CELEX: 62011CJ0440
Žalba
Tržišno natjecanje
Karteli
Članci 81. UEZ‑a i 53. Sporazuma o EGP‑u
Tržište usluga međunarodnih selidaba u Belgiji
Neposredno i posredno utvrđivanje cijena, podjela tržišta i manipuliranje postupcima podnošenja ponuda
Pripisivanje protupravnog ponašanja tijelu koje kontrolira udjele trgovačkog društva
Pojam ,poduzetnik’
Pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja
Ograničenje tržišnog natjecanja s obzirom na cilj
Smjernice o utjecaju na trgovinu između država članica
Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni (2006.)
Olakotne okolnosti

Europska komisija svojom žalbom zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 16. lipnja 2011., Gosselin Group i Stichting Administratiekantoor Portielje protiv Komisije (
T‑208/08 i T‑209/08, Zb., str. II‑3639.
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud, u predmetu T‑209/08, poništio Odluku Komisije C (2008) 926
final
od 11. ožujka 2008. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38.543 – Usluge međunarodnih selidaba) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) kako je izmijenjena Odlukom Komisije C (2009) 5810
final
od 24. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: izmijenjena odluka) u dijelu u kojem se ona odnosi na Stichting Administratiekantoor Portielje (u daljnjem tekstu: Portielje).
Pravni okvir
Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (
SL 2003, L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), u svom članku 2. utvrđuje da je „teret dokaza za povredu članka 81. stavka 1. […] [UEZ‑a] na stranci ili tijelu koje prijavljuje povredu”.
Članak 23. stavak 2. iste Uredbe posebice utvrđuje da „Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne[…]”.
Smjernice o načelu utjecaja na trgovinu iz članaka [81.] i [82.] Ugovora (
SL 2004, C 101, str. 81
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 8., svezak 4., str. 33.; u daljnjem tekstu: Smjernice o načelu utjecaja na trgovinu) posebice u svojoj točki 53. određuju:
„Ako sporazum zbog svoje prirode može utjecati na trgovinu između država članica, na primjer jer se odnosi na uvoz i izvoz ili obuhvaća nekoliko država članica, Komisija će smatrati da postoji pozitivna pretpostavka koja se može opovrgnuti da su utjecaji na trgovinu znatni ako prihod stranaka u vezi s proizvodima obuhvaćenim sporazumom […] prelazi 40 milijuna eura. Kod sporazuma koji zbog svoje prirode mogu utjecati na trgovinu između država članica, također se često može pretpostaviti da su takvi utjecaji znatni kada tržišni udjel stranaka prelazi prag od 5 % […]. Međutim, ova se pretpostavka ne primjenjuje ako sporazum obuhvaća samo dio države članice […].”
Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se izriču u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (
SL 2006, C 210, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 8., svezak 4., str. 58., u daljnjem tekstu: Smjernice o utvrđivanju kazni) pod naslovom „Osnovni iznos kazne” navode sljedeće:
„[…]
B.
Olakotne okolnosti
29.
Osnovni se iznos [kazne] može sniziti ako Komisija utvrdi postojanje olakotnih okolnosti, kao što su:
[…]
—
ako poduzetnik dokaže da je njegovo sudjelovanje u povredi znatno ograničeno i tako dokaže da je tijekom razdoblja u kojemu je sudjelovao u sporazumu koji predstavlja povredu zapravo izbjegavao provoditi takav sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu; sama činjenica da je poduzetnik sudjelovao u povredi kraće od drugih ne smatra se olakotnom okolnošću budući da se to već odražava u osnovnom iznosu kazne;
[…]
—
ako su javna tijela ili zakonodavstvo dozvoljavali ili poticali protutržišno ponašanje poduzetnika.
[…].”
Činjenična osnova spora i sporna odluka
Činjenična osnova spora i sporna odluka, kako proizlaze iz točaka 1. do 19. pobijane presude mogu se sažeti kako slijedi.
Gosselin Group NV (u daljnjem tekstu: Gosselin) osnovan je 1983. i pod tom tvrtkom posluje od 20. prosinca 2007. Od 1. siječnja 2002. njegovih 92 % dionica drži Portielje dok preostalih 8 % drži Vivet en Gosselin NV u kojem Portielje ima 99,87 % vlasništva. Portielje je zaklada koja ne obavlja gospodarsku djelatnost i „okuplja obiteljske dioničare s ciljem osiguravanja jedinstvenog upravljanja”. U poslovnoj godini koja je završila 30. lipnja 2006. Gosselin je ostvario konsolidirani ukupni prihod u iznosu od 143.690.000 eura, a Portielje konsolidirani ukupni prihod u iznosu od 0 eura.
U spornoj odluci Komisija je utvrdila da su adresati te odluke, među kojima su se nalazili Portielje i Gosselin, sudjelovali u kartelu u sektoru usluga međunarodnih selidaba u Belgiji na način da su utvrđivali cijene, dijelili korisnike i manipulirali postupkom podnošenja ponuda te su time počinili jedinstvenu i trajnu povredu članka 81. UEZ‑a, ili ih valja smatrati odgovornima za takvu povredu tijekom cijelog ili jednog dijela razdoblja od listopada 1984. do rujna 2003.
Usluge na koje se povreda odnosi obuhvaćaju selidbu imovine fizičkih osoba kao i poduzetnika ili javnih ustanova kod kojih se polazišna ili odredišna točka nalazi u Belgiji. S obzirom na činjenicu da sva društva za međunarodne selidbe u pitanju imaju sjedište u Belgiji te da je kartel djelovao na državnom području Belgije, Komisija je tu državu članicu smatrala zemljopisnim središtem kartela. Komisija je zajednički prihod sudionika kartela od tih usluga međunarodnih selidaba procijenila na iznos od 41 milijun eura u 2002. Budući da je veličina sektora procijenjena na iznos od približno 83 milijuna eura, zajednički tržišni udjel poduzetnika koji su sudjelovali u kartelu utvrđen je u iznosu od približno 50 % sektora o kojem je riječ.
Komisija je u spornoj odluci navela da je kartel za cilj posebice imao utvrđivanje i održavanje visokih cijena kao i podjelu tržišta te se manifestirao u više oblika, i to kao sporazum o cijenama (u daljnjem tekstu: sporazum o cijenama), sporazum o podjeli tržišta putem sustava fiktivnih predračuna, takozvanih „lažnih predračuna” (u daljnjem tekstu: sporazum o lažnim predračunima) i sporazum o sustavu financijskih naknada, takozvanih „provizija”, za odbijene ponude ili uzdržavanje od podnošenja ponuda (u daljnjem tekstu: sporazum o provizijama).
Komisija je u spornoj odluci procijenila da je između 1984. godine i početka 90-ih godina kartel, među ostalim, djelovao na temelju pisanih sporazuma o određivanju cijena, a usporedo s tim počela se primjenjivati i praksa korištenja provizija i lažnih predračuna. Prema spornoj odluci, praksa korištenja provizija imala se smatrati posrednim utvrđivanjem cijena usluga međunarodnih selidaba u Belgiji jer su sudionici kartela međusobno izdavali račune koji su sadržavali provizije za odbijene ponude ili za ponude od čijeg podnošenja su se uzdržali, navodeći pritom fiktivne usluge, dok su iznosi tih provizija putem računa ispostavljani korisnicima.
Što se tiče lažnih predračuna, Komisija je u spornoj odluci utvrdila da je izdavanjem takvih predračuna društvo za preseljenja koje je željelo dobiti ugovor postupalo na način da je korisnik usluge koji je plaćao selidbu primao nekoliko predračuna. U tu svrhu predmetno je društvo svojim konkurentima naznačivalo ukupnu cijenu koju su oni trebali ponuditi za predviđenu selidbu, a koje je bila viša od cijene koju je ponudilo to društvo. Radilo se znači o fiktivnim predračunima izdanim od strane društava koja nisu ni imala namjeru izvršiti selidbu. Komisija je smatrala da je takva praksa predstavljala manipuliranje postupkom podnošenja ponuda, što je dovodilo do toga da ponuđena cijena selidbe bude viša nego što bi bila u konkurentnom okruženju.
Komisija je u spornoj odluci utvrdila da su se takvi dogovori primjenjivali do 2003. i da su te složene aktivnosti imale isti cilj, to jest: utvrđivanje cijena, podjelu tržišta i time narušavanje tržišnog natjecanja.
Uzimajući u obzir navedene okolnosti, Komisija je donijela spornu odluku čiji članak 1. glasi kako slijedi:
„Sljedeći poduzetnici povrijedili su odredbe članka 81. stavka 1. [UEZ‑a] i članka 53. stavka 1. Sporazuma [o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994, L 1, str. 3
.)] na način da su neposredno i posredno utvrđivali cijene usluga međunarodnih selidaba u Belgiji, međusobno podijelili dio predmetnog tržišta te manipulirali postupkom podnošenja ponuda tijekom naznačenih vremenskih razdoblja:
[…]
c)
[Gosselin], od 31. siječnja 1992. do 18. rujna 2002., s [Portieljeom], od 1. siječnja 2002. do 18. rujna 2002.;
[…]”.
Slijedom navedenog, Komisija je u članku 2. točki (e) sporne odluke izrekla Gosselinu novčanu kaznu u iznosu od 4,5 milijuna eura, od kojih za 370.000 eura Portielje odgovara solidarno. Ta novčana kazna izračunana je u skladu s metodom koja je navedena u Smjernicama o utvrđivanju kazni.
Komisija je 24. srpnja 2009. donijela izmijenjenu odluku. Tom odlukom Komisija je smanjila za približno 600.000 eura vrijednost prihoda od prodaje koju je ostvario Gosselin. Budući da je vrijednost prihoda od prodaje poslužila kao osnova za izračun iznosa novčane kazne izrečene Gosselinu, Komisija je shodno tome smanjila iznos novčane kazne izrečene Gosselinu na 3,28 milijuna eura, od kojih za 270.000 eura Portielje odgovara solidarno.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 4. lipnja 2008. Portielje je pokrenuo postupak te je njome u prvom redu zahtijevao poništenje sporne odluke u dijelu u kojem se ista na njega odnosi, a podredno je zahtijevao poništenje članka 2. točke (e) te odluke u dijelu u kojem se isti odnosi na njega kao i, slijedom toga, poništenje novčane kazne izrečene u tom članku 2. točki (e).
Rješenjem predsjednika osmog vijeća Općeg suda od 5. ožujka 2010., predmet T‑209/08 spojen je u svrhu usmenog postupka i presude s predmetom T‑208/08, kojim je Gosselin pokrenuo postupak protiv te iste sporne odluke.
U prilog svojoj tužbi Portielje je istaknuo pet tužbenih razloga od kojih su prva dva bili njegovi, a preostala tri su u bitnome odgovarali tužbenim razlozima koje je iznio Gosselin u predmetu T‑208/08. Opći sud je pobijanom presudom prihvatio prva dva tužbena razloga koja je istaknuo Portielje. Opći sud je u pobijanoj presudi, među ostalim, iznio sljedeća razmatranja.
Na temelju argumentacije iznesene u točkama 37. do 50. pobijane presude Opći sud je prihvatio prvi tužbeni razlog Portieljea, kojim on tvrdi da nije poduzetnik u smislu prava tržišnog natjecanja Zajednice i da stoga između njega i Gosselina nije mogao postojati odnos društva majke i društva kćeri. U točkama 39. do 42. navedene presude Opći sud je, među ostalim, utvrdio da društvo majka poduzetnika koji je povrijedio članak 81.UEZ‑a ne može biti kažnjeno odlukom kojom se taj članak primjenjuje ako i ono samo nije poduzetnik. U tom pogledu, Opći sud je zaključio da se pozivanjem na pojam gospodarske cjeline ne može nadomjestiti činjenicu da društvo majka nije poduzetnik i da valja razlikovati pojam poduzetnika od pojma pripisivanja ponašanja društva kćeri njegovom društvu majci.
Što se tiče mogućnosti da se Portieljea smatra poduzetnikom, i nakon što je nespornim utvrdio da Portielje nije neposredno obavljao nikakvu gospodarsku djelatnost, Opći sud je u točkama 47. i 48. pobijane presude i u svezi s presudom Suda od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr. (C‑222/04, Zb,, str. I‑289.), utvrdio da „sama činjenica držanja udjela pa čak i kontrolnog paketa udjela” nije dovoljna da bi se kao posredna gospodarska djelatnost označila djelatnost tijela koje te udjele drži već je, u svrhu utvrđivanja obavljanja takve gospodarske djelatnosti, nužno ispitati je li to tijelo bilo neposredno ili posredno uključeno u upravljanje svojim društvom kćeri.
Opći sud je u tom pogledu, u točkama 48. do 50. pobijane presude, utvrdio da se pitanje o tome je li Portielje bio uključen u upravljanje Gosselinom razlikuje od pitanja o tome je li Portielje imao odlučujući utjecaj na Gosselina. Opći sud je naznačio da nije bila ustanovljena nikakva pretpostavka u pogledu mogućnosti da se neko tijelo smatra poduzetnikom i da je slijedom toga Komisija bila dužna dokazati da je Portielje bio stvarno uključen u upravljanje Gosselinom. Budući da Komisija s tim u svezi nije predložila nikakve dokaze, Opći sud je zaključio da Komisija nije utvrdila da je Portielje bio poduzetnik u smislu članka 81. UEZ‑a.
U točkama 51. do 59. pobijane presude Opći sud je, „podredno […] uz pretpostavku da čak i kada bi Portielje bio poduzetnik”, analizirao drugi tužbeni razlog koji je istaknuo Portielje. Opći sud je zaključio da je Portielje uspio oboriti pretpostavku o izvršavanju odlučujućeg utjecaja koja je, među ostalim, ustanovljena presudom Suda od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr. protiv Komisije (
C‑97/08 P, Zb., str. I‑8237.
), te je slijedom toga prihvatio taj drugi tužbeni razlog.
U okviru svoje analize Opći sud je, u točkama 54. do 56. pobijane presude, utvrdio sljedeće: (i) izvršavanje odlučujućeg utjecaja Portieljea na ponašanje društva kćeri bilo je isključeno samim time što je prva odluka Portieljea u pisanom obliku bila donesena i prva formalna sjednica njegovog upravnog odbora bila održana nakon prestanka povrede; (ii) jedina mogućnost za Portielje da utječe na poslovnu politiku Gosselina sastojala u tome da se koristi svojim pravima glasa na glavnoj skupštini dioničara Gosselina, ali glavna skupština nije bila održana tijekom razdoblja od 1. siječnja 2002. do 18. rujna 2002.; (iii) članovi uprave Gosselina obnašali su tu dužnost prije nego što je Portielje stekao dionice Gosselina na temelju fiducija, što prema Općem sudu pokazuje da njihova prisutnost u upravi Gosselina nije bila izraz utjecaja Portieljea.
Opći sud je štoviše u točki 57. pobijane odluke utvrdio da se nije moglo prihvatiti navod da su tri osobe koje su činile upravu Gosselina, ali su predstavljale samo polovicu upravnog odbora Portieljea kontrolirale Gosselin i to ne u svojstvu članova uprave tog društva nego putem utjecaja koji je Portielje vršio na glavnu skupštinu Gosselina. U tom pogledu, Opći sud je u među ostalim uzeo u obzir da bi, čak i uz pretpostavku da tri člana uprave Gosselina - koji su bili među vlasnicima Portieljea - nisu postupali samo u svojstvu članova uprave Gosselina, bilo vjerojatnije da su oni postupali u vlastitom interesu.
S obzirom na ove okolnosti, Opći sud je u točki 59. pobijane odluke utvrdio da valja poništiti spornu odluku kako je izmijenjena izmijenjenom odlukom (u daljnjem tekstu: izmijenjena sporna odluka) u dijelu u kojem se ona odnosi na Portieljea. Usprkos tome, Opći sud je nastavio s analizom i ostalih triju tužbenih razloga na koje se pozivao Portielje, a koje je također istaknuo i Gosselin, te je iste odbio.
Žalbeni zahtjevi stranka
Komisija svojom žalbom od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome poništava izmijenjena sporna odluka u odnosu na Portielje, da odbaci tužbu za poništenje koju je podnio Portielje i da zadnje navedenom naloži snošenje troškova postupaka pred Općim sudom i Sudom.
Portielje od Suda zahtijeva da odbije žalbu i da Komisiji naloži snošenje troškova prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi Komisija ističe dva žalbena razloga koji se oba tiču povrede članka 81. UEZ‑a.
Prvi žalbeni razlog: područje primjene članka 81. UEZ‑a ratione personae
Argumentacija stranaka
Komisija prigovara Općem sudu, u točkama 39. do 42. pobijane presude, da je na, u pravnom smislu, pogrešan način protumačio pojam poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a. Solidarna odgovornost primjenjivala bi se između pravnih osoba i proizlazila bi iz činjenice da te pravne osobe predstavljaju jednu gospodarsku cjelinu i slijedom toga jednog poduzetnika u smislu prava tržišnog natjecanja Unije. Stoga, kako bi se povreda članka 81. UEZ‑a mogla pripisati određenoj pravnoj osobi, Komisija je dužna utvrditi da je ta pravna osoba pripadala poduzetniku koji je počinio povredu. Međutim, Komisija ne bi nužno morala pokazati da navedena osoba i sama ima svojstvo poduzetnika. Komisija se s tim u svezi posebice poziva na gore navedenu presudu Akzo Nobel i dr. protiv Komisije.
Slijedom navedenog, dojam je da je Opći sud svoju analizu usmjerio na pitanje koje nije relevantno za ovaj slučaj, naime na pitanje može li se Portielje sam po sebi smatrati poduzetnikom, čime je primijenio pogrešan pravni kriterij. On je zapravo trebao razmotriti je li Komisija bila u pravu kad je tvrdila da je Portielje pripadao poduzetniku koji je počinio povredu.
Komisija podredno ističe da zaključci koje je Opći sud izvukao iz svoje pogrešne postavke također predstavljaju povredu prava. Pristup koji je Opći sud usvojio u točkama 48. i 49. pobijane presude ne samo da je protivan sudskoj praksi Suda već, osim toga, pred Komisiju postavlja zahtjev da ona u dva navrata, ali i na dva različita načina, dokaže da je Portielje stvarno kontrolirao Gosselin. Opći sud je zbog ovakvog pogrešnog pristupa povrijedio pravo utvrdivši da se Komisija, kako bi za predmetnu povredu uspjela utvrditi suodgovornost Portieljea s Gosselinom, ne bi mogla osloniti samo na isticanje pretpostavke ustanovljene sudskom praksom koja je proizašla iz gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, nego bi osim toga i unaprijed, pomoću „konkretnog[‑ih] dokaza[â]” morala pokazati da je Portielje bio „neposredno ili posredno uključen” u upravljanje Gosselinom. Opći sud je k tome kao irelevantne odbacio dokaze koji su bili važni te je iz primjene isključio pretpostavku dokaza koja proizlazi iz činjenice držanja dionica na način koji nije spojiv s načelima utvrđenim u navedenoj presudi Akzo Nobel i dr. protiv Komisije.
Portielje ističe da je pitanje je li on poduzetnik u smislu prava tržišnog natjecanja temeljno pitanje za primjenu članka 81. UEZ‑a i da je na Komisiji, u skladu s člankom 2. Uredbe br. 1/2003, teret dokaza da je taj uvjet ispunjen. Stoga, primjenjujući pretpostavku o dokazu ustanovljenu gore navedenom presudom Akzo Nobel i dr. protiv Komisije na situaciju u kojoj još nije bilo utvrđeno da je Portielje doista poduzetnik, Komisija nije postupila u skladu s pravilima o teretu dokazivanja.
Što se tiče glavnog argumenta Komisije, Portielje tvrdi da ako se odredbe materijalnog prava tržišnog natjecanja vežu uz pojam poduzetnika u gospodarskom smislu, tada se i odredbe koje uređuju kazne nužno moraju ticati pravnih osoba te se slijedom toga vezati za pojam poduzetnika u pravnom smislu. U skladu s tim, pitanje o tome može li se povreda uopće pripisati nekom tijelu moralo bi se razlikovati od pitanja može li se određeno tijelo uopće smatrati odgovornim za istu. Stoga, da bi se povreda mogla pripisati društvu majci, ono bi moralo moći biti odgovorno za povredu. Takav će međutim biti slučaj samo ako se radi o društvu koje je poduzetnik u smislu članka 81. UEZ‑a i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, bilo na temelju toga što obavlja vlastite gospodarske djelatnosti ili na temelju gospodarske djelatnosti društava u kojima ima većinski udjel. Ipak, u zadnje navedenom slučaju bilo bi nužno da društvo majka stvarno kontrolira ta društva na način da se neposredno ili posredno uključuje u njihovo upravljanje. Utvrđeno je dakle da tijekom predmetnog razdoblja povrede to nije bio slučaj s Portieljeom.
Kada je riječ o podredno istaknutom argumentu Komisije, Portielje procjenjuje da se zahtjev dokaza o izvršavanju odlučujućeg utjecaja koji proizlazi iz pretpostavke ustanovljene, među ostalim, gore navedenom presudom Akzo Nobel i dr. protiv Komisije ne može primijeniti na doktrinu o okolnostima pod kojima se određeno tijelo može smatrati odgovornim za povredu na temelju članka 81. UEZ‑a. Prihvaćanje da pretpostavka izvršavanja odlučujućeg utjecaja predstavlja valjan kriterij za dokazivanje da se određeno tijelo ima smatrati poduzetnikom može naime, kako to tvrdi Portielje, imati znatne posljedice, a posebice kada je riječ o tijelima koja obavljaju kako gospodarske djelatnosti tako i djelatnosti koje uključuju izvršavanje javnih ovlasti.
Utvrđenje Suda
Najprije valja podsjetiti da se pravo tržišnog natjecanja odnosi na djelatnost poduzetnika (presude od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr. protiv Komisije,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, Zb., str. I‑123.
, točka 59. kao i gore navedena presuda Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točka 54.) i da pojam poduzetnika obuhvaća svako tijelo koje obavlja gospodarsku djelatnost, neovisno o pravnom obliku tog tijela i načinu njegovog financiranja (presude od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr. protiv Komisije,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, Zb., str. I‑5425.
, točka 112. kao i gore navedena presuda Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točka 54.). Taj pojam treba razumjeti na način da on, s obzirom na predmet sporazuma o kojem je riječ, označava jednu gospodarsku cjelinu čak i ako se, iz pravne perspektive gledano, ta gospodarska cjelina sastoji od više fizičkih ili pravnih osoba (presude od 12. srpnja 1984., Hydrotherm Gerätebau,
170/83, Zb., str. 2999.
, točka 11. kao i gore navedena presuda Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točka 55.).
Ako jedno takvo gospodarsko tijelo povrijedi pravila tržišnog natjecanja, ono je, prema načelu osobne odgovornosti, dužno snositi odgovornost za tu povredu (s tim u svezi vidjeti presudu od 8. srpnja 1999., Komisija protiv Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P, Zb., str. I‑4125., točku 145.
kao i gore navedenu presudu Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točku 56.).
Što se tiče pitanja o tome pod kojim okolnostima pravna osoba koja nije počinila povredu ipak može biti kažnjena, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se ponašanje društva kćeri može, među ostalim, pripisati društvu majci u slučaju kada društvo kći - iako ima vlastitu pravnu osobnost - ne odlučuje samostalno o svom ponašanju na tržištu već u bitnome provodi upute koje joj daje društvo majka, posebice uzimajući u obzir gospodarske, organizacijske i pravne veze između ovih dviju pravnih osoba (gore navedena presuda Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točka 58. i navedena sudska praksa kao i presuda od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco protiv Komisije i Komisija protiv Alliance One International i dr., C‑628/10 P i C‑14/11 P, točka 43.).
Budući da u takvoj situaciji društvo majka i njeno društvo kći čine dijelove jedne gospodarske cjeline i tako čine jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a, Komisija može uputiti odluku kojom se društvu majci izriču kazne a da nije potrebno utvrditi osobnu uključenost društva majke u povredu (vidjeti gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točku 59. kao i Alliance One International i Standard Commercial Tobacco protiv Komisije i Komisija protiv Alliance One International i dr., točku 44.).
Sud je s tim u svezi pojasnio da u određenom slučaju, u kojem društvo majka drži cijeli ili gotovo cijeli kapital društva kćeri koje je povrijedilo pravila tržišnog natjecanja Unije, postoji oboriva pretpostavka prema kojoj to društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj na svoje društvo kćer (u daljnjem tekstu: pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja) (presuda od 8. svibnja 2013., ENI protiv Komisije, C‑508/11 P, točka 47.; s tim u svezi također vidjeti gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točku 60. i navedenu sudsku praksu; presudu od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine protiv Komisije,
C‑521/09 P, Zb., str. I‑8947., točke 56. i 63.
kao i Alliance One International i Standard Commercial Tobacco protiv Komisije i Komisija protiv Alliance One International i dr., točku 44.).
Pod tim je uvjetima, za ispunjenje pretpostavke da društvo majka izvršava odlučujući utjecaj na poslovne odluke društva kćeri, dovoljno da Komisija dokaže da društvo majka drži cijeli ili gotovo cijeli kapital društva kćeri. Komisija će tako moći utvrditi da je društvo majka solidarno odgovorno za plaćanje novčane kazne izrečene njegovom društvu kćeri osim ako društvo majka, na kojem leži teret obaranja te pretpostavke, ne iznese dokaze na temelju kojih se može utvrditi da se njegovo društvo kći samostalno ponaša na tržištu (s tim u svezi vidjeti gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točku 61.; Elf Aquitaine protiv Komisije, točke 57. i 63.; Alliance One International i Standard Commercial Tobacco protiv Komisije i Komisija protiv Alliance One International i dr., točku 47. kao i ENI protiv Komisije, točku 47.).
Ta sudska praksa temelji se na postavci da se jednom pravnom tijelu može pripisati odgovornost za ponašanje nekog drugog pravnog tijela ukoliko to druga tijelo ne odlučuje samostalno o svom ponašanju na tržištu. Slijedom navedenog, nije relevantna činjenica da je tijelo koje drži cijeli ili gotovo cijeli temeljni kapital nekog drugog tijela ili kontrolira sve ili gotovo sve društvene udjele tog drugog tijela (u daljnjem tekstu: nadređeno tijelo) osnovano u pravnom obliku zaklade, a ne trgovačkog društva.
Iz toga proizlazi da, kao što je to u točkama 36. i 37. svog prijedloga odluke utvrdila nezavisna odvjetnica, kad je riječ o kažnjavanju povrede prava tržišnog natjecanja koju je počinio poduzetnik, na temelju članka 81. UEZ‑a u vezi s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, također nije relevantno pitanje obavlja li svako od pravnih tijela koja čine poduzetnika vlastitu gospodarsku djelatnost i predstavlja li stoga, svako za sebe, poduzetnika na način kako je on naveden u točki 36. ove presude.
Jedina odlučujuća okolnost u svrhu određivanja kazne jest da sva pravna tijela koja solidarno odgovaraju za plaćanje cijele novčane kazne ili jednog njenog dijela, zajedno s tijelom za koje je utvrđeno da je bilo neposredno uključeno u povredu (u daljnjem tekstu: počinitelj povrede), predstavljaju istog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a. U tom je pogledu dakle, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 38. do 41. ove presude, presudno stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja nadređenog tijela na počinitelja povrede.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud povrijedio pravo utvrdivši, s jedne strane u točki 39. pobijane presude, da je pojam poduzetnika trebalo promatrati odvojeno od pojma pripisivanja nadređenom tijelu ponašanja počinitelja povrede i, s druge strane u točki 42. iste presude, da „društvo majka poduzetnika koji je počinio povredu članka 81. UEZ‑a ne može biti kažnjeno odlukom o primjeni članka 81. UEZ‑a ukoliko i ono samo nije poduzetnik”, kao i slijedom toga ispitujući, u točkama 43. do 50. iste presude, je li Komisija utvrdila da je Portielje, sam za sebe, bio poduzetnik u smislu članka 81. UEZ‑a.
Prvi žalbeni razlog Komisije je u svom glavnom dijelu osnovan i stoga ga valja prihvatiti, pa prema tome nije potrebno da Sud odlučuje o podrednom dijelu tog žalbenog razloga.
Međutim, to utvrđenje samo po sebi ne bi moglo dovesti do ukidanja pobijane presude jer se njime odlučuje o tužbi koju je Portielje podnio pred Općim sudom. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 51. do 59. iste presude, Opći sud je svoj stav podredno temeljio na utvrđenju da je Portielje, kako to navodi Opći sud, „predložio dokaze koji bi mogli pokazati da on nije vršio odlučujući utjecaj na Gosselin, odnosno da čak nije ni bio u mogućnosti vršiti takav utjecaj”, oborivši tako pretpostavku koja posebice proizlazi iz gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije. Potrebno je stoga ispitati i drugi žalbeni razlog.
Drugi žalbeni razlog: Obaranje pretpostavke dokaza o izvršavanju odlučujućeg utjecaja
Argumentacija stranaka
Komisija ističe da se utvrđenja Općeg suda iz točaka 51. do 59. pobijane presude, prema kojima je Portielje predložio dokaze koji mogu pokazati da on nije vršio odlučujući utjecaj na Gosselin, odnosno da čak nije ni bio u mogućnosti izvršavati takav utjecaj, zasnivaju na pogrešnoj primjeni prava i/ili na očitom iskrivljavanju dokaza.
Kao prvo, čini se da je Opći sud u točkama 56. i 57. pobijane presude iskrivio sadržaj dokaza o naravi i opsegu osobnih veza koje su postojale između Portieljea i Gosselina. Opći sud je tvrdio da su se te veze odnosile „samo na polovicu” članova upravnog odbora Portieljea, čime je htio ukazati na to da oni nisu mogli zajednički određivati poslovnu politiku Portieljea. Međutim, iz uvodnih izjava 46. i 446. osporavane odluke, kao i iz točaka 11., 22. do 24. odgovora na tužbu i točke 6. odgovora na repliku Portieljea te iz njegovog osnivačkog akta dostavljenog Općem sudu, proizlazilo bi da se te osobne veze tiču trojice glavnih članova upravnog odbora Portieljea koji su mogli zajednički određivati poslovnu politiku Portieljea i koji su činili cijelu upravu Gosselina.
Kao drugo, Komisija prigovara Općem sudu da je povrijedio pravo time što je u točki 54. pobijane presude utvrdio da, zbog toga što Portielje nije donio nikakvu formalnu odluku o upravljanju tijekom predmetnog razdoblja povrede, isti nije ni bio u mogućnosti izvršavati odlučujući utjecaj na ponašanje Gosselina. Komisija doduše priznaje da se pretpostavka o izvršavanju odlučujućeg utjecaja može oboriti dokazima koji pokazuju da je društvo kći djelovalo samostalno. Međutim, dojam je da je Opći sud ustanovio pravilo prema kojem bi izvršavanje odlučujućeg utjecaja bilo nemoguće ukoliko pravna osoba koja ima stopostotnu kontrolu nije donijela formalnu odluku o upravljanju. To bi bilo znatno ograničenje dosega te pretpostavke koje nije utemeljeno u sudskoj praksi i koje bi bilo pogrešno, posebice u slučaju kada postoje snažne osobne veze između dviju pravnih osoba o kojima je riječ. Komisija u tom pogledu naglašava da se sudska praksa ustanovljena gore navedenom presudom Akzo Nobel i dr. protiv Komisije temelji na stvarnoj gospodarskoj situaciji i ne postavlja nikakve formalne zahtjeve glede izvršavanja odlučujućeg utjecaja.
Kao treće, Komisija tvrdi da točke 55. do 57. pobijane presude također sadrže povrede prava. Točka 55. navodno polazi od pogrešne postavke prema kojoj se izvršavanje odlučujućeg utjecaja može ostvarivati samo uz poštovanje formalnih zahtjeva koje postavlja pravo društava, a to bi u predmetnom slučaju značilo na glavnoj skupštini dioničara Gosselina. Ta ocjena zanemaruje osobne veze koje spajaju Portielje i Gosselin, ukazuje na pretjerani formalizam te je neusklađena s funkcionalnom prirodom gospodarskog pojma poduzetnika.
Kad je o osobnim vezama riječ, na temelju samo triju elemenata koje je u točki 56. pobijane odluke istaknuo Opći sud ne bi bilo moguće zaključiti da Portielje s Gosselinom nije tvorio jednu gospodarsku cjelinu. U tom pogledu, Komisija ističe da bi se te veze ticale osoba koje zajedno čine upravu Gosselina i u isto vrijeme okupljaju većinu glasova u upravnom odboru Portieljea. Također, dojam je da utvrđenja iz točke 57. spomenute presude sadrže povredu prava i nemaju utjecaja na zaključak prema kojem se može smatrati da se Gosselin ponašao u skladu sa željama Portieljea.
Komisija zaključno tvrdi da Sud ima dovoljno elemenata potrebnih za donošenje konačne odluke o sporu i odbacivanje tužbe koju je Portielje podnio pred Općim sudom.
Portielje ističe da je oborio pretpostavku o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja koja je ustanovljena gore navedenom presudom Akzo Nobel i dr. protiv Komisije.
Kad je riječ o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja, Portielje smatra da je, s obzirom na neodržavanje sjednice njegovog upravnog odbora tijekom predmetnog razdoblja povrede, neodržavanje glavne skupštine njegovih dioničara tijekom tog istog razdoblja, kao i izostanak utjecaja na sastav uprave Gosselina, dokazao da
de facto
nije vršio odlučujući utjecaj na Gosselina. Argumentacija Komisije ne može biti prihvaćena. Ona bi s jedne strane imala za posljedicu neoborivost pretpostavke, što ne bi bilo u skladu s pravom Portieljea na pravično suđenje. S druge strane ta bi argumentacija bila protivna osnovnim načelima prava društava i prava pravnih osoba. Naime, pravno tijelo poput zaklade postojalo bi jedino temeljem svojih organa predviđenih osnivačkim aktom.
Portielje smatra da su osobne veze od odlučujuće važnosti samo u slučaju kada predstavljaju izraz mogućnosti za društvo majku da utječe na poslovnu politiku društva kćeri. To bi se dogodilo onda kada bi društvo majka odredilo članove uprave u upravi društva kćeri radi izvršavanja utjecaja nad tim društvom. Međutim, u predmetnom se slučaju to nije dogodilo. Osim toga, Portielje navodno nije bio osnovan radi izvršavanja bilo kakve kontrole nad Gosselinom.
Uostalom, stav Komisije nespojiv je s dvama temeljnim načelima prava društava, prema kojem se Portielje ne bi mogao smatrati odgovornim za postupanje trojice svojih članova uprave, koje nije bilo povezano s bilo kojim tijelom društva. S jedne strane, članovi uprave jednog društva ne bi imali osobne ovlasti. Gosselin i Portielje su, čini se, postupali samo preko svojih tijela i svoje uprave, odnosno upravnog odbora, koji su kao kolektivna tijela raspolagali općim ovlastima upravljanja. S druge strane, članovi uprave mogli bi se svojim ovlastima služiti samo u granicama svog mandata i u svrhu ispunjavanja interesa svog društva, pri čemu zlouporaba ovlasti u načelu ima za posljedicu ništavost. Pod tim uvjetima,bilo bi potpuno utemeljeno smatrati da su tri člana uprave Gosselina postupala samo u svojstvu članova uprave tog društva, a ne kao predstavnici Portieljea.
Utvrđenje Suda
Najprije valja podsjetiti da iz analize prvog žalbenog razloga proizlazi da je Opći sud pogrešno utvrdio da Komisija nije imala pravo na primjenu pretpostavke o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja u svrhu utvrđivanja da su Portielje i Gosselin, tijekom razdoblja od 1. siječnja 2002. do 18. rujna 2002., činili jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a. Predmetnim žalbenim razlogom od Suda se samo traži da odgovori na pitanje je li Opći sud povrijedio pravo utvrdivši da je Portielje predložio dokaze kojima se ova pretpostavka može oboriti.
U tom pogledu, važno je naglasiti da je pitanje o tome je li Opći sud primijenio ispravne pravne kriterije prilikom ocjene činjenica i dokaza pravno pitanje koje podliježe nadzoru Suda povodom žalbe (u tom smislu vidjeti presudu od 25. listopada 2011., Solvay protiv Komisije,
C‑109/10 P, Zb., str. I‑10329., točku 51.
i navedenu sudsku praksu). Međutim, upravo takvo pitanje Komisija postavlja Sudu drugim i trećim dijelom svoga drugog žalbenog razloga koji se, svaki pojedinačno, odnose na točku 54. i točke 55. do 57. pobijane presude.
Kao što, dakle, proizlazi iz analize prvog žalbenog razloga, potrebno je, u svrhu utvrđivanja odlučuje li počinitelj povrede samostalno o svom ponašanju na tržištu, razmotriti sve relevantne okolnosti koje se tiču gospodarskih, organizacijskih i pravnih veza između počinitelja povrede i njemu nadređenog tijela, a koje se mogu razlikovati od slučaja do slučaja pa stoga ne mogu biti taksativno navedene (vidjeti u tom smislu gore navedene presude Akzo Nobel i dr. protiv Komisije, točke 73. i 74.; Elf Aquitaine protiv Komisije, točku 58., kao i Alliance One International i Standard Commercial Tobacco protiv Komisije i Komisija protiv Alliance One International i dr., točku 45.).
Opći sud je u predmetnom slučaju, u točki 54. pobijane presude, utvrdio da je izdavanje Gosselinovih certifikata u zakladi bilo zabilježeno tek 11. prosinca 2002., da članak 5.2 osnivačkog akta Portieljea dopušta donošenje odluka i u pisanom obliku te da se prema Portieljeu, a što Komisija – prema utvrđenju Općeg suda - u odnosu na ovu točku nije osporavala, taj slučaj dogodio samo jednom prije sastanka održanog 5. studenog 2004., naime na dan 10. ožujka 2003., u svrhu sastavljanja godišnjeg izvješća za 2002. godinu. Opći sud je iz toga zaključio da je valjalo utvrditi da je Portielje postupao u skladu sa svojim osnivačkim aktima te da su i pisani postupak od 10. ožujka 2003. i prvi formalni sastanak od 5. studenog 2004. održani nakon prestanka povrede. U istoj točki 54. Opći sud zaključuje da „je stoga, već zbog samog tog razloga, isključeno izvršavanje odlučujućeg utjecaja Portieljea na ponašanje njegovog društva kćeri”.
Opći sud je ipak dodao, najprije u točki 55. pobijane presude, da bi, s obzirom na to da se jedina aktivnost Portieljea sastojala u korištenju pravom glasa koje predmetne dionice daju na glavnoj skupštini dioničara Gosselina, „jedina mogućnost za Portielje da utječe na poslovnu politiku Gosselina bila […] da se svojim pravom glasa koristi na glavnoj skupštini dioničara zadnje navedenog”. Opći sud je međutim naznačio da je bilo utvrđeno da tijekom predmetnog razdoblja povrede, to jest između 1. siječnja 2002. i 18. rujna 2002., glavna skupština dioničara Gosselina nije bila održana. Potom je u točki 56. navedene presude utvrdio da, tijekom tog razdoblja, Portielje nije izmijenio sastav uprave Gosselina, naglasivši s tim u svezi da su „članovi uprave Gosselina već bili članovi uprave tog društva prije nego što je Portielje stekao dionice Gosselina kao fiducijar” i da „taj vremenski slijed pokazuje da njihova prisutnost u upravi nije bila izraz utjecaja Portieljea”.
Konačno, u točki 57. iste presude Opći sud je procijenio da je trebalo odbaciti tvrdnju prema kojoj su tri osobe koje su činile upravu Gosselina, ali su predstavljale tek polovicu upravnog odbora Portieljea, kontrolirale Gosselin „ne u svojstvu članova uprave zadnje navedenog nego putem utjecaja koji je Portielje vršio na glavnu skupštinu Gosselina”, smatrajući u tom pogledu da „djelomična istovjetnost članova uprave ne može ukazivati na to da bi se sva poduzeća u kojima su tri člana uprave Gosselina također zastupljena u tom svojstvu stoga trebali smatrati društvima majkama Gosselina”. On je također u toj istoj točki 57. utvrdio da su u predmetnom slučaju „tri člana uprave Gosselina bila među vlasnicima Portieljea, što je bilo samo sredstvo za ostvarivanje prava vlasništva” i da „je stoga, čak i pod pretpostavkom da te tri osobe nisu postupale samo u svojstvu članova uprave Gosselina, bilo vjerojatnije da su oni postupali u vlastitom interesu”.
S obzirom na navedeno, Opći sud je u točki 58. pobijane presude zaključio da je „Portielje predložio dokaze koji mogu dokazati da on nije vršio odlučujući utjecaj na Gosselina odnosno da čak nije ni bio u mogućnosti vršiti takav utjecaj” te da je Portielje na taj način uspio oboriti pretpostavku stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja koja je, među ostalim, ustanovljena gore navedenom presudom Akzo Nobel i dr. protiv Komisije.
Iz gore navedenog proizlazi, kao prvo, da je Opći sud u točki 54. pobijane presude utvrdio da je činjenica da nadređeno tijelo, u razdoblju u kojem je solidarno odgovaralo za plaćanje novčane kazne, nije donijelo formalnu odluku o upravljanju sama po sebi dostatna za obaranje pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja. On je tako zauzeo stav da je stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja nadređenog tijela na počinitelja povrede moguće samo putem donošenja odluka o upravljanju od strane nadređenog tijela, uz poštivanje formalnih uvjeta koje propisuje pravo društava.
Odlučivši na taj način, Opći sud je povrijedio pravo. Iz ustaljene sudske prakse Suda, spomenute u točki 60. ove presude, proizlazi naime da je potrebno, u svrhu utvrđivanja odlučuje li počinitelj povrede samostalno o svom ponašanju na tržištu, razmotriti sve relevantne okolnosti koje se tiču gospodarskih, organizacijskih i pravnih veza koje povezuju tog počinitelja povrede s njemu nadređenim tijelom i na taj način voditi računa o gospodarskoj realnosti. Sama činjenica da nadređeno tijelo, uz poštivanje formalnih uvjeta koje propisuje pravo društava, nije donijelo odluku o upravljanju, ne može u tom pogledu biti dostatna.
Kao drugo, analiza koju je u točkama 55. do 57. pobijane presude proveo Opći sud sadrži istu povredu prava. Naime, iz elemenata spomenutih u točkama 62. i 63. ove presude proizlazi da je Opći sud, isključivo na temelju analize provedene s obzirom na pravo društava, zaključio da je oborena pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja a da nije, prije izvođenja tog zaključka, uzeo u obzir sve relevantne elemente koji se tiču gospodarskih, organizacijskih i pravnih veza koje povezuju Portielje i Gosselin. Iako se čini da je Opći sud u točki 57. pokazao interes za osobne veze koje postoje između Portieljea i Gosselina, iz samog teksta te točke jasno je da se Opći sud ograničio na razmatranje tih veza samo iz perspektive prava društava. Ništa iz argumentacije koju je Opći sud primijenio u točkama 55. do 57. ili u drugim točkama iste presude tako ne ukazuje na to da bi on, pri donošenju zaključka da je Portielje - utvrdivši da je Gosselin samostalno određivao svoju poslovnu politiku tijekom predmetnog razdoblja - uspio oboriti navedenu pretpostavku, uzeo u obzir i druge okolnosti.
Na taj je način Opći sud zanemario i sudsku praksu navedenu u točki 60. ove presude i napose, kao što je to u točki 74. svog prijedloga odluke utvrdila nezavisna odvjetnica, činjenicu da donošenje formalnih odluka od strane tijela predviđenih osnivačkim aktom nije nužno za utvrđivanje postojanja gospodarske cjeline koja se sastoji od počinitelja povrede i njemu nadređenog tijela i da, naprotiv, ta cjelina također može nastati na neformalan način, a posebice putem osobnih veza koje postoje između pravnih osoba od kojih se takva gospodarska cjelina sastoji.
Slijedom navedenog, drugi žalbeni razlog je u odnosu na njegov drugi i treći dio osnovan tako da nije potrebno ispitivati prvi dio tog žalbenog razloga kojim Komisija ističe navodno iskrivljavanje dokaza.
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje argumentom Portieljea, prema kojem bi pristup koji bi zahtijevao uzimanje u obzir elemenata koji su izvan onih koji proizlaze iz prava društava, imao za posljedicu neoborivost pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja.
Naime, prema sudskoj praski Suda, pretpostavka se zadržava u prihvatljivim granicama ako je primjerena s obzirom na legitimni cilj koji se njome želi ostvariti, ako postoji mogućnost iznošenja protivnog dokaza i ako su osigurana prava obrane. Činjenica da je teško iznijeti protivni dokaz koji je potreban za obaranje pretpostavke ili sama okolnost da određeno tijelo, u danom slučaju, ne nudi dokaze kojima bi se pretpostavka mogla oboriti, ne znači sama po sebi da bi pretpostavka doista bila neoboriva, osobito kada se, po uzoru na predmetnu pretpostavku, tijela protiv kojih pretpostavka ostvaruje učinak nalaze u najpovoljnijem položaju da taj dokaz potraže u području vlastite aktivnosti (gore navedena presuda Elf Aquitaine protiv Komisije, točke 62., 66. i 70.).
Stoga se ne može utvrditi povreda članka 47. Povelje o temeljnim pravima Europske unije ili članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenog 1950.
Budući da su žalbeni razlozi osnovani potrebno je prihvatiti žalbu i ukinuti točke 4. i 6. izreke pobijane presude kojima je Opći sud poništio izmijenjenu spornu odluku u dijelu u kojem se ona odnosi na Portielje i Komisiji naložio snošenje troškova predmeta T‑209/08.
O tužbi pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. stavkom 1. drugom rečenicom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta. Sud drži da je navedeno primjenjivo u ovom predmetu.
Kao što proizlazi iz točke 19. ove presude, Portielje je istaknuo pet tužbenih razloga pred Općim sudom, od kojih prvi kao glavni a ostala četiri kao podredne, naglasivši da on u tom pogledu ne može snositi odgovornost zbog povrede koju je počinio Gosselin ako je sam Gosselin počinio povredu članka 81. UEZ‑a.
O prvom tužbenom razlogu
Prvim tužbenim razlogom svoje tužbe Portielje ističe da se on, zbog toga što nije obavljao gospodarsku djelatnost, ne može smatrati poduzetnikom u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a i članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Slijedom navedenog, na njega se ne mogu primijeniti pravila prava tržišnog natjecanja Unije i stoga ga Komisija, a da sama ne povrijedi te odredbe, nije mogla smatrati odgovornim za povredu koju je počinio Gosselin.
S tim u svezi, dovoljno je utvrditi da iz analize prvog žalbenog razloga proizlazi da taj prvi tužbeni razlog istaknut u postupku pred Općim sudu nije osnovan.
O drugom tužbenom razlogu
Drugim tužbenim razlogom svoje tužbe Portielje ističe da je pokazao kako nije izvršavao odlučujući utjecaj na poslovnu politiku ili strategiju Gosselina. Utvrdivši suprotno u spornoj odluci, Komisija je prema Portieljeu povrijedila članak 81. stavak 1. UEZ‑a i članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003.
Komisija smatra da ovaj tužbeni razlog nije osnovan.
Najprije je potrebno podsjetiti da je Portielje, kao što i proizlazi iz sporne odluke, od 1. siječnja 2002. do 18. rujna 2002. kontrolirao gotovo sve društvene udjele Gosselina i da je prema tome Komisija imala pravo pretpostaviti, kao što i proizlazi iz analize prvog žalbenog razloga, da je Portielje stvarno izvršavao odlučujući utjecaj na poslovnu politiku Gosselina tijekom tog razdoblja i da su Portielje i Gosellin tijekom tog razdoblja činili jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a. Portielje je dakle bio dužan, u svrhu obaranja te pretpostavke, iznijeti sve elemente kojima se može pokazati da je Gosselin samostalno djelovao na tržištu tijekom navedenog razdoblja.
Kao prvo, Portielje je u predmetnom slučaju pred Općim sudom istaknuo činjenicu da se njegova uprava prvi puta sastala tek nakon prestanka povrede. Kao drugo, naglasio je da se njegova jedina aktivnost sastojala u korištenju pravom glasa koje predmetne dionice daju na glavnoj skupštini dioničara Gosselina, iako je prema belgijskom pravu društava uprava dioničkog društva, a ne glavna skupština dioničara, zadužena za upravljanje društvom i da tijekom predmetnog razdoblja, u svakom slučaju, nije održana ni jedna glavna skupština dioničara Gosselina. Kao treće, Portielje navodno nije imao nikakvog utjecaja na sastav uprave Gosselina jer je ista bila formirana već prije 1. siječnja 2002. i njen sastav se nije mijenjao tijekom predmetnog razdoblja. Portielje iz toga zaključuje da mu je u materijalnom smislu bilo nemoguće izvršiti i najmanji utjecaj na Gosselina.
U svojoj replici Portielje je dodao da je izdavanje certifikata u zakladi bilo provedeno tek 11. prosinca 2002.; da je od šest osoba koje su činile njegov upravni odbor samo polovica sjedila i u upravi Gosselina; da samo upravni odbor Portieljea, a ne i članovi tog odbora, pri postupanju izvan okvira tijela predviđenih osnivačkim aktom, ima ovlast upravljanja i da je njegova prva odluka bila donesena u pisanom obliku, ali također i nakon prestanka povrede.
U tom pogledu potrebno je najprije utvrditi, kao što i proizlazi iz analize drugog žalbenog razloga, da ti elementi sami po sebi, u načelnom smislu i bez posebnih okolnosti, nisu dostatni da bi se utvrdilo da je pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja oborena.
Komisija je potom u uvodnoj izjavi 451. sporne odluke utvrdila da je Portielje potvrdio da „njegov cilj [jest] stjecanje dionica na donositelja u zamjenu za izdavanje certifikata na donositelja, upravljanje dionicama stečenima na taj način, izvršavanje svih prava koja dionice daju, kao što je ubiranje svih eventualnih prihoda i korištenje pravom glasa kao i poduzimanje svakog drugog djelovanja koje je u najširem smislu povezano s gore navedenim ili može istome pridonijeti” i, u uvodnoj izjavi 452., da Portielje „ne osporava da je njegov cilj osigurati jedinstveno upravljanje Gosselinom i drugim društvima kćerima”.
Osim toga, iz osnivačkog akta Portieljea kao i iz uvodnih izjava 46., 446. i 452. sporne odluke proizlazi da su tijekom predmetnog razdoblja Portieljeom i Gosselinom upravljale iste osobe, što je Portielje potvrdio u svom odgovoru na obavijest o prigovorima. Naime, tri osobe koje raspolažu većinom glasova u upravnom odboru Portieljea, u kojem se odluke u pravilu donose običnom većinom, činile su u isto vrijeme cijelu tročlanu upravu Gosselina.
Napokon, Portielje nije, osim formalnih elemenata spomenutih u točkama 81. i 82. ove presude, istaknuo ni jedan konkretan element koji bi pokazao da je Gossselin, usprkos povezanosti interesa koja osobito proizlazi iz postojanja ovih posebno snažnih osobnih veza i cilja koji Portielje slijedi, samostalno djelovao na tržištu tijekom predmetnog razdoblja.
Iz prethodno navedenog proizlazi da drugi tužbeni razlog, istaknut pred Općim sudom, ne može biti prihvaćen.
O trećem tužbenom razlogu
Trećim tužbenim razlogom Portielje ističe da je Komisija na dva načina povrijedila članak 81. UEZ‑a. Na prvom mjestu, Komisija navodno nije utvrdila da se načini ponašanja koji se Gosselinu predbacuju mogu smatrati znatnim ograničenjem tržišnog natjecanja u smislu članka 81. UEZ‑a. Na drugom mjestu, Komisija navodno također nije utvrdila da je sporazum u kojem je Gosselin sudjelovao bio takav da je mogao znatno utjecati na trgovinu između država članica. Činjenica da je u ovom slučaju riječ o uslugama međunarodnih selidaba ne bi u tom pogledu bila dostatna pa je pozivanje Komisije na pragove prihoda i tržišnog udjela predviđene u točki 53. Smjernica o načelu utjecaja na trgovinu pogrešno, posebice zato što priroda predmetnog sporazuma nije za to bila prikladna i zato što je Komisija navodno propustila definirati mjerodavno tržište.
Komisija procjenjuje da ovaj tužbeni razlog nije osnovan.
Najprije valja podsjetiti da je Gosselin pozvan na odgovornost za predmetnu povredu računajući tek od 31. siječnja 1992. i da posebice iz uvodne izjave 307. sporne odluke proizlazi da je on, u okviru jedinstvene i trajne povrede koju je utvrdila Komisija, pozvan na odgovornost samo za sporazum o provizijama i sporazum o lažnim predračunima, a ne i za sporazum o cijenama koji se više nije provodio u obliku u kakvom je sklopljen prilikom nastanka kartela i kad je Gosselin počeo u njemu sudjelovati.
Kad je riječ o argumentaciji Portieljea, potrebno je na prvom mjestu utvrditi da je Komisija u uvodnim izjavama 346. do 370. sporne odluke procijenila da se radi o ograničenju tržišnog natjecanja. Ona je u uvodnoj izjavi 349. posebice utvrdila da „je cilj sporazuma o cijeni, sporazuma o provizijama i sporazuma o lažnim predračunima uspostavljanje i održavanje povišene razine cijena za pružanje usluga međunarodnih selidaba u Belgiji i podjela tog tržišta”.
Kada je riječ osobito o sporazumu o provizijama, Komisija je u uvodnim izjavama 351. do 357. te odluke utvrdila da su provizije, ovisno ponajprije o okolnostima svakog konkretnog slučaja, prouzročile neposredno ili posredno utvrđivanja cijena usluga, manipuliranje postupcima podnošenja ponuda ili također podjelu korisnika te su za rezultat imale povišenu razinu cijena usluga koje inače ne bi bilo u konkurentnom okruženju. U odnosu na sporazum o lažnim predračunima, Komisija je u uvodnim izjavama 358. do 360. iste odluke naznačila da se on sastojao od manipuliranja postupkom podnošenja ponuda na način da se iskrivljavao izbor korisnika i da se uspostavljala povišena razina cijena usluga koje ne bi bilo u konkurentnom okruženju.
Komisija je u uvodnim izjavama 361. do 365. sporne odluke procijenila da kako neposredno i posredno utvrđivanje cijena tako i podjela tržišta i korisnika ograničavaju po samoj svojoj prirodi tržišno natjecanje u smislu članka 81. UEZ‑a i da manipuliranje postupkom podnošenja ponuda također predstavlja takvo ograničenje. Ona je u uvodnoj izjavi 366. te odluke iz navedenog zaključila da je „taj niz sporazuma [imao] za cilj ograničiti tržišno natjecanje u smislu članka 81. UEZ‑a”.
Uostalom, u svojoj tužbi podnesenoj Općem sudu Portielje „priznaje da je Gosselin primao ili isplaćivao provizije prilikom određenih međunarodnih selidaba i da je zahtijevao ili izdavao lažne predračune prilikom određenih drugih međunarodnih selidaba”. Portielje dakle ne osporava sudjelovanje Gosselina u sporazumima o provizijama i lažnim predračunima. On jednostavno ističe da se to, slično kao i kod sporazuma o cijenama, nije moglo smatrati znatnim ograničenjem tržišnog natjecanja u smislu članka 81. UEZ‑a s obzirom na to da, u odnosu na Gosselin, činjenica primanja ili isplaćivanja provizija ili, štoviše, zahtijevanja ili izdavanja lažnih predračuna ne bi mogla imati za posljedicu nikakvu podjelu korisnika ili sporazum o cijenama.
Potrebno je međutim najprije utvrditi da sporazumi u kojima je Gosselin sudjelovao imaju za cilj, po samoj svojoj prirodi – a što je Komisija s pravom prikazala u spornoj odluci – prouzročiti umjetno povišeno utvrđivanje razine cijena usluga selidaba u pitanju kao i međusobnu podjelu korisnika tih usluga. Oni su dakle činili oblike tajnih sporazuma koji su bili osobito štetni za dobro funkcioniranje normalnog tržišnog natjecanja. Činjenica da, prema Gosselinu, to nije bio slučaj kao i činjenica da Gosselin nije sudjelovao u sporazumu o cijenama nisu u tom pogledu bitne i na temelju njih se, slijedom navedenog, nije mogla utvrditi pogreška Komisije kada je riječ o ocjeni sporazuma o provizijama i lažnim predračunima kao sporazuma koji imaju za cilj znatno ograničavanje tržišnog natjecanja u smislu članka 81. UEZ‑a.
Nadalje, argumentacija prema kojoj Komisija navodno nije imala pravo pripisivati Gosselinu odgovornost za sporazume o podjeli korisnika i sporazume o cijenama temelji se na postavci da se sporazumi o provizijama i lažnim predračunima, za koje je utvrđeno da je Gosselin u njima sudjelovao, nisu mogli smatrati sporazumima o podjeli korisnika ili sporazumima o cijenama. Iz prethodne točke dakle proizlazi da je takva postavka pogrešna. Navedena argumentacija stoga treba biti odbačena.
Napokon, iz ustaljene prakse Suda proizlazi da, u svrhu primjene članka 81. stavka 1. UEZ‑a, nije potrebno uzimati u obzir stvarne učinke nekog sporazuma kada se čini da taj sporazum ima za cilj sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu (presuda od 13. srpnja 1966., Consten i Grundig protiv Komisije,
56/64 i 58/84, Zb., str. 429., 496.
kao i gore navedena presuda Aalborg Portland i dr. protiv Komisije, točka 261.).
Slijedom navedenog, činjenica da učinak sporazuma o provizijama i lažnim predračunima navodno nije predstavljao znatno ograničavanje tržišnog natjecanja, posebice s obzirom na način na koji je Gosselin te sporazume provodio, ne može, čak i pod pretpostavkom dokazanosti navedenog, izazvati nezakonitost sporne odluke, što znači da je Komisija imala pravo kad je smatrala da su navedeni sporazumi imali za cilj znatno ograničavanje tržišnog natjecanja u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a, kao što je Sud i utvrdio u točki 95. ove presude.
Na drugom je mjestu potrebno podsjetiti da, prema ustaljenoj praksi Suda, odluka, sporazum ili usklađeno djelovanje mogu utjecati na trgovinu između država članica ako se, na temelju zbroja objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti s dostatnim stupnjem vjerojatnosti, može predvidjeti da oni neposredno ili posredno, stvarno ili potencijalno utječu na trgovinsku razmjenu među državama članicama i to na način koji bi mogao činiti prepreku za stvaranje jedinstvenog tržišta između država članica. Osim toga, taj utjecaj ne smije biti tek neznatan (presude od 23. studenog 2006., Asnef‑Equifax i Administración del Estado,
C‑238/05, Zb., str. I‑11125.
, točka 34. i gore navedena sudska praksa kao i od 24. rujna 2009., Erste Group Bank i dr. protiv Komisije,
C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P i C‑137/07 P, Zb., str. I‑8681.
, točka 36.).
Sud je dakle već presudio da kartel koji je obuhvatio cijelo državno područje jedne države članice po samoj svojoj biti ima za učinak zatvaranje tržišta na nacionalnoj razini, čime se sprječava međusobno gospodarsko ispreplitanje koje zagovara UFEU te stoga može utjecati na trgovinu među država članicama u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a (vidjeti u tom smislu presude od 19. veljače 2002., Arduino,
C‑35/99, Zb., str. I‑1529., točku 33.
, gore navedenu presudu Asnef‑Equifax i Administración del Estado, točku 37. i gore navedenu sudsku praksu kao i gore navedenu presudu od 24. rujna 2009., Erste Group Bank i dr. protiv Komisije, točku 38.) i da je prekogranični karakter dotičnih usluga bitan element pri ocjeni postojanja utjecaja na trgovinu između država članica u smislu navedene odredbe (vidjeti, po analogiji, presudu od 1. listopada 1987., Vereniging van Vlaamse Reisbureaus,
311/85, Zb., str. 3801., točke 18. i 21.
).
Uostalom, jedini cilj definicije mjerodavnog tržišta, u okviru primjene članka 81. stavka 1. UEZ‑a, jest utvrditi može li predmetni sporazum utjecati na trgovinu među državama članicama i ima li za cilj ili posljedicu sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na zajedničkom tržištu. (rješenje od 16. veljače 2006., Adriatica di Navigazione protiv Komisije, C‑111/04 P, točka 31.).
U predmetnom slučaju, Komisija je u uvodnim izjavama 372. i 373. sporne odluke zaključila da su sporazumi o kojima je riječ „mogli imati znatan učinak na razmjenu među državama članicama”, uzimajući posebice u obzir da je riječ o uslugama prekograničnog karaktera i da „zbroj tržišnih udjela društava za selidbe o kojima je riječ premašuje 5 % tržišta usluga međunarodnih selidaba u Belgiji[,] […] pri čemu njihov ukupni udio na tržištu [iznosi] otprilike 50 %”. Komisija je predmetno tržište uostalom opisala u uvodnim izjavama 88. do 94. sporne odluke te je u njima također utvrdila da predmetne usluge jesu „usluge međunarodnih selidaba u Belgiji, to jest usluge selidaba ‚od vrata do vrata’ kod kojih se polazna ili odredišna točka nalazi u Belgiji”; da je udjel tržišta sudionika kartela u 2002. bio „otprilike 50 %”; da, uzimajući u obzir da „je Belgija jedan od važnih geopolitičkih centara i predstavlja […] trgovačko čvorište”, brojna međunarodna poduzeća koja imaju sjedište ili podružnicu u Belgiji traže usluge društava za međunarodne selidbe za preseljenje njihove imovine i imovine njihovih zaposlenika i da se zemljopisno središte kartela nalazilo u Belgiji.
Iz prethodno navedenog proizlazi ponajprije da je opis tržišta proveden u spornoj odluci, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 101. ove presude, dostatan za utvrđivanje je li predmetni kartel mogao imati utjecaja na trgovinu između država članica. Osim toga, protivno onome što tvrdi Portielje, ne može se smatrati da je Komisija propustila odrediti mjerodavno tržište jer je ona, u uvodnim izjavama 88. do 94. iste odluke, odredila dimenzije tržišta proizvoda i zemljopisnog tržišta obuhvaćenih kartelom, to jest belgijskog tržišta usluga međunarodnih selidaba. Takav opis bio je dovoljan da Komisiji omogući primjenu praga tržišnog udjela predviđenog u točki 53. Smjernica o načelu utjecaja na trgovinu.
Nadalje, iz spisa postupka pred Općim sudom proizlazi, s jedne strane, da je zbroj relevantnih tržišnih udjela koje su držali sudionici kartela znatno viši od 5 %. S druge strane, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 100. ove presude kao i svojstva predmetne povrede koja je Komisija utvrdila spornom odlukom, uvjet postavljen točkom 53. Smjernica o načelu utjecaju na trgovinu koji se odnosi na prirodu predmetnog kartela očito je ispunjen.
Pod ovim uvjetima i posebno uzimajući u obzir činjenicu da je prag od 5 % tržišnog udjela predviđen u spomenutoj točki 53. očito bio prekoračen, Komisija je s pravom zaključila da su predmetni sporazumi mogli znatno utjecati na trgovinu između država članicama u smislu članka 81. stavka 1. UEZ‑a.
Naposljetku, s obzirom na to da, u skladu s točkom 53. Smjernica o načelu utjecaja na trgovinu, prekoračenje praga od 5 % tržišnog udjela može, za kartele poput onih o kojima je u predmetnom slučaju riječ, u načelu biti samo po sebi dostatno da bi se pokazao znatan utjecaj na trgovinu među državama članicama i kada je spomenuti prag, kao u predmetnom slučaju, znatno prekoračen, može se odbaciti argumentacija Portieljea koja smjera utvrditi da Komisija navodno nije dokazala da je ovaj uvjet primjene članka 81. UEZ‑a bio ispunjen tako da nije potrebno da Sud odlučuje o drugim okolnostima koje je istaknuo Portielje.
Iz navedenog proizlazi da treći tužbeni razlog koji je Portielje istaknuo pred Općim sudom treba biti odbijen jer ni jedan od njegovih dvaju dijelova nije osnovan.
O četvrtom tužbenom razlogu
Četvrtim tužbenim razlogom svoje tužbe Portielje ističe da je Komisija, kao prvo, pri izračunu novčane kazne izrečene Gosselinu, povrijedila članak 23. stavak 2. točku (a) i stavak 3. Uredbe br. 1/2003. kao i Smjernice o utvrđivanju kazni prilikom utvrđivanja težine povrede koju je počinio Gosselin. Ona je navodno, kao drugo, počinila iste povrede tako što je, u svrhu izračuna osnovnog iznosa novčane kazne izrečene Gosselinu, primijenila vrijednost prihoda od prodaje koju je Gosselin ostvario tijekom razdoblja od 1. srpnja 2000. do 30. lipnja 2001., umjesto vrijednosti prihoda prodaje ostvarene između 1. srpnja 2001. i 30. lipnja 2002., i, kao treće, tako što je odbacila olakotne okolnosti koje je istaknuo Gosselin.
Komisija smatra da ovaj tužbeni razlog u bitnome treba biti odbijen.
Na prvom mjestu, valja utvrditi da se argumentacija Portieljea, o tome da Komisija pri ocjeni težine povrede koju je počinio Gosselin nije uzela u obzir sve okolnosti bitne za predmetni slučaj, također zasniva na postavci prema kojoj, s jedne strane, sudjelovanje u samim sporazumima o provizijama i lažnim predračunima jest bilo kvalitativno različito od sudjelovanja u sporazumu o cijenama i, s druge strane, sporazumi u kojima je sudjelovao Gosselin nisu predstavljali najteže oblike ograničenja tržišnog natjecanja. Prema Portieljeu, Komisija nije imala pravo kad je zaključila da je težina povrede koju je počinio Gosselin bila jednaka težini povrede koju su počinili drugi sudionici predmetnog kartela, a posebice oni koji su sudjelovali u sporazumu o cijenama pa stoga Komisija nije mogla, u svrhu utvrđivanja osnovnog iznosa novčane kazne, primijeniti na sve sudionike isti omjer u iznosu od 17 % vrijednosti prihoda od prodaje.
Međutim, iz analize prvog dijela trećeg tužbenog razloga iznesenog pred Općim sudom proizlazi da je ta postavka pogrešna jer je Komisija sporazume o provizijama i lažnim predračunima s pravom odredila kao sporazume o cijenama i podjeli korisnika, tako da ti sporazumi očito, kao i sporazumi o cijenama, pripadaju u kategoriju najtežih ograničenja tržišnog natjecanja. Navedena argumentacija treba dakle biti odbijena te se zbog istog razloga ne može prihvatiti zahtjev Portieljea Sudu da, u okviru izvršavanja svoje neograničene nadležnosti, smanji iznos novčane kazne izrečene Gosselinu.
Na drugom mjestu, valja podsjetiti da je Komisija izmijenjenom odlukom izmijenila spornu odluku u odnosu na vrijednost prihoda od prodaje koju je Gosselin ostvario, a koja je služila kao osnova za izračun novčane kazne izrečene Gosselinu, pri čemu je ponovno izračunala tu kaznu na temelju vrijednosti prihoda od prodaje koje je to društvo ostvarilo tijekom razdoblja od 1. srpnja 2001. do 30. lipnja 2002. te je, slijedom navedenog, izmijenila iznos izrečene novčane kazne. Drugi dio Portieljeva argumenta je stoga postao bespredmetan.
Na trećem mjestu, kada je riječ o olakotnim okolnostima, Portielje u bitnom zahtijeva priznavanje olakotne okolnosti koja bi se odnosila na njegovo smanjeno sudjelovanje u povredi i njegovu nevažnu ulogu u istoj, a što se u bitnom poklapa s olakotnom okolnosti predviđenom u točki 29. trećoj alineji Smjernica o utvrđivanju kazni kao i priznavanje olakotne okolnosti predviđene u petoj alineji te iste točke 29.
U tom pogledu, valja s jedne strane podsjetiti da u skladu sa spomenutom točkom 29. trećom alinejom: „ako poduzetnik dokaže da je njegovo sudjelovanje u povredi znatno ograničeno i tako dokaže da je tijekom razdoblja u kojemu je sudjelovao u sporazumu koji predstavlja povredu zapravo izbjegavao provoditi takav sporazum opredjeljujući se za konkurentno ponašanje na tržištu”, Komisija može utvrditi postojanje olakotne okolnosti i smanjiti osnovni iznos novčane kazne.
Međutim, sama činjenica da Gosselin nije sudjelovao u sporazumu o cijenama i da nije sudjelovao ni na jednom sastanku kartela ne može, sama po sebi, biti dostatna da se utvrdi da su ispunjeni uvjeti predviđeni u točki 29. trećoj alineji ili da je Gosselin, štoviše, navodno imao smanjenu ulogu u predmetnom kartelu, uzimajući posebice u obzir da, kao što je to već i bilo spomenuto u točki 90. ove presude, to društvo nije bilo pozvano na odgovornost vezano za sudjelovanje u sporazumu o cijenama i da je, za vrijeme njegovog sudjelovanja u kartelu, isti funkcionirao bez potrebe da sudionici održavaju sastanke.
Osim toga, važno je utvrditi da čak i da Komisija, kao što to tvrdi Portielje, odbijanje priznavanja spomenute olakotne okolnosti, nije mogla opravdati činjenicom da je Gosselin bio pozvan na odgovornost za jedinstvenu i trajnu povredu, iz uvodne izjave 280. sporne odluke posebice proizlazi da je Komisija raspolagala brojnim neposrednim dokazima o sudjelovanju Gosselina u sporazumima o provizijama i lažnim predračunima. Međutim, ti su dokazi, u svakom slučaju, bili sami po sebi dostatni za odbacivanje svih navoda o smanjenom sudjelovanju u kartelu.
Pod tim okolnostima, Portielje nije dokazao da je Komisija pogriješila time što je u spornoj odluci odbila Gosselinu priznati olakotnu okolnost koja se tiče njegovog smanjenog sudjelovanja u kartelu i njegove nevažne uloge u istom.
S druge strane, kada je riječ o navodu da je protutržišno ponašanje Gosselina navodno bilo odobreno od strane javnih tijela, dovoljno je utvrditi da Portielje, osim običnih neutemeljenih navoda, ne ističe ni jednu okolnost koja bi mogla pokazati da je Komisija kao institucija odobravala ili poticala sklapanje sporazuma o provizijama ili o lažnim predračunima u smislu točke 29. pete alineje Smjernica o utvrđivanju kazni. Slijedom navedenog, nije dokazano da je Komisija postupila pogrešno kada je Gosselinu odbila priznati spomenutu olakotnu okolnost.
Iz toga proizlazi da četvrti tužbeni razlog istaknut u postupku pred Općim sudom, s obzirom na to da isti nije bespredmetan, nije osnovan.
O petom tužbenom razlogu
Petim tužbenim razlogom svoje tužbe Portielje ističe da je, usprkos tome što su njegov treći i četvrti tužbeni razlog odbijeni, trebalo poništiti spornu odluku zbog povrede načela jednakog postupanja, s jedne strane, zbog toga što se ponašanje Gosselina objektivno i kvalitativno razlikovalo od ponašanja drugih sudionika u predmetnom kartelu utoliko što Gosselin nije sudjelovao u sporazumima o cijenama ili podjeli korisnika i, s druge strane, zbog toga što je Komisija, u svrhu utvrđivanja osnovnog iznosa novčane kazne, polazila od vrijednosti prihoda od prodaje Goselina tijekom pretposljednje poslovne godine prije kraja povrede.
U tom je pogledu dovoljno utvrditi da, s jedne strane, iz analize prvog dijela trećeg tužbenog razloga tužbe podnesene Općem sudu proizlazi da je Komisija imala pravo kad je sporazume u kojima je Gosselin sudjelovao okvalificirala kao sporazume o cijenama i podjeli korisnika i da se stoga ponašanje Gosselina nije u bitnome razlikovalo od ponašanja drugih sudionika u kartelu. S druge strane, kao što je to utvrđeno u točki 112. ove presude, zbog toga što je Komisija donijela izmijenjenu odluku, drugi dio argumentacije Portieljea postao je bespredmetan. Ovaj tužbeni razlog ne može se prihvatiti.
Iz prethodno navedenog proizlazi da, kako ni jedan od tužbenih razloga tužbe za poništenje koju je Portielje podnio Općem sudu nije osnovan, tu tužbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, primjenjivog na žalbeni postupak na temelju stavka 1. istog članka 184., svakoj stranci koja izgubi spor nalaže se snošenje troškova, ako je postavljen takav zahtjev.
Budući da Portielje u predmetnom slučaju nije uspio sa svojim zahtjevima u okviru žalbe i u okviru tužbe za poništenje u predmetu T‑209/08 i da je Komisija postavila zahtjev da mu se naloži snošenje troškova za ta dva postupka, Portieljeu valja naložiti snošenje troškova kako ovog postupka tako i postupka pred Općim sudom.

Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Poništavaju se točke 4. i 6. izreke presude Općeg suda Europske unije od 16. lipnja 2011., Gosselin Group i Stichting Administratiekantoor Portielje protiv Komisije (T‑208/08 i T‑209/08).

2.
Odbija se tužba Stichting Administratiekantoor Portielje u predmetu T‑209/08.

3.
Nalaže se snošenje troškova Stichting Administratiekantoor Portielje kako prvostupanjskog postupka u predmetu T‑209/08 tako i troškova žalbenog postupka.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski