 1995 г. по дело
Комисия/Noonan, C‑448/93 P, точка 19, Решение на Съда на публичната служба от 14 април 2011 г. по дело Clarke и др./СХВП,
F‑82/08, точка 79).
Всъщност при подобна процедура не може да се изисква от жалбоподателя да подава толкова жалби, колкото са потенциално увреждащите
го актове (Решение по дело Комисия/Noonan, посочено по-горе, точка 17).
Прието е също, че не следва да се прави разграничение в зависимост от степента на яснота и точност на обявлението за конкурса
(Решение по дело Комисия/Noonan, посочено по-горе, точка 19).
Накрая, уточнено е, че обявление за конкурс по изключение също може да бъде предмет на жалба за отмяна, когато поставя условия,
изключващи кандидатурата на жалбоподателя, и поради това представлява увреждащо го решение по смисъла на членове 90 и 91 от
Правилника (Решение по дело Clarke и др./СХВП, посочено по-горе, точка 79).
С други думи, дори и единствено за целите на обосновката да се допусне, че обявлението за конкурса може да бъде оспорено от
жалбоподателя чрез подаване на жалба за отмяна, това обстоятелство само по себе си не води нито до погасяване на правото му
да предприема действия срещу обжалваното решение, нито — при условията на евентуалност — до недопустимост на правните основания,
с които евентуално се опитва да оспори законосъобразността на обявлението за конкурса.
Освен това административната жалба не е просрочена.
Всъщност, тъй като увреждащият акт е взетото след преразглеждане решение на конкурсната комисия, срокът за обжалване по административен
и по съдебен ред започва да тече считано от него (Решение по дело Časta/Комисия, посочено по-горе, точка 27).
Страните не спорят, че жалбоподателката се е запознала с обжалваното решение на 18 юни 2010 г. и че е подала административна
жалба срещу него на 20 септември 2010 г.
Член 100, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, на който се позовава жалбоподателката, е неприложим обаче в досъдебната
процедура.
При липса на специфични правила в самия Правилник относно сроковете по член 90 следва да се приложи Регламент (ЕИО, Евратом)
№ 1182/71 на Съвета от 3 юни 1971 година за определяне на правилата, приложими за срокове, дати и крайни срокове (ОВ L 124,
стр. 1;Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 1, стр. 16) (Определение на Съда на публичната служба от
8 юли 2009 г. по дело Sevenier/Комисия, F‑62/08, точка 27). Член 3, параграф 4 от този регламент предвижда, че когато последният
ден от периода е официален празник, неделя или събота, периодът завършва с изтичането на последния час на следващия работен
ден.
В конкретния случай, тъй като последният ден от срока — 18 септември 2010 г. — е събота, срокът изтича на 20 септември 2010 г.
Следователно административната жалба не е просрочена.
Предвид гореизложеното следва да се приеме, че жалбата е допустима.

По съществото на спора
Жалбоподателката уточнява, че в подкрепа на жалбата си се позовава на нарушение на:
–        принципите на равно третиране и на недопускане на дискриминация,
–        член 1г, параграфи 1, 5 и 6 от Правилника,
–        член 2 ДЕС,
–        член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
–        членове 3, 4, 5, 10 и 19 от Рамковата конвенция за защита на националните малцинства, съставена в Страсбург на 1 февруари
1995 г. (наричана по-нататък „Рамковата конвенция“).
По основанията, изведени от нарушение на принципите на равно третиране и на недопускане на дискриминация и от нарушение на
член 1г, параграфи 1, 5 и 6 от Правилника
Тези две правни основания следва да се разгледат заедно.
–       Доводи на страните
Жалбоподателката твърди, че фактът, че не е могла да положи писмения изпит в) на основния си език, а именно унгарски, съставлява
нарушение на принципите на равно третиране и на недопускане на дискриминация.
Тя напомня, че нейният майчин и основен език е унгарски, който е официален език на Европейския съюз. Макар да не е официален
език на Румъния, унгарският все пак е език за общуване, чието използване тази държава признава на унгарското малцинство. Така
Румъния изпълнявала преследваната от европейските институции цел за защита на националните малцинства. Жалбоподателката счита,
че с годините унгарското малцинство в Румъния непрекъснато придобива нови права, сред които е и правото членовете му да продължат
образованието си на унгарски език. Жалбоподателката подчертава, че е получила дипломите си за начално, средно и висше образование
на унгарски език и че дипломата, придобита в края на нейното обучение, ѝ дава същите права в Румъния като тези на лицата,
получили същата диплома на румънски език.
Ето защо фактът, че не могла да положи писмения изпит в) на унгарски език, обективно я поставил в по-неблагоприятно положение
спрямо нейните съграждани, които били завършили училищно и университетско образование на румънски език.
Тя счита, че при конкретните обстоятелства следва да е налице възможност кандидатите да избират измежду говоримите в Румъния
езици, тъй като става въпрос за официални езици на Съюза.
В подкрепа на този довод жалбоподателката се позовава на факта, че в обявлението за конкурса на общо основание EPSO/AD/53/06
(ОВ C 172 A, стр. 3), който е само за граждани на Кипър по силата на член 2 от Регламент № 401/2004, се изисквало задълбочено
владеене на гръцки език като основен език, като по изключение се предвиждала възможност кипърските граждани, чийто основен
език не е гръцки, да изберат един от останалите официални езици на Съюза, като вторият език в този случай трябвало да е различен
от избрания основен език.
Според жалбоподателката съществувала дискриминация и поради факта че за участие в разглеждания в конкретния случай конкурс
Комисията наложила едновременно условие за гражданство и условие за език на съответната държава членка. Жалбоподателката счита,
че ако е било необходимо да се назначат граждани, говорещи румънски език, набирането им не би следвало да се ограничава единствено
до лицата с румънско гражданство. Ако целта обаче била назначаването на румънски граждани, единственият критерий би трябвало
да е този за гражданството.
Жалбоподателката подчертава, че съгласно член 1г от Правилника при всички случаи Комисията трябва да докаже, от една страна,
че решението писменият изпит в) да се проведе на румънски език, не съставлява нарушение на принципа на равно третиране, а
от друга страна, че евентуалното ограничаване на прилагането на този принцип е обективно и разумно обосновано.
Относно въпроса дали различното третиране е обосновано предвид по-конкретно посочената от Комисията цел за постигане на разумен
географски баланс жалбоподателката счита, че не е законосъобразно да се изключват румънските кандидати, принадлежащи към унгарското
малцинство, с довода че Румъния не е обявила унгарския за официален език съгласно Регламент № 1.
Според нея Комисията не обяснява как нуждите на службата налагат използването единствено на румънски език от кандидатите,
успешно издържали конкурс EPSO/AD/147/09 и назначени за длъжностни лица.
Освен това трябвало да се прави разграничение между „интереса на службата“ и „общия интерес в рамките на политиката за персонала“.
Ако назначаването на румънски длъжностни лица било мотивирано от необходимостта да се поддържат контакти с икономическите
и социалните кръгове на държавите членки, би било уместно да се назначат лица, които принадлежат към унгарското малцинство,
за да поддържат контакти с икономическите и социалните участници, свързани с това малцинство.
Накрая, жалбоподателката уточнява, че отговаря на изискванията на член 28 от Правилника, в който според нея не е добавено
каквото и да било условие за владеене на езика на държавата, чийто гражданин е длъжностното лице.
Комисията обаче счита, че жалбоподателката не е жертва на каквото и да било неравнопоставено третиране и че езиковите изисквания
на конкурса при всички случаи са обосновани с оглед интереса на службата, подчиняват се на цели от общ интерес в рамките на
политиката за персонала и са съразмерни.
На първо място, Комисията подчертава, че е желателно да се прави разграничение между „езиците на Съюза“, тоест езиците, които
следва да се използват в приложение на Регламент № 1, и „езиците, които се говорят в дадена държава членка“. Всъщност с оглед
на членове 27 и 28 от Правилника и на Регламент № 1 кандидат не би могъл да изисква за писмените изпити на конкурс да се използва
език, различен от релевантните съгласно Регламент № 1 езици на Съюза.
Освен това институциите разполагат с голяма свобода при определяне на официалните езици, които да се използват в рамките на
структурите им, и следователно при избора на езиците, чието владеене може да се изисква от кандидатите в даден конкурс. Впрочем
в това отношение именно член 1, параграф 1, буква е) от приложение III към Правилника позволява на ОН да посочи изискванията
за владеене на език предвид особения характер на длъжностите.
От друга страна, Комисията се позовава на факта, че до момента Румъния не е обявила унгарския за един от другите езици на
Съюза на основание член 8 от Регламент № 1.
Комисията напомня, че конкурс EPSO/AD/147/09 е „конкурс във връзка с разширяването“, организиран именно в приложение на Регламент
№ 1760/2006, който за целите на назначаването на румънски граждани за определен преходен период дерогира нормите на Правилника
за длъжностните лица, и по-конкретно член 27, забраняващ запазването на незаети длъжности за граждани на определена държава
членка. Необходимо било в най-кратък срок да се назначат служители, които са с румънско гражданство и владеят румънски език,
за да се отговори на нуждите на службата, възникнали поради присъединяването на Румъния, и по-конкретно за да се поддържат
контакти на език на Съюза, който следвало да се използва в отношенията с Румъния.
При тези обстоятелства Комисията поддържа, че изискването за владеене на румънски език в спорното обявление за конкурс се
подчинява на цели от общ характер, произтичащи от прилагането на предвиждащия дерогация Регламент № 1760/2006, и обективно
е обосновано от интереса на службата, по-конкретно в светлината на член 1, параграф 1, буква е) от приложение III към Правилника.
Накрая, Комисията уточнява, че от кандидатите в конкурса се изисква да докажат добро, а не отлично владеене на румънски език,
което de facto оставяло на румънските кандидати с майчин език, различен от румънски, възможността да положат успешно писмения
изпит в).
–       Съображения на Съда на публичната служба
Най-напред следва да се отбележи, че в писмената си реплика жалбоподателката твърди, че Регламент № 1, на който Комисията
основава голяма част от доводите си, не нарушава разпоредбите на Договорите, което и да било друго правило от по-висш порядък
или общ принцип на правото.
Дори да се допусне обаче — единствено за целите на анализа, — че подобно възражение за незаконосъобразност е тясно свързано
с административната жалба и че тя не е просрочена, се налага изводът, че същата не съдържа каквито и да било уточнения, въз
основа на които Съдът на публичната служба да разгледа основателността ѝ.
Съгласно член 35, параграф 1, буква д) от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа основанията и
изложените фактически и правни доводи. Съгласно постоянната съдебна практика тези елементи трябва да са достатъчно ясни и
точни, за да позволят на ответника да подготви защитата си, а на Съда на публичната служба — да се произнесе по исковата молба
или жалбата, ако е необходимо, без да разполага с други данни. С оглед гарантиране на правната сигурност и доброто правораздаване,
за да са допустими искът или жалбата, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които те се основават,
да следват по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба (Решение на Съда на публичната служба от
15 февруари 2011 г. по дело AH/Комисия, F‑76/09, точка 29).
Следователно при липсата на каквото и да било указание относно причините, поради които Регламент № 1 нарушава разпоредбите
на Договорите, повдигнатото от жалбоподателката възражение за незаконосъобразност на Регламент № 1 е недопустимо с оглед на
член 35, параграф 1, буква д) от Процедурния правилник.
Относно правното основание, изведено от нарушението на принципа на равно третиране и на недопускане на дискриминация, следва
да се припомни, че принципът на равно третиране в качеството си на общ принцип на правото на Съюза изисква да не се третират
по различен начин сходни положения и да не се третират еднакво различни положения, освен ако такова третиране не е обективно
обосновано (Решение на Съда от 16 декември 2008 г. по дело Arcelor Atlantique et Lorraine и др., C‑127/07, точка 23). Така
нарушението на принципа на равно третиране, приложим към правото на публичната служба на Съюза, е налице, когато две категории
лица на работа в Съюза, чието фактическо и правно положение не се различават съществено, се третират различно и когато такова
различно третиране не е обективно обосновано (Решение на Съда на публичната служба от 25 февруари 2010 г. по дело Pleijte/Комисия,
F‑91/08, точка 36).
Тъй като жалбоподателката счита, че в конкретния случай е налице нарушение на принципа на равно третиране поради еднаквото
третиране на различни положения, следва да се провери дали положенията в конкретния случай са различни от фактическа и правна
гледна точка.
Разбира се, страните не спорят, че майчиният и основен език на жалбоподателката, която има румънско и унгарско гражданство,
действително е унгарски. Майчиният и основен език на жалбоподателката обаче не е националният език на Румъния. Както освен
това признава самата жалбоподателка, в румънската правна система унгарският език не е признат за официален език. Във връзка
с това по време на съдебното заседание Комисията предоставя на вниманието на Съда на публичната служба документи относно някои
румънски законодателни актове, свързани по-специално с правата и задълженията на лицата, които принадлежат към многото и различни
национални малцинства, съществуващи в Румъния. Сред тези актове е по-специално Закон № 188/1999, чийто член 54 относно назначаването
на длъжностни лица гласи, че за заемане на публична служба в Румъния лицето трябва да отговаря на следните условия: „а) да
е румънски гражданин и да има местоживеене в Румъния; б) да владее писмено и устно румънски език“. Освен това фактът, че унгарският
е официален език на Съюза, в конкретния случай е ирелевантен, тъй като всъщност става въпрос за „конкурс във връзка с разширяването“,
който по изключение — въз основа на Регламент № 1760/2006 — се отнася единствено за гражданите на съответната държава членка.
Впрочем именно поради качеството си на румънска гражданка жалбоподателката кандидатства и е допусната до участие в конкурса.
От гореизложеното следва, че положението на жалбоподателката не е по-различно от това на останалите кандидати за участие във
въпросния конкурс.
Освен това конкурс EPSO/AD/147/09 значително се различава от изтъкнатия от жалбоподателката в подкрепа на доводите ѝ конкурс
EPSO/AD/53/06, организиран преди всичко в полза на кипърските граждани. Всъщност съгласно член 2 от Регламент № 401/2004 трябва
да се организират общи конкурси за набиране на длъжностни лица, чийто основен език е един от 11‑те официални езика на Съюза
към датата на приемане на Регламент № 401/2004, като посочените конкурси обхващат едновременно всички тези езици. Тъй като
един от официалните езици на Република Кипър е турският, който обаче не е сред официалните езици на Съюза, е било необходимо,
както уточнява Комисията по време на съдебното заседание, да се предвиди език, алтернативен на гръцкия — другият официален
език на посочената държава членка. Избраният тогава език е английски, който е също един от трите възможни езика по избор за
втория писмен изпит. При конкретните обстоятелства Комисията е била длъжна да осигури организирането на конкурси на общо основание
съгласно определените от законодателя на Съюза условия в Регламент № 401/2004. Никаква разпоредба, сравнима с член 2 от Регламент
№ 401/2004, не се съдържа обаче в Регламент № 1760/2006, въз основа на който е бил организиран спорният в конкретния случай
конкурс EPSO/AD/147/09.
При всички случаи, дори да се приеме, че полагането на писмения изпит в) на румънски език може да е поставило жалбоподателката
в по-неблагоприятно положение спрямо кандидатите с майчин език румънски, следва да се напомни, че разликите в третирането,
обосновани въз основа на обективни, разумни и съразмерни на преследваната цел критерии, не съставляват нарушение на принципа
на равно третиране. В тази връзка следва да се напомни също, че сред критериите, които могат да обосноват разлика в третирането
между длъжностни лица, е интересът на службата (Решение по дело Pleijte/Комисия, посочено по-горе, точка 57).
При все това Регламент № 1760/2006, чиято законосъобразност не е оспорена в хода на настоящото производство, представлява
правното основание да се допусне — по изключение и чрез дерогиране на приложимите норми на Правилника — назначаването на румънски
граждани чрез запазени за тях конкурси. Макар да е вярно, че в този регламент, за разлика от Регламент № 401/2004, не се съдържа
никакво указание относно избора на език, то все пак е безспорно, че Румъния е избрала като официален език по смисъла на Регламент
№ 1 единствено румънския. Впрочем съгласно Конституцията на Румъния румънският е единственият официален език на тази държава.
Поради тази причина налагането на изпит на румънски език на конкурса EPSO/AD/147/09 трябва да се приеме за законосъобразно,
тъй като е обосновано с по-високи изисквания, произтичащи именно от присъединяването на Румъния към Европейския съюз. Следователно
въпросните изисквания се основават на обективни и разумни критерии и разликата в третирането при организирането на „конкурс
във връзка с разширяването“, приложима само за преходен период след присъединяването на посочената държава, изглежда съразмерна
на преследваната цел.
От гореизложеното следва, че административните служби на Съюза, като EPSO, натоварени да организират — въз основа на предвиждащ
дерогация регламент, какъвто е Регламент № 1760/2006 — конкурси, които са само за гражданите на Румъния в качеството ѝ на
държава, присъединила се наскоро към Съюза, не могат, без да нарушат принципа на равно третиране, да използват език, различен
от единствения официален език на тази държава, когато става въпрос за провеждането на някои писмени изпити за подбор, целящи
именно проверка на задълбоченото владеене на този език. По друг начин би стоял въпросът, ако посочената държава членка, във
връзка с участието ѝ в дейността на институциите на Съюза, признаваше официално, на основание член 1 от Регламент № 1, даден
малцинствен език, съществуващ на нейна територия, който, без да е официален език на тази държава, все пак ще е официален език
на Съюза.
Освен това налагането на „задълбочено владеене на румънски език“ като основен език на разглеждания в конкретния случай конкурс,
който е само за румънски граждани, нито е произволно, нито явно противоречи на интереса на службата.
Всъщност вече е прието, че когато нуждите на службата или на длъжността евентуално налагат това, администрацията може законосъобразно
да уточни езика или езиците, чието отлично или задоволително владеене се изисква (Решение на Първоинстанционния съд от 5 април
2005 г. по дело Hendrickx/Съвет, T‑376/03, точка 26, Решение на Съда на публичната служба от 29 юни 2011 г. по дело Angioi/Комисия,
F‑7/07, точка 90 и цитираната съдебна практика).
Както е посочила обаче Комисията в хода на настоящото производство, владеенето на румънски език е полезно, дори необходимо,
поради факта че назначените по този начин администратори участват в изпълнението на различни задачи „в рамките на институцията
и евентуално във връзка с икономическите и социалните кръгове на държавите членки и другите институции [на Съюза]“. Тези уточнения
обосновават обективно и разумно налагането на изпит на румънски език в рамките на един от първите „конкурси във връзка с разширяването“,
организирани след присъединяването на Румъния към Съюза.
Следователно от гореизложеното е видно, че съгласно Регламент № 1760/2006 администрацията е имала право да организира конкурс,
отчасти открит само за румънските граждани, и в интерес на службата да изисква от тези кандидати задълбочено владеене на техния
национален език, а именно румънския — единствения официален език на Румъния по смисъла на Регламент № 1.
Следователно няма причина да се счита, че изискването за задълбочено владеене на румънски език в рамките на разглеждания в
конкретния случай конкурс явно противоречи на интереса на службата или води до произволно разграничение.
Правните основания, изведени от нарушение на принципите на равно третиране и на недопускане на дискриминация и от нарушението
на член 1г, параграфи 1, 5 и 6 от Правилника, трябва следователно да бъдат отхвърлени.
По правните основания, изведени от нарушението на член 2 ДЕС, на член 21 от Хартата и на членове 3, 4, 5, 10 и 19 от Рамковата
конвенция
Доколкото жалбата може да се разглежда като твърдение, че Комисията е допуснала нарушение на член 2 ДЕС и член 21 от Хартата,
като е наложила изпит на румънски език в рамките на конкурс EPSO/AD/147/09, при отсъствие на каквато и да било дискриминация
(вж. точки 75—88 по-горе), това правно основание следва да бъде отхвърлено като необосновано, без да е необходимо да се засяга
повдигнатият в съдебното заседание въпрос дали член 2 ДЕС може да има непосредствено действие и да породи субективно право
на жалбоподателката.
Що се отнася до съдържащото се в жалбата позоваване на членове 3, 4, 5, 10 и 19 от Рамковата конвенция, следва да се напомни,
че съгласно член 35, параграф 1, буква д) от Процедурния правилник жалбата трябва да съдържа основанията и изложените фактически
и правни доводи. По съображения за правна сигурност и добро правораздаване, вече посочени в точка 73 от настоящото решение,
е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които те се основават, да следват по логичен и разбираем начин
от текста на самата жалба.
Ето защо позоваването в жалбата единствено на членове 3, 4, 5, 10 и 19 от Рамковата конвенция при липсата на каквото и да
било твърдение в тази връзка не може да се счита за достатъчно с оглед на Процедурния правилник. При това положение то следва
да се отхвърли като недопустимо.
По третото искане
По същество жалбоподателката моли Съда на публичната служба да разпореди на Комисията да организира нов конкурсен писмен изпит в).
Тъй като съдът на Съюза не е компетентен да дава задължителни указания на институциите (Решение на Съда на публичната служба
от 5 юли 2011 г. по дело V/Парламент, F‑46/09, точка 63 и цитираната съдебна практика), молбата, основаваща се на това искане,
следва да се обяви за недопустима.
С оглед на гореизложеното жалбата като цяло следва да се отхвърли като неоснователна.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 1 от Процедурния правилник, без да се засяга действието на другите разпоредби на дял II, осма глава
от посочения правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно
параграф 2 от същия член, когато справедливостта изисква това, Съдът на публичната служба може да реши дадена страна, макар
и загубила делото, да бъде осъдена да заплати само частично съдебните разноски и дори да не бъде осъдена за тях.
От изложените по-горе мотиви следва, че жалбоподателката е загубила делото. Освен това Комисията изрично е поискала жалбоподателката
да бъде осъдена да заплати съдебните разноски. Тъй като обстоятелствата в конкретния случай не обосновават прилагането на
разпоредбите на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник, жалбоподателката следва да понесе направените от нея съдебни
разноски и се осъжда да понесе направените от Комисията съдебни разноски.
По изложените съображения
СЪДЪТ НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
BA понася направените от нея съдебни разноски и се осъжда да понесе направените от Европейската комисия съдебни разноски.
Kreppel
Perillo
Barents
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 5 декември 2012 година.
Секретар

Председател
W. Hakenberg

H. Kreppel
*
Език на производството: френски.