CELEX: 62011CJ0526
Hanked
Direktiiv 2004/18/EÜ
Artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkt c
Mõiste „avalik-õiguslik isik”
Tingimus, mis puudutab tegevuse rahastamist, juhtimise või tegevuse kontrolli riigi, piirkondliku või kohaliku omavalitsuse või teiste avalik-õiguslike isikute poolt
Arstide kutseliit
Selle liidu liikmemaksudest rahastamine, mis on ette nähtud seadusega
Liikmemaksude suurus, mis määratakse kindlaks kutseliidu üldkoosolekul
Kutseliidu iseseisvus talle seadusega pandud ülesannete täitmise ulatuse ja laadi kindlaksmääramisel

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (
ELT L 134, lk 114
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132) artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c.
Taotlus on esitatud IVD GmbH & Co. KG (edaspidi „IVD”) ja Ärztekammer Westfalen-Lippe (Westfalen-Lippe arstide kutseliit, edaspidi „Ärztekammer”) vahelises kohtuvaidluses seoses Ärztekammeri otsusega sõlmida hankemenetluses leping teise ettevõtjaga.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teine ja kolmas lõik sätestavad:
„Avalik-õiguslik isik on mis tahes isik:
a)
mis on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse ega kaubandusega;
b)
mis on juriidiline isik ja
c)
mida põhiliselt rahastab riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused või teised avalik-õiguslikud isikud või mille juhtimist need isikud kontrollivad või millel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, mille liikmetest üle poole nimetab riik, piirkondlik või kohalik omavalitsus või teised avalik-õiguslikud isikud.
Teise lõigu punktides a, b ja c nimetatud kriteeriumidele vastavate avalik-õiguslike isikute ja nende isikute kategooriate mittetäielikud nimekirjad on esitatud III lisas. […]”
Saksamaa Liitvabariigi puhul on kõnealuses lisas asutuste hulgas, mille on asutanud riik, liidumaad või kohalikud omavalitsused, nimetatud kutseliidud ja muu hulgas arstide kutseliidud (III osa, kategooria 1.1, teine taane).
Saksa õigus
Heilberufsgesetz des Landes Nordrhein-Westfalen’i (Nordrhein-Westfaleni liidumaa tervishoiueriala seadus, edaspidi „HeilBerG NRW”) § 6 lõike 1 punktide 1–5 kohaselt on Ärztekammeri ülesanded:
„1.
Toetada riiklikku tervishoiuteenistust ja riiklikku veterinaarteenistust nende ülesannete täitmisel, eelkõige teha ettepanekuid kõigis tervishoiuvaldkonna elukutseid ja meditsiini puudutavates küsimustes;
2.
Esitada järelevalveasutuse nõudmisel seisukohti ning viia pädevate asutuste nõudmisel läbi ekspertiise ja nimetada eksperte;
3.
Tagada ja teha teatavaks arstide ja hambaarstide valveteenistus väljaspool vastuvõtuaega ning kehtestada valveteenistuse kord;
4.
Soodustada ja korraldada kutseliidu liikmete kutsealast täiendõpet, et aidata kaasa, et kutseliidu liikmete teadmised, oskused ja võimed, mis on vajalikud kutsealal töötamiseks, oleksid kutsealal töötamise ajal alati vastavuses teaduse ja praktika arenguga; korraldada täiendõpet vastavalt [sellele] seadusele ning anda välja tõendeid erialase kvalifikatsiooni kohta; […]
5.
Soodustada ja korraldada kvaliteedi tagamist tervishoiu- ja veterinaarmeditsiini valdkonnas – eelkõige sertifitseerimist – ning kooskõlastada see asjassepuutuvate isikutega.”
Eelotsusetaotlusest ja Euroopa Kohtule esitatud toimikust selgub, et seesama seadus:
—
paneb Ärztekammerile muu hulgas ülesande aidata säilitada kutseala kõrge tase, kaitsta liikmete kutsealaseid huve, tagada nende head suhted, luua oma liikmete ja nende pereliikmete jaoks abistavaid institutsioone ja teavitada üldsust oma tegevusest ja kutsealaga seotud teemadest (§ 6 lõike 1 punktid 6–8, 10 ja 12);
—
annab selle kutseliidu liikme staatuse kõigile Nordrhein-Westfaleni liidumaal oma kutsealal tegutsevatele või seal alalist elukohta omavatele arstidele (§ 2);
—
annab selle kutseliidu üldkoosolekul põhimõtteliselt hääletusõiguse kõigile selle liikmetele (§ 12 lõige 1);
—
annab Ärztekammerile talle pandud ülesannete täitmiseks õiguse koguda oma liikmetelt liikmemakse (§ 6 lõike 4 esimene lause);
—
näeb ette, et liikmemaksude suurus määratakse kindlaks selle kutseliidu üldkoosolekul kehtestatud korraga (§ 23 lõige 1)
—
näeb ette, et selle korra kiidab heaks järelevalveasutus (§ 23 lõige 2), kusjuures selle heakskiidu eesmärk on üksnes tagada kõnealuse kutseliidu tasakaalustatud eelarve, ning
—
näeb ette, et järelevalveasutus teostab üldist järelkontrolli Ärztekammeri ülesannete täitmise seaduspärasuse üle (§ 28 lõige 1).
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Ärztekammer algatas riigihankemenetluse oma väljaande trükkimiseks ja kättetoimetamiseks ning reklaami avaldamiseks ja tellimuste müügiks; hanketeade avaldati Euroopa Liidu Teatajas 5. novembril 2010. Pärast kahe teise pakkuja pakkumuse tagasilükkamist tehti valik IVD ja WWF Druck + Medien GmbH vahel ning lõpuks tunnistati edukaks viimati nimetatud isiku pakkumus.
IVD vaidlustas selle riigihankelepingu sõlmimise otsuse, esitades protesti ning seejärel vaidlustuse Vergabekammerile (Bundeskartellamt’i riigihangete vaidlustuskomisjon), väites, et edukas pakkuja ei olnud esitanud teatud dokumente, mida Ärztekammer nõudis. Nimetatud ametiasutus jättis selle vaidlustuse rahuldamata, leides, et IVD väited on põhjendamatud.
Nimetatud ametiasutuse otsuse peale esitatud kaebust lahendav Oberlandesgericht Düsseldorf (Düsseldorfi kõrgeim liidumaakohus) otsustas omal algatusel esitada küsimuse selle kohta, kas Ärztekammerit saab käsitada hankijana, millest sõltub IVD esitatud kaebuse vastuvõetavus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et ülesanded, mis kõnealusele kutseliidule on ette nähtud HeilBerG NRW § 6 lõike 1 punktides 1–5, teenivad üldisi huve ega ole seotud tööstus- ja kaubandustegevusega. Veel selgub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et kõnealune kutseliit on juriidiline isik. Seega vastab ta direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punktides a ja b sätestatud tingimustele.
Seevastu tõstatab kohus küsimuse selle kohta, kas Ärztekammeri õigus koguda oma liikmetelt liikmemaksu kujutab endast kaudset riiklikku rahastamist, mis täidab sama direktiivi artikli 1 lõike 9 teise lõigu punktis c ette nähtud tingimuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleneb Euroopa Kohtu 13. detsembri 2007. aasta otsusest kohtuasjas
C-337/06: Bayerischer Rundfunk jt, (EKL 2007, lk I-11173)
ja 11. juuni 2009. aasta otsusest kohtuasjas
C-300/07: Hans & Christophorus Oymanns EKL 2009, lk I-4779
), et kaudne riiklik rahastamine esineb siis, kui riik määrab ise kindlaks liikmemaksude aluse ja suuruse või avaldab sellist mõju – juriidilise isiku poolt osutatavaid teenuseid täpselt kirjeldavate ja liikmemaksude suuruse arvestamist käsitlevate õigusnormide kehtestamisega –, et juriidilise isiku kaalutlusõigus liikmemaksude suuruse kindlaksmääramisel on väga piiratud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kohaldatav õigus ei kehtesta Ärztekammeri kogutavate liikmemaksude suurust ega määra kindlaks tema ülesannete ulatust ja täitmise laadi nii, et see saaks maksude suuruse kehtestamisel tegutseda üksnes kitsastes raamides. Vastupidi, kuna sellel kutseliidul on oma ülesannete täitmisel ulatuslik kaalutlusruum, on tal ulatuslik kaalutlusõigus tema rahastamisvajaduste ja seega ka liikmemaksude suuruse kindlaksmääramisel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et kuigi järelevalveasutus peab andma selle summa kindlaksmääramise korrale heakskiidu, peab see heakskiit üksnes tagama arstide kutseliidu tasakaalustatud eelarve.
Arvestades neid konkreetseid asjaolusid, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Ärztekammer ei vasta käesoleva kohtuotsuse punktis 12 viidatud kohtuotsustes Euroopa Kohtu poolt esile toodud tunnustele, ning tõstatab küsimuse, kas need tunnused on igal juhul vajalikud selleks, et riikliku rahastamise tingimus oleks täidetud.
Sellises olukorras otsustas Oberlandesgericht Düsseldorf menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas […] [kutseliitu] […] direktiivi 2004/18 […] artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c tähenduses „põhiliselt rahastab riik” või selle „juhtimist […] kontrolli[b]” riik, kui:
—
avalik-õiguslikule isikule on seadusega antud õigus koguda oma liikmetelt liikmemaksu, kuid seaduses ei ole kindlaks määratud liikmemaksu suurust ega liikmemaksudest rahastatavate teenuste mahtu,
—
liikmemaksude kogumise korra kehtestamiseks on siiski nõutav riigi heakskiit?”
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimuses sisuliselt täpsustada, kas direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et selline organisatsioon nagu avalik‑õiguslik kutseliit vastab kriteeriumile „keda põhiliselt rahastab avaliku võimu organ”, kui seda kutseliitu rahastatakse põhiliselt tema liikmete liikmemaksudest, mille kindlaksmääramine ja kogumine on seadusega antud selle liidu pädevusse, kui see seadus ei määra kindlaks nende tegevuste ulatust ega laadi, millega ta täidab talle seadusega pandud ülesandeid, mille rahastamiseks need liikmemaksud on määratud, või kas see kutseliit vastab kriteeriumile „kelle juhtimist kontrollib avaliku võimu organ”, kui otsuse, millega see organisatsioon määrab kindlaks nende liikmemaksude suuruse, peab heaks kiitma järelevalveorgan.
Kõigepealt tuleb sarnaselt eelotsusetaotluse esitanud kohtuga märkida, et Ärztekammer on loetletud direktiivi 2004/18 III lisas, milles määratakse iga liikmesriigi kohta kindlaks artikli 1 lõike 9 teises lõigus viidatud avalik-õiguslikud isikud ja nende kategooriad. Selle lisa III osa, mis puudutab Saksamaa Liitvabariiki, kategoorias 1.1 „avalik-õiguslikud asutused, ettevõtted ja fondid, mille on rajanud keskvalitsus, liidumaa valitsus või kohalik omavalitsus” on teises taandes, mis puudutab alamkategooriat „berufsständige Vereinigungen” (kutseliidud), nimetatud muu hulgas ka „arstide […] kutseliidud”.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 20 ja 21 märkis, on organisatsiooni kandmine direktiivi 2004/18 kõnealusesse lisasse üksnes direktiivi artikli 1 lõike 9 teises lõigus toodud materiaalõigusnormi rakendamine, ilma et sellest tuleneks ümberlükkamatu eeldus, et see organisatsioon kujutab endast „avalik-õiguslikku isikut” selle sätte tähenduses. Seega peab liidu kohus, kui ta lahendab siseriikliku kohtu esitatud sellekohast põhjendatud taotlust, tagama selle direktiivi sisemise kooskõla, kontrollides, kas ühe konkreetse organisatsiooni kandmine viidatud nimekirja kujutab endast selle materiaalõigusnormi nõuetekohast kohaldamist (vaata selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Hans & Christophorus Oymanns, punktid 42, 43 ja 45).
Direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu kohaselt kujutab konkreetne üksus endast „avalik-õiguslikku isikut” selle sätte tähenduses ning sellest tulenevalt kohalduvad tema suhtes selle direktiivi sätted juhul, kui on täidetud kolm kumulatiivset tingimust: ta on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse ega kaubandusega (punkt a), ta on juriidiline isik (punkt b) ning avaliku võimu organ rahastab teda põhiliselt või kontrollib tema juhtimist või nimetab üle poole tema juhtimisorgani liikmetest (punkt c).
Nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 9 teise lõigu punktis c loetletud alternatiivsed kriteeriumid näitavad kõik tihedat seost avaliku võimu organiga. See seos võimaldab viimasel mõjutada asjaomase organisatsiooni otsuseid riigihankemenetlustes, mis loob võimaluse, et neid otsuseid mõjutavad muud kaalutlused kui majanduslikud, ja eelkõige ohu, et eelistatakse siseriiklikke pakkujaid või taotlejaid, mis omakorda takistaks teenuste ja kaupade vaba liikumist, mille ärahoidmine just ongi riigihangete direktiivide kohaldamise eesmärk (vt enne direktiivi 2004/18 jõustumist kehtinud analoogsete sätete kohta 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-237/99: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-939
, punktid 39, 41, 42, 44 ja 48 ning seal viidatud kohtupraktika).
Nendest eesmärkidest lähtudes tuleb iga kriteeriumi tõlgendada funktsionaalselt (vt enne direktiivi 2004/18 jõustumist kehtinud analoogsete sätete kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika, ning eespool viidatud kohtuotsus Bayerischer Rundfunk jt, punkt 40) – see tähendab tema rakendamise vormilisest korrast sõltumatult (vt analoogia alusel 10. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-360/96: BFI Holding, EKL I-6821
, punktid 62 ja 63) – ning mõista nii, et see loob avaliku võimu organiga tiheda seose.
Mis kõigepealt puutub direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punktis c sätestatud esimesse kriteeriumi „keda põhiliselt rahastab avaliku võimu organ”, siis rahastamise mõiste viitab rahaliste vahendite ülekandmisele ilma konkreetse vastutasuta, eesmärgiga toetada asjaomase üksuse tegevust (vt enne direktiivi 2004/18 jõustumist kehtinud analoogsete sätete kohta 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-380/98: University of Cambridge, EKL 2000, lk I-8035
, punkt 21).
Lähtudes sellest, et seda mõistet tuleb tõlgendada funktsionaalselt, leidis Euroopa Kohus, et kriteerium „keda põhiliselt rahastab avaliku võimu organ” hõlmab kaudset rahastamist.
Niisugune rahastamine võib põhimõtteliselt toimuda seadusega ette nähtud ja kindlaksmääratud summas kehtestatud maksu näol – mis maksukohustuslase jaoks ei kujuta endast vastutasu asjaomase organisatsiooni osutatud teenuste eest –, mille kogumine toimub avalikku võimu teostades (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Bayerischer Rundfunk jt, punktid 41, 42, 44, 45 ja 47–49).
Asjaolu, et vormiliselt kehtestab organisatsioon tema rahastamise põhiliselt tagavate sissemaksete suuruse ise, ei välista seda, et tegemist on kaudse rahastamisega, mis vastab eespool nimetatud kriteeriumile. Nii on see siis, kui sellised organisatsioonid nagu riiklikud sotsiaalkindlustuskassad, mida rahastatakse nende liikmete poolt või nende eest tasutavatest maksudest, ilma konkreetse vastutasuta, kui sellise kassa liikmelisus ja nende maksude tasumine on kohustuslikuks tehtud seadusega, kui nende maksude suurus – mille küll vormiliselt kehtestavad need kassad ise – on esiteks õiguslikult reguleeritud, kuna seadus näeb ette nende kassade teenused ja vastavad tasud ning keelab neil tegutseda tulunduslikel eesmärkidel, ja teiseks peab selle maksumäära heaks kiitma järelevalveasutus ning maksude kinnipidamine on avaliku õiguse sätete alusel kohustuslik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Hans & Christophorus Oymanns, punktid 53–56).
Samas tuleb tõdeda, et sellise organisatsiooni olukorda, nagu Ärztekammer, ei saa võrdsustada käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis kirjeldatud organisatsiooni olukorraga.
Kuigi selle organisatsiooni ülesanded on loetletud HeilBerG NRW‑s, selgub eelotsusetaotlusest siiski, et tema olukorda iseloomustab suur iseseisvus, mille seadus talle annab, et määrata kindlaks nende tegevuste laad, ulatus ja täitmisviisid, mida ta oma ülesannete täitmiseks ette võtab, ning seega ka selleks vajalik eelarve ja järelikult ka liikmemaksude suurused, mida ta oma liikmetelt kogub. Asjaolu, et korra, mis määrab kindlaks selle summa, peab heaks kiitma järelevalveasutus, ei oma tähtsust, kuna see asutus piirdub kontrollimisega, et selle organisatsiooni eelarve oleks tasakaalus, see tähendab, et organisatsioon tagab oma liikmete liikmemaksude ja muude vahenditega piisava sissetuleku, et katta kõik kulud, mis seonduvad tema tegutsemisega viisil, mille ta on kindlaks määranud ise.
Peale selle tugevdab seda iseseisvust avaliku võimu organite suhtes käesoleval juhul ka asjaolu – mida rõhutab ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 65 ja 66 –, et nimetatud korra on kehtestanud liikmete endi üldkoosolek.
Seoses teise direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punktis c sätestatud kriteeriumiga „juhtimist kontrollib avaliku võimu organ” tuleb põhimõtteliselt meenutada, et järelkontroll ei vasta sellele kriteeriumile, kuna see kontroll ei võimalda avaliku võimu organil mõjutada asjaomase organisatsiooni otsuseid riigihankemenetlustes (vaata selle kohta 27. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-373/00: Adolf Truley, EKL I-1931
, punkt 70). Nii on see põhimõtteliselt siis, kui järelevalveasutus teostab üldist järelkontrolli selle organisatsiooni ülesannete täitmise seaduspärasuse üle, ning seda enam, kui tema sekkumine väljendub heakskiidu andmises organisatsiooni otsusele, millega määratakse kindlaks organisatsiooni põhilise rahastamise tagavate liikmemaksude suurus, kontrollides vaid seda, kas organisatsiooni eelarve on tasakaalus.
Seega selgub, et kuigi seadus määrab esiteks kindlaks organisatsiooni ülesanded ja viisi, kuidas tema rahastamine põhiliselt tuleb korraldada, ning näeb teiseks ette, et otsuse, millega määratakse kindlaks tema liikmete liikmemaksu suurus, peab heaks kiitma järelevalveasutus, on niisugusel organisatsioonil nagu Ärztekammer konkreetselt korraldus‑ ja eelarvepädevus, mistõttu ei saa teda käsitada olevana otseses sõltuvuses avaliku võimu organist. Järelikult ei kujuta sellise organisatsiooni rahastamisviisid endast põhilist rahastamist avaliku võimu organi poolt ega võimalda viimasel selle organisatsiooni juhtimist kontrollida.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et selline organisatsioon nagu avalik‑õiguslik kutseliit ei vasta kriteeriumile „keda põhiliselt rahastab avaliku võimu organ”, kui seda kutseliitu rahastatakse põhiliselt tema liikmete liikmemaksudest, mille kindlaksmääramine ja kogumine on seadusega antud selle liidu pädevusse, kui see seadus ei määra kindlaks nende tegevuste ulatust ega laadi, millega ta täidab talle seadusega pandud ülesandeid, mille rahastamiseks need liikmemaksud on määratud, ega vasta kriteeriumile „kelle juhtimist kontrollib avaliku võimu organ”, kui otsuse, millega see organisatsioon määrab kindlaks nende liikmemaksude suuruse, peab heaks kiitma järelevalveorgan.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c tuleb tõlgendada nii, et selline organisatsioon nagu avalik‑õiguslik kutseliit ei vasta kriteeriumile „keda põhiliselt rahastab avaliku võimu organ”, kui seda kutseliitu rahastatakse põhiliselt tema liikmete liikmemaksudest, mille kindlaksmääramine ja kogumine on seadusega antud selle liidu pädevusse, kui see seadus ei määra kindlaks nende tegevuste ulatust ega laadi, millega ta täidab talle seadusega pandud ülesandeid, mille rahastamiseks need liikmemaksud on määratud, ega vasta kriteeriumile „kelle juhtimist kontrollib avaliku võimu organ”, kui otsuse, millega see organisatsioon määrab kindlaks nende liikmemaksude suuruse, peab heaks kiitma järelevalveorgan.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.