CELEX: 62008TJ0208
Konkurencija
Karteliai
Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas
Rinkos pasidalijimas
Manipuliavimas kvietimais teikti pasiūlymus
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Įmonės sąvoka
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Baudos
2006 m. baudų apskaičiavimo gairės
Sunkumas
Trukmė

Faktinės aplinkybės
1.
Ginčo dalykas
Pagal 2008 m. kovo 11 d. Komisijos sprendimą C(2008) 926 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/38.543 – Tarptautinio perkraustymo paslaugos) (toliau – Sprendimas), kurio santrauka paskelbta 2009 m.
rugpjūčio 11 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL C 188, p. 16),
Gosselin Group NV
dalyvavo kartelyje, sudarytame Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinkoje, pagal kurį tiesiogiai ir netiesiogiai
nustatytos kainos, pasidalyta rinka ir manipuliuota kvietimo teikti pasiūlymus procedūra. Europos Bendrijų Komisija pažymi,
kad kartelis veikė beveik 19 metų (nuo 1984 m. spalio mėn. iki 2003 m. rugsėjo mėn.). Jo narės nustatė kainas, klientams teikė
netikras sąmatas (toliau – tariamos sąmatos) ir už atmestus pasiūlymus vienos kitoms atlygindavo pasinaudodamos finansinių
kompensacijų sistema (toliau – komisiniai mokesčiai).
2.
Ieškovės
Ieškovė byloje T‑208/08
Gosselin Group
(toliau –
Gosselin
) buvo įsteigta 1983 m. ir šiuo pavadinimu veikia nuo 2007 m. gruodžio 20 d. 92 %
Gosselin
akcijų valdo ieškovė byloje T‑209/08, t. y.
Stichting Administratiekantoor Portielje
(toliau –
Portielje
), o 8 % –
Vivet en Gosselin NV
. 99,87 % pastarosios akcijų turi
Portielje
, t. y. komercine veikla nesiverčiantis fondas, kurio akcininkai yra šeimos nariai, kad būtų užtikrintas vientisas valdymas.
Per 2006 m. birželio 30 d. pasibaigusius finansinius metus
Gosselin
konsoliduota pasaulinė apyvarta buvo 143 639 000 EUR, o
Portielje
konsoliduota pasaulinė apyvarta – 0 EUR.
3.
Administracinė procedūra
Remiantis Sprendimu, Komisija pradėjo procedūrą savo iniciatyva, nes turėjo informacijos, pagal kurią tam tikros tarptautinio
perkraustymo sektoriuje veikiančios Belgijos bendrovės dalyvavo susitarimuose, galinčiuose pažeisti EB 81 straipsnyje nustatytą
draudimą.
Todėl 2003 m. rugsėjo mėnesį, remiantis 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio
[EB 81] ir [EB 82] straipsnius (OL 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnio
3 dalimi, buvo atlikti patikrinimai įmonėse
Allied Arthur Pierre NV
,
Interdean NV
,
Transworld International NV
ir
Ziegler SA
. Po šių patikrinimų
Allied Arthur Pierre
pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą
kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155).
Allied Arthur Pierre
pripažino, jog buvo susitarimų dėl komisinių mokesčių ir tariamų sąmatų dalyvė, išvardijo dalyvavusius konkurentus, tarp
kurių nurodė ir konkurentą, apie kurį Komisijos tarnybos anksčiau nežinojo, ir pateikė žodinius pareiškimus patvirtinančius
dokumentus.
Pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose,
įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsnį antikonkurenciniuose
susitarimuose dalyvavusioms įmonėms, konkurentams ir profesinei organizacijai raštu buvo išsiųsti keli prašymai pateikti informacijos.
2006 m. spalio 18 d. buvo priimtas pranešimas apie kaltinimus ir apie jį pranešta tam tikroms bendrovėms. Visi asmenys, kuriems
jis buvo skirtas, į jį atsakė. Šių asmenų atstovai, išskyrus
Amertranseuro International Holdings Ltd
,
Stichting Administratiekantoor Portielje
,
Team Relocations Ltd
ir
Trans Euro Ltd
atstovus, rėmėsi savo teise susipažinti su Komisijos byloje esančiais dokumentais, prieinamais tik Komisijos patalpose. Jiems
buvo leista susipažinti nuo 2006 m. lapkričio 6 d. iki lapkričio 29 d. Posėdis įvyko 2007 m. kovo 22 d.
2008 m. kovo 11 d. Komisija priėmė Sprendimą.
4.
Sprendimas
Komisija tvirtina, kad Sprendimo adresatės, tarp jų ir ieškovė, dalyvavo kartelyje, sudarytame Belgijos tarptautinio perkraustymo
paslaugų sektoriuje, arba yra už jį atsakingos. Kartelio dalyvės nustatė kainas, pasidalijo klientus ir manipuliavo teikiamais
pasiūlymais bent jau nuo 1984 m. iki 2003 m. Todėl jos padarė vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio pažeidimą.
Komisijos teigimu, atitinkamos paslaugos apima tiek fizinių asmenų, t. y. privačių asmenų ar įmonės arba viešosios institucijos
darbuotojų, turto perkraustymą, tiek įmonių ar viešųjų institucijų turto perkraustymą. Šiems perkraustymams būdinga tai, kad
buvo perkraustoma iš Belgijos arba į Belgiją. Atsižvelgusi ir į tai, kad aptariamų tarptautinio perkraustymo bendrovių buveinės
buvo Belgijoje, kur vykdyta ir kartelio veikla, Komisija nusprendė, kad Belgija yra kartelio geografinis centras.
Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų kartelio dalyvių bendrą apyvartą 2002 m. Komisija įvertino 41 milijonu EUR. Kadangi
sektoriaus vertė buvo įvertinta maždaug 83 milijonais EUR, ji nustatė, kad dalyvavusios įmonės turėjo maždaug 50 % rinkos
dalį.
Komisija pažymi, kad karteliu visų pirma siekta nustatyti ir išlaikyti dideles kainas ir pasidalyti rinką vienu metu ar paeiliui
keletu būdų: sudarant susitarimus dėl kainų, susitarimus dėl rinkos pasidalijimo nustačius netikrų sąmatų sistemą (tariamos
sąmatos) ir susitarimus dėl finansinių kompensacijų už atmestus arba nepateiktus pasiūlymus sistemos (komisiniai mokesčiai).
Komisija mano, kad nuo 1984 m. iki XX a. paskutiniojo dešimtmečio pradžios kartelis veikė būtent raštu sudarytų susitarimų
dėl kainų nustatymo pagrindu. Tuo pačiu metu buvo įvesti komisiniai mokesčiai ir tariamos sąmatos. Komisinis mokestis buvo
galutinės kainos, kurią vartotojas turėjo mokėti negavęs lygiavertės paslaugos, užslėptas elementas. Iš tikrųjų šią pinigų
sumą sutartį dėl tarptautinio perkraustymo sudariusi bendrovė turėjo sumokėti konkurentams, su kuriais sutartis nesudaryta,
už tai, kad šie taip pat pateikė pasiūlymą ar kad jo neteikė. Taigi tai yra tam tikra finansinė kompensacija perkraustymo
bendrovėms, su kuriomis sutartis nesudaroma. Kartelio narės vienos kitoms moka komisinius mokesčius už atmestus pasiūlymus
ar pasiūlymų nepateikimą ir nurodo fiktyvias paslaugas, o šiuos komisinius sumoka klientai. Komisija tvirtina, kad šie veiksmai
turi būti vertinami kaip netiesioginis kainos nustatymas už tarptautinio perkraustymo paslaugas Belgijoje.
Taip pat šio kartelio narės bendradarbiavo teikdamos tariamas sąmatas, kurios klientams, t. y. už perkraustymą mokantiems
darbdaviams, leido klaidingai manyti, kad jie gali rinktis pagal kriterijus, kurie grindžiami konkurencija. Tariama sąmata
yra klientui ar asmeniui, kuris kraustosi, perkraustymo paslaugų neketinančios teikti perkraustymo bendrovės pateikiama netikra
sąmata. Norinti sudaryti sutartį perkraustymo bendrovė (toliau – siūlanti bendrovė) tariamas sąmatas pateikia tam, kad institucija
ar įmonė gautų keletą sąmatų tiesiogiai ar netiesiogiai per ketinantį persikraustyti asmenį. Dėl to siūlanti bendrovė savo
konkurentams nurodo kainą, draudimo mokestį ir sandėliavimo išlaidas, kuriuos šie turi nustatyti už paslaugą. Ši kaina, kuri
yra didesnė nei siūlančios bendrovės pasiūlyta kaina, vėliau nurodoma tariamoje sąmatoje. Komisijos nuomone, kadangi darbdavys
paprastai renkasi mažiausią kainą siūlančią perkraustymo bendrovę, iš esmės dėl to tarptautinio perkraustymo pasiūlymus teikiančios
perkraustymo bendrovės iš anksto žino, su kuria iš jų gali būti sudaryta sutartis dėl šio perkraustymo.
Be to, Komisija pažymi, kad siūlančios bendrovės prašoma kaina gali būti didesnė, nei būtų kitomis aplinkybėmis, nes kitos
su tuo pačiu perkraustymu susijusios bendrovės pateikė tariamas sąmatas, kuriose prašomą kainą yra nurodžiusi siūlanti bendrovė.
Sprendimo 233 konstatuojamojoje dalyje Komisija kaip pavyzdį cituoja 1997 m. liepos 11 d.
Allied Arthur Pierre
vidinį elektroninį laišką, kuriame nurodyta: „klientas paprašė dviejų [sąmatų], taigi mes galime nurodyti didelę kainą“. Todėl
Komisija tvirtina, kad teikiant klientams tariamas sąmatas buvo manipuliuojama kvietimo teikti pasiūlymus procedūra, tad visuose
pasiūlymuose sąmoningai nurodytos didesnės kainos nei siūlančios bendrovės kaina ir bet kuriuo atveju didesnės nei tos, kurios
būtų konkurencijos sąlygomis.
Komisija teigia, kad šie susitarimai buvo parengti iki 2003 m. Jos teigimu, šiais sudėtingais veiksmais siekta to paties tikslo –
nustatyti kainas, pasidalyti rinką ir taip iškraipyti konkurenciją.
Galiausiai Komisija Sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnyje nusprendė taip:
„Šios įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnio 1 dalį, nes tiesiogiai ir netiesiogiai nustatė kainas už tarptautinio perkraustymo
paslaugas Belgijoje, pasidalijo šios rinkos dalį ir manipuliavo kvietimo teikti pasiūlymus procedūra per nurodytus laikotarpius:
<...>
c)      [
Gosselin
] – nuo 1992 m. sausio 31 d. iki 2002 m. rugsėjo 18 d.; kartu su [
Portielje
] – nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2002 m. rugsėjo 18 d.
<...>“
Todėl Sprendimo 2 straipsnio e punktu Komisija
Gosselin
skyrė 4,5 milijono EUR baudą, iš kurių už 370 000 EUR ji atsako solidariai su
Portielje
.
Sprendime apskaičiuodama baudas Komisija taikė Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo
gairėse (OL C 210, 2006, p. 2; toliau – 2006 m. baudų apskaičiavimo gairės) nustatytą metodą.
2009 m. liepos 24 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2009) 5810 galutinis, iš dalies keičiantį Sprendimą, kiek tai susiję su pardavimo
sandorių verte, į kurią turi būti atsižvelgta apskaičiuojant
Gosselin
ir
Portielje
nustatytiną baudos bazinį dydį. Todėl
Gosselin
skirta bauda buvo sumažinta iki 3,28 milijono EUR, iš kurių už 270 000 EUR ji atsako solidariai su
Portielje
.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniais, kuriuos ieškovės pateikė Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai
2008 m. birželio 4 d.
2010 m. kovo 5 d. Teismo aštuntosios kolegijos pirmininko nutartimi bylos T‑208/08 ir T‑209/08 buvo sujungtos pagal Procedūros
reglamento 50 straipsnį, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir Komisijai
pateikti tam tikrus klausimus. Per 2010 m. balandžio 29 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Teismo
pateiktus klausimus.
Byloje T‑208/08
Gosselin
Teismo prašo:
–        panaikinti Sprendimą, kiek jis su ja susijęs,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti Sprendimo 1 straipsnį, kiek jis su ja susijęs, nes jame nustatyta, kad ji dalyvavo
darant tęstinį pažeidimą nuo 1992 m. sausio 31 d. iki 2002 m. rugsėjo 18 d., ir sumažinti 2 straipsniu jai skirtą baudą atsižvelgiant
į pakoreguotą trukmę,
–        nepatenkinus pirmojo ir antrojo reikalavimų, panaikinti Sprendimo 2 straipsnio e punktą, kiek jis su ja susijęs, ir todėl
sumažinti 2 straipsniu skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Byloje T‑209/08
Portielje
Teismo prašo:
–        panaikinti su ja susijusią Sprendimo dalį,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti Sprendimo 2 straipsnio e punktą, kiek jis su ja susijęs, ir todėl sumažinti 2 straipsniu
skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Bylose T‑208/08 ir T‑209/08 Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių jų pačių patirtas bylinėjimosi išlaidas ir prireikus atitinkamą dalį Komisijos bylinėjimo išlaidų.

Dėl teisės

Gosselin
pateikia tris ieškinio pagrindus, kuriais siekiama, kad būtų panaikintas Sprendimas arba sumažinta bauda.
Portielje
, kurią Komisija laiko
Gosselin
patronuojančia bendrove, pateikia du papildomus ieškinio pagrindus, susijusius su įmonės sąvoka ir su
Gosselin
padarytų pažeidimų inkriminavimu. Likusi
Portielje
pateiktų ieškinio pagrindų dalis identiška tiems, kuriuos pateikė
Gosselin
.
Pateikdama pirmines pastabas, susijusias su trečiuoju, ketvirtuoju ir penktuoju ieškinio pagrindais,
Portielje
pažymi, kad konkurencijos teisę galinčius pažeisti veiksmus atliko tik
Gosselin
ir kad jai gali būti taikoma atsakomybė tik jei
Gosselin
gali būti laikoma atsakinga pagal konkurencijos teisę.
1.
Dėl „Portielje“ pateiktų pirmojo ir antrojo ieškinio pagrindų, susijusių su EB 81 straipsnio pažeidimu
Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą
Portielje
teigia, kad ji nėra įmonė Bendrijos konkurencijos teisėje nustatyta prasme. Pateikdama antrąjį ieškinio pagrindą
Portielje
tvirtina, kad ji negali būti laikoma bendrai atsakinga už
Gosselin
atliktus veiksmus.

Šalių argumentai

Portielje
argumentai

Portielje
teigia, kad ji nėra įmonė Bendrijos konkurencijos teisėje nustatyta prasme, nes nesiverčia ekonomine veikla. Šiuo atžvilgiu
ji nurodo, kad neveikia jokioje prekių ar paslaugų rinkoje ir kad tik patikėjimo teise valdo akcijas, kurias anksčiau valdė
patys šeimos akcininkai. Šiomis akcijomis negali būti prekiaujama jokioje rinkoje ir
Portielje
jokia forma nesiūlo valdyti trečiųjų asmenų akcijų. Todėl „stichting“ (fondas), t. y.
Portielje
, Nyderlanduose neapmokestinta pelno mokesčiu ar apyvartos mokesčiu.
Portielje
nuomone, tai reiškia, kad tarp jos ir
Gosselin
nėra patronuojančios bendrovės ir dukterinės bendrovės ryšio.
Dublike
Portielje
pažymi, jog šis ieškinio pagrindas skiriasi nuo antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad
Portielje
negali būti inkriminuojami
Gosselin
padaryti pažeidimai.
Kiek tai susiję su šiuo antruoju klausimu,
Portielje
teigia, kad dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimas patronuojančiai bendrovei visada siejamas su išvada, kad iš tikrųjų
įgyvendinami valdymo įgaliojimai. Tačiau ji nedarė jokios lemiamos įtakos
Gosselin
komercinei ar strateginei politikai. Pirma, ji pažymi, kad jos valdyba (
bestuur
) pirmą kartą susirinko 2004 m. lapkričio 5 d., t. y. praėjus gerokai laiko po to, kai pažeidimas buvo nutrauktas. Kadangi
per nagrinėjamą laikotarpį neįvyko valdytojų susirinkimų, faktiškai neįmanoma, kad
Portielje
būtų dariusi įtaką
Gosselin
. Antra, vienintelė
Portielje
veikla buvo įgyvendinti balsavimo teisę dėl nagrinėjamų akcijų per
Gosselin
visuotinį akcininkų susirinkimą. Todėl vienintelė (netiesioginė)
Portielje
galimybė daryti įtaką
Gosselin
politikai – pasinaudoti šia balsavimo teise per šios bendrovės visuotinį akcininkų susirinkimą. Tačiau įrodyta, kad per atitinkamą
laikotarpį (nuo 2002 m. sausio 1 d. iki rugsėjo 18 d.) nevyko nė vienas
Gosselin
akcininkų susirinkimas. Trečia, per nagrinėjamą laikotarpį
Portielje
nedarė jokios įtakos
Gosselin
valdybos sudėčiai.
Gosselin
valdybos nariai jais jau buvo prieš tai, kai
Portielje
patikėjimo teise įgijo
Gosselin
akcijų.
Todėl
Portielje
mano, kad net jei Komisija galėtų remtis teismų praktikoje nustatyta prezumpcija dėl 100 % valdomų akcijų (1998 m. gegužės
14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, T‑354/94, Rink. p. II‑2111, 79 punktas), ši prezumpcija būtų nuginčyta remiantis tokiais nustatytais duomenimis.
Be to, dublike ji teigė, kad tik dalį
Portielje
ir
Gosselin
valdybų sudaro tie patys asmenys. Šeši
Portielje
valdyboje esantys asmenys, t. y. tik pusė jos asmenų, posėdžiavo ir
Gosselin
valdyboje. Taip pat
Portielje
veikė pagal savo įstatus, nes 2002 m. metinė ataskaita buvo parengta raštu.
Komisijos argumentai
Komisija paaiškino, kad
Portielje
laikė bendrai atsakinga už
Gosselin
veiksmus todėl, kad tarp šių dviejų subjektų yra svarbių struktūros ir funkcinių ryšių. Vis dėlto ji
Portielje
laikė ne savarankiška įmone, o veikiau įmonės sudėtine dalimi, padariusia pažeidimą. Formalus šių dviejų subjektų atskyrimas
dėl to, kad jos yra atskiri teisės subjektai, neprieštarauja jų veiksmų vieningumui rinkoje taikant konkurencijos taisykles.
Komisija pažymi, jog bendrą
Portielje
atsakomybę ji iš esmės grindė prezumpcija, nes šis subjektas valdė beveik visą
Gosselin
kapitalą.
Portielje
teiginys, kad pirmą kartą valdyba susirinko tik 2004 m. lapkričio 5 d., t. y. kai pažeidimas jau buvo nutrauktas, prieštarauja
jos pačios įstatams. Maža to, ši aplinkybė nereiškia, kad
Portielje
nedarė lemiamos įtakos
Gosselin
komercinei ar strateginei politikai. Netgi nevykstant valdybos posėdžiams ji galėjo daryti tiesioginę įtaką šiai politikai,
nes trys pagrindiniai jos administracijos nariai tuo pačiu metu buvo ir
Gosselin
valdybos nariai.

Bendrojo Teismo vertinimas
Nors Komisija abu
Portielje
ieškinio pagrindus nagrinėjo kartu, jie turi būti nagrinėjami atskirai.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą
Portielje
teigia, kad ji nėra įmonė Bendrijos konkurencijos teisėje nustatyta prasme. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad tiek EB 81 straipsnis,
tiek Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnis taikomi tik įmonių veiksmams (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 59 punktas).
Tačiau atsiliepime į ieškinį pati Komisija pripažįsta, kad
Portielje
nėra „įmonė, vertinant ją atskirai“.
Iš tikrųjų Komisija teigia ir tai, kad
Portielje
yra įmonės „sudėtinė dalis, padariusi pažeidimą“ ir kad formalus šių dviejų subjektų atskyrimas, dėl to kad jos abi turi
atskirą teisinį subjektiškumą, neprieštarauja jų veiksmų vieningumui rinkoje taikant konkurencijos taisykles. Vis dėlto šiais
argumentais supainiojamos atskiros sąvokos, t. y. įmonės sąvoka ir dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimo patronuojančiai
bendrovei sąvoka.
Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įmonės sąvoka konkurencijos teisėje turi būti suprantama kaip ekonominis
vienetas aptariamo susitarimo dalyko prasme, net jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių
asmenų (1984 m. liepos 12 d. Sprendimo
Hydrotherm,
170/83, Rink. p. 2999, 11 punktas). Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, aplinkybė, jog dukterinė bendrovė turi savarankišką
teisinį subjektiškumą, dar nereiškia, kad už jos elgesį atsakomybė negali tekti patronuojančiai bendrovei, ypač jeigu dukterinė
bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus (1972 m.
liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Imperial Chemical Industries prieš Komisiją
, 48/69, Rink. p. 619, 132 ir 133 punktai ir 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 26 punktas).
Vis dėlto minėtose bylose buvo nustatyta, jog patronuojanti bendrovė yra įmonė, nors ji ir nedalyvavo atliekant veiksmus,
už kuriuos baudžiama. Ekonominio vieneto sąvoka, kuri gali apimti keletą savarankiškų juridinių asmenų, buvo įvesta tam, kad
už vieno teisės subjekto (dukterinės bendrovės) veiksmus galėtų atsakyti kitas (patronuojanti bendrovė), o ne tam, kad būtų
pagrįstas patronuojančios bendrovės, kaip įmonės, statusas. Todėl ekonominio vieneto sąvoka negali kompensuoti patronuojančios
bendrovės, kaip įmonės, statuso nebuvimo.
Vadinasi, EB 81 straipsnį pažeidusios įmonės patronuojanti bendrovė negali būti baudžiama priimant sprendimą pritaikius EB 81 straipsnį,
jeigu ji pati nėra įmonė.
Todėl reikia išsiaiškinti, ar
Portielje
yra įmonė.
Įmonės sąvoka konkurencijos teisėje apima bet kokį ūkinę veiklą vykdantį vienetą, nepaisant jo teisinio statuso ir finansavimo
būdo (1991 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Höfner ir Elser
, C‑41/90, Rink. p. I‑1979, 21 punktas).
Šiuo atveju ginčijama tik tai, kad
Portielje
vykdo ekonominę veiklą.
Nustatyta, kad
Portielje
nevykdo tiesioginės ekonominės veiklos. Šiuo klausimu ji pažymėjo, kad neveikia jokioje prekių ar paslaugų rinkoje ir kad
tik patikėjimo teise valdo akcijas, kurias anksčiau valdė patys šeimos akcininkai, kad šiomis akcijomis negali būti prekiaujama
jokioje rinkoje ir kad
Portielje
nesiūlo valdyti trečiųjų asmenų akcijų. Šių teiginių Komisija neginčijo.
Tačiau Komisija remiasi Teisingumo Teismo sprendimu ir tvirtina, kad
Portielje
netiesiogiai dalyvauja
Gosselin
vykdomoje ekonominėje veikloje. Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai bendrovės kontrolinį akcijų paketą turintis subjektas
iš tikrųjų kontroliuoja šią bendrovę tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvaudamas ją valdant, jis turi būti laikomas dalyvaujančiu
kontroliuojamos įmonės ekonominėje veikloje. Ir todėl jis pats turi būti laikomas įmone pagal konkurencijos teisę. Tačiau
paprasto akcijų ar net jų kontrolinio paketo turėjimo, jei naudojamasi tik akcininko arba dalyvio teisėmis, ir, jei taikoma,
dividendų, kaip nuosavybės vaisių, gavimo nepakanka tam, kad jas turintį subjektą būtų galima laikyti užsiimančiu ekonomine
veikla (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cassa di Risparmio di Firenze ir kt
., C‑222/04, Rink. p. I‑289, 111–113 punktus).
Todėl reikia išnagrinėti, ar
Portielje
„tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvavo“ valdant
Gosselin
. Šis klausimas labai panašus į tą, kuris pateiktas antrajame ieškinio pagrinde, t. y. dėl lemiamo kriterijaus, ir kuris susijęs
su
Gosselin
veiksmų inkriminavimu
Portielje
. Iš tikrųjų darant prielaidą, jog
Portielje
yra įmonė, tam, kad jai būtų galima inkriminuoti
Gosselin
veiksmus, dar reikia išnagrinėti, ar ji darė lemiamą įtaką
Gosselin
. Tačiau, priešingai nei Teisingumo Teismas nusprendė šiuo klausimu (žr. paskesnį 52 punktą), jis nenustatė nuginčijamos „dalyvavimo“
prezumpcijos šio sprendimo 47 punkte minėtame Sprendime
Cassa di Risparmio di Firenze ir kt.
nustatyta prasme. Iš tikrųjų tame sprendime Teisingumo Teismas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui tik
pateikė kriterijus, kad šis teismas, atsižvelgdamas į šioje byloje taikytiną nacionalinę teisę, galėtų vertinti galimą banko
akcijas valdančių fondų dalyvavimą valdant banko veikla besiverčiančias bendroves. Todėl šioje byloje nagrinėjamu atveju įrodinėjimo
pareiga, t. y. įrodyti „dalyvavimą“, tenka Komisijai.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Komisija tik pažymėjo, jog
Portielje
valdo beveik visą
Gosselin
kapitalą ir kad trys pagrindiniai
Portielje
administracijos nariai tuo pačiu metu buvo ir
Gosselin
valdybos nariai. Kitaip tariant, Komisija rėmėsi tik su struktūra susijusiais argumentais, kurie, be to, susiję su atskira
lemiamos įtakos darymo sąvoka. Tačiau ji nepateikė jokių konkrečių įrodymų, patvirtinančių, kad
Portielje
iš tikrųjų kišosi į
Gosselin
valdymą.
Iš to matyti, kad Komisija neįrodė, jog
Portielje
yra įmonė EB 81 straipsnyje nustatyta prasme ir kad todėl šios ieškovės pateiktą ieškinio pagrindą reikia priimti.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Išsamumo sumetimais reikia išnagrinėti, ar darant prielaidą, jog
Portielje
yra įmonė, jai gali būti inkriminuojami
Gosselin
veiksmai, dėl to, kad ji pastarajai darė „lemiamą įtaką“.
Šiuo atžvilgiu Komisija remiasi Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią ypatingais atvejais, kai patronuojančiai bendrovei
priklauso 100 % pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad tokia patronuojanti
bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui (šiuo klausimu žr. 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 50 punktą). Todėl patronuojanti bendrovė, Bendrijos teisme ginčijanti Komisijos sprendimą, kuriuo
ji laikoma solidariai atsakinga už dukterinės bendrovės veiksmus, turi paneigti šią prezumpciją ir pateikti dukterinės bendrovės
savarankiškumo įrodymų (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje
Portielje
taip pat valdo beveik visą Gosselin kapitalą. Tačiau ji iš tikrųjų nuginčijo prezumpciją, kad daro lemiamą įtaką
Gosselin
.
Pirma,
Portielje
pažymi, kad jos valdyba pirmą kartą susirinko 2004 m. lapkričio 5 d., taigi daugiau nei po dvejų metų nuo pažeidimo pabaigos,
t. y. 2002 m. rugsėjo 18 d. Komisija prieštarauja, kad atsižvelgiant į tai, jog
Portielje
įsteigta 2001 m. birželio mėn. ir kad jos įstatuose numatytas bent vienas valdybos susirinkimas per metus, tokie veiksmai
prieštarautų jos pačios įstatams. Vis dėlto
Gosselin
akcijų sertifikatai fondui išduoti tik 2002 m. gruodžio 11 d. Be to, pagal
Portielje
įstatų 5.2 straipsnį sprendimus leidžiama priimti ir raštu. Anot
Portielje
, iki 2004 m. lapkričio 1 d. tai įvyko tik vieną kartą, t. y. 2003 m. kovo 10 d., siekiant parengti 2002 m. metinį pranešimą,
o šiuo klausimu Komisija prieštaravimų nepateikė. Todėl reikia konstatuoti, kad
Portielje
veikė pagal savo įstatus ir kad tiek 2003 m. kovo 10 d. rašytinė procedūra, tiek 2004 m. lapkričio 5 d. pirmasis oficialus
susirinkimas vyko pažeidimui pasibaigus. Vien dėl šios priežasties atmestina galimybė, kad
Portielje
darė lemiamą įtaką dukterinės bendrovės veiksmams.
Antra, vienintelė
Portielje
veikla – įgyvendinti su nagrinėjamomis akcijomis susijusią balsavimo teisę per
Gosselin
visuotinį akcininkų susirinkimą. Taigi vienintelė
Portielje
galimybė daryti įtaką
Gosselin
politikai buvo naudojimasis šia balsavimo teise per pastarosios visuotinius akcininkų susirinkimus. Tačiau įrodyta, kad per
nagrinėjamą laikotarpį (nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2002 m. rugsėjo 18 d.) neįvyko nė vienas
Gosselin
akcininkų susirinkimas.
Trečia,
Portielje
pažymi, kad per nagrinėjamą laikotarpį ji visiškai nedarė įtakos
Gosselin
valdybos sudėčiai. Komisija tvirtina, kad net nevykstant
Portielje
valdybos posėdžiams ji galėjo daryti tiesioginę įtaką
Gosselin
komercinei ir strateginei politikai, nes trys pagrindiniai jos administracijos nariai tuo pačiu metu buvo ir
Gosselin
valdybos nariai. Vis dėlto
Portielje
teisingai pažymi, kad tik dalį jos valdybos ir
Gosselin
valdybos sudarė tie patys nariai. Iš šešių
Portielje
valdybą sudarančių narių tik pusė posėdžiavo ir
Gosselin
valdyboje. Per nagrinėjamą laikotarpį
Portielje
nepakeitė
Gosselin
valdybos sudėties.
Gosselin
valdybos nariai šią bendrovę valdė jau prieš tai, kai
Portielje
patikėjimo teise įgijo
Gosselin
akcijas. Tokia įvykių seka rodo, kad tų narių buvimas valdyboje nereiškia
Portielje
įtakos.
Be to, reikia atmesti teiginį, kad
Gosselin
valdyboje esantys trys asmenys, atstovaujantys tik pusei
Portielje
valdybos, kontroliuoja
Gosselin
ne dėl jos valdytojų statuso, o pasinaudodami
Portielje
daroma įtaka
Gosselin
visuotiniam akcininkų susirinkimui. Iš tikrųjų Komisija pripažįsta, kad būtų labai „nenatūralu“, jei pagrindiniai
Portielje
valdytojai per
Gosselin
visuotinį akcininkų susirinkimą darytų įtaką šios valdybai – t. y. valdymo organui, kuriame patys posėdžiauja. Bet kuriuo
atveju dalies valdybos narių sutapimas nereiškia, kad visos įmonės, kurioms taip pat atstovauja trys
Gosselin
valdybos nariai tokiu pat pajėgumu, dėl šios priežasties turi būti laikomos
Gosselin
patronuojančiomis bendrovėmis. Šiuo atveju trys
Gosselin
valdytojai buvo
Portielje
savininkai, per kuriuos tik buvo įgyvendinama nuosavybės teisė. Todėl net darant prielaidą, kad šie trys asmenys veikė ne
tik kaip
Gosselin
valdytojai, labai tikėtina, kad jie veikė savo pačių interesais.
Iš to, kas pasakyta, matyti, jog
Portielje
pateikė įrodymų, patvirtinančių, kad ji nedarė lemiamos įtakos
Gosselin
ar net negalėjo tokios įtakos daryti. Todėl ji nuginčijo šio sprendimo 32 punkte minėtame 1998 m. gegužės 14 d. Sprendime
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
ir šio sprendimo 52 punkte minėtame Sprendime
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
nustatytą prezumpciją.
Vadinasi,
Portielje
pirmąjį ir antrąjį ieškinio pagrindus reikia priimti ir panaikinti Sprendimą, kiek jis susijęs su šia ieškove.
2.
Dėl „Portielje“ trečiojo ieškinio pagrindo ir „Gosselin“ pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimu
Šį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje
Portielje
ir
Gosselin
ginčija argumentą, kad dėl jų veiksmų buvo labai apribota konkurencija. Antroje dalyje jos ginčija didelį poveikį valstybių
narių tarpusavio prekybai.

Dėl tariamo didelio konkurencijos apribojimo nebuvimo
Šalių argumentai
Ieškovės pažymi, kad
Gosselin
visiškai nebuvo susitarimo dėl kainų šalis ir todėl visiškai neminima su juo susijusiose Sprendimo konstatuojamosiose dalyse.
Gosselin
neginčija, kad tam tikrais atvejais ji gavo ar sumokėjo komisinius mokesčius ir kad tai buvo tam tikra finansinė kompensacija
perkraustymo bendrovei, su kuria nesudaryta sutartis. Vis dėlto ji tvirtina, kad komisinius mokesčius gavo tik už perkraustymus,
dėl kurių ji iš tikrųjų pateikė konkurencingą sąmatą. Todėl, kiek tai susiję su
Gosselin
, komisinių mokesčių sistema neveikė kartu su klientų pasidalijimo sistema. Be to, ji netaikė minimalių kainų.

Gosselin
neginčija, kad prašė pateikti ir teikė tariamas sąmatas, bet tvirtina, jog tariamų sąmatų buvo prašoma ar jos teikiamos tik
tada, kai ji manė, kad nepavyks sudaryti nagrinėjamos sutarties.
Gosselin
teigia, kad ji nežino apie tokias tariamas sąmatas, kurių buvo prašoma ar kurios buvo teikiamos ketinančiam kraustytis klientui, –
jau pasirinkusiam bendrovę, – to nepaprašius. Ji niekada nemokėjo komisinių mokesčių ir neteikė tariamų sąmatų dėl to paties
perkraustymo.
Ieškovės tvirtina, jog Sprendime neįrodyta, kad komisiniai mokesčiai ir tariamos sąmatos labai apribojo konkurenciją. Be to,
jos teigia, kad
Gosselin
negali būti laikoma atsakinga už veiksmus, kurių neatliko. Šiuo atžvilgiu jos pabrėžia, kad
Gosselin
nedalyvavo nė viename kartelio susitikime ir kad ji nežinojo apie susitarimus dėl kainų.
Komisija teigia, kad ji visai neturi įrodyti realaus antikonkurencinio poveikio buvimo. Be to, ji ginčija ieškovių teiginius.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia konstatuoti, kad, šio ieškinio pagrindo pirma dalis, priešingai nei leidžia manyti jos pavadinimas, nesusijusi
nei su vadinamuoju
de minimis
principu, t. y tuo, kad nedidelės svarbos susitarimams, jeigu jie nežymiai riboja konkurenciją, netaikomas EB 81 straipsnio
1 dalyje nustatytas draudimas (šiuo klausimu žr. 1966 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimą
LTM,
56/65, Rink. p. 337, p. 360 ir 1969 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Völk,
5/69, Rink. p. 295, 7 punktą), nei su Komisijos pranešimu dėl nedidelės svarbos susitarimų, kurie nežymiai riboja konkurenciją
pagal [EB] 81 straipsnio 1 dalį (
de minimis
) (OL C 368, 2001, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 125).
Ieškovės nurodo antikonkurencinio poveikio įrodymų ir net jokių konkurencijos apribojimų nebuvimą. Be to, jos ginčija
Gosselin
atsakomybę už veiksmus, kurių ši tvirtina neatlikusi.
–       Dėl tariamų konkurencijos apribojimų nebuvimo
Kadangi ieškovės ginčija komisinių mokesčių ir tariamų sąmatų kvalifikavimą kaip konkurencijos apribojimų, reikia pabrėžti,
kad šiais dviejų rūšių veiksmais siekiama pasidalyti klientus ir manipuliuoti kvietimų teikti pasiūlymus procedūromis, t. y.
dviejų akivaizdžių konkurencijos apribojimų. Iš tikrųjų, kad parengtų tariamas sąmatas, atitinkamos perkraustymo bendrovės
keitėsi tokia informacija, kaip antai reikalingų perkraustymų konkreti data ir detalės bei šios paslaugos kainos, nes tariamą
sąmatą teikianti įmonė sąmoningai visiškai atsisakė realiai konkuruoti su šios sąmatos pageidaujančia įmone. To pasekmė buvo
sudėtinga sistema, dėl kurios dirbtinai pakilo kainos.
Iš tikrųjų, kaip Komisija tai įrodė Sprendime, ketinantis kraustytis asmuo suinteresuotas gauti keletą tariamų sąmatų dėl
to, kad jam nereikia prašyti parengti kelių pasiūlymų. Todėl kai už perkraustymą moka darbdavys, mažai tikėtina, kad vėliau
šis asmuo kreipsis į kitas perkraustymo įmones, kad gautų tikrų sąmatų. Taigi pageidaujama įmonė neturi tikėtis jokios kitų
kartelyje dalyvaujančių perkraustymo įmonių konkurencijos, todėl tikėtina, kad ji nustato didžiausias kainas. Už perkraustymą
mokanti institucija ar įmonė negali pasinaudoti konkurencija, nors būtent dėl šios priežasties ji prašo pateikti sąmatas.
Beje, tokia išvada aiškiai darytina iš Sprendimo 233 konstatuojamojoje dalyje Komisijos cituojamo
Allied Arthur Pierre
vidinio elektroninio laiško, iš kurio matyti, kad „klientas paprašė dviejų [sąmatų], taigi mes galime nurodyti didelę kainą“.
Taip pat dėl komisinių mokesčių neišvengiamai padidėjo kainos, nes su jais susijusios išlaidos buvo perkeliamos klientams.
Taigi, priešingai nei teigia ieškovės, šių veiksmų tikslas buvo iškraipyti konkurenciją EB 81 straipsnyje nustatyta prasme.
Galiausiai pabrėžtina, kad ketinantis kraustytis asmuo, kuris bendrauja su tiekėju, nėra tikrasis perkraustymo bendrovių klientas.
Sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, jog už perkraustymą mokanti įmonė ar viešoji institucija turi pasirinkti
perkraustymo bendrovę. Tam tikros įmonės ar viešosios institucijos reikalauja pateikti kelis pasiūlymus, būtent siekdamos
turėti galimybę rinktis. Todėl reikia atmesti argumentus, kad tariamos sąmatos teiktos dėl to, jog atitiko paklausą rinkoje
ar jos buvo teikiamos tik „klientui“ pasirinkus.
Taigi kaltinimą, susijusį su tuo, kad nebuvo jokių konkurencijos apribojimų, reikia atmesti.
–       Dėl antikonkurencinio poveikio įrodymo
Kalbant apie antikonkurencinio poveikio įrodymą, pažymėtina, kad pagal EB 81 straipsnio 1 dalį vertinant susitarimą turi būti
atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes, kuriomis pasireiškia jo poveikis, ir ypač į ekonomines ir teisines aplinkybes, kuriomis
veikia atitinkamos įmonės, susijusių gaminių ar paslaugų pobūdį, realias veikimo sąlygas ir atitinkamos rinkos struktūrą (žr.
1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 136 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Tačiau, kaip Komisija teisingai pažymėjo, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog taikant EB 81 straipsnio 1 dalį
nebūtina atsižvelgti į konkretų susitarimo poveikį, jei paaiškėja, kad juo siekiama riboti, trukdyti ar iškraipyti konkurenciją
bendrojoje rinkoje (1966 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496 ir 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, T‑143/89, Rink. p. II‑917, 30 punktas). Todėl pagal EB 81 straipsnio 1 dalį vertinant susitarimą neturi būti atsižvelgiama
į konkrečias aplinkybes, kuriomis pasireiškia jo poveikis, jei tai yra susitarimas, kuriuo akivaizdžiai ribojama konkurencija,
pavyzdžiui, nustatomos kainos, pasidalijama rinka ar kontroliuojamas realizavimas (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 72 punkte
minėto Sprendimo
European Night Services ir kt. prieš Komisiją
136 punktą).
Šiuo atveju
Gosselin
veiksmais buvo akivaizdžiai ribojama konkurencija (žr. pirmesnį 67 punktą). Šiomis aplinkybėmis Komisija neprivalo įrodyti
antikonkurencinio poveikio.
–       Dėl atsakomybės už rašytinius susitarimus
Ieškovės teigia, kad
Gosselin
negali būti laikoma atsakinga už veiksmus, kuriuos atliekant ji nedalyvavo.
Šiuo atžvilgiu nebuvo ginčijama, kad
Gosselin
dalyvavo dviejose iš trijų Sprendime aprašytų veiksmų rūšių, t. y. buvo susitarimo dėl komisinių mokesčių šalis ir susitarimo
dėl tariamų sąmatų šalis. Tačiau ji visiškai nebuvo susitarimo dėl kainų šalis. Nors savo veiksmais dalyvavusi darant pažeidimą
įmonė gali būti laikoma atsakinga ir už kitų darant tą patį pažeidimą dalyvavusių įmonių atliktus veiksmus, ji atsako tik
už laikotarpį, per kurį dalyvavo darant tą pažeidimą (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 83 punktas). Todėl
Gosselin
negali būti laikoma atsakinga už veiksmus, kurie buvo nutraukti prieš jai įstojant į kartelį.
Tačiau Sprendime Komisija konstatavo, kad
Gosselin
darė EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą tik per laikotarpį nuo 1992 m. sausio 31 d. iki 2002 m. rugsėjo 18 d. Todėl, kalbant
apie dalyvavimo kartelyje trukmę, Komisija tinkamai atsižvelgė į tai, kad ji dalyvavo kartelyje tik nuo 1992 m. Su sunkumu
susijęs klausimas bus nagrinėjamas šio sprendimo 134 ir paskesniuose punktuose.
Dėl tos pačios priežasties nesvarbus
Gosselin
teiginys, kad ji nežinojo apie rašytinius susitarimus, nes Sprendime Komisija ją laiko atsakinga tik nuo šios datos.
Kiek tai susiję su tariamomis sąmatomis ir komisiniais mokesčiais, reikia nuspręsti, kad
Gosselin
neišvengiamai turėjo žinoti apie kitų dalyvių neteisėtus veiksmus, nes šie dviejų rūšių veiksmai buvo grindžiami abipusiu
bendradarbiavimu su kaskart vis kitu parneriu. Iš tikrųjų ši sistema buvo grindžiama principu
do ut des
, nes kiekviena mokanti komisinius mokesčius ar teikianti tariamas sąmatas įmonė tikėjosi, kad ateityje pati galės pasinaudoti
šia sistema ir gauti komisinius mokesčius ar tariamas sąmatas. Todėl šios priemonės buvo ne pavienės, o vienos kitas papildė.
Vadinasi, šią ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti.

Dėl tariamo didelio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimo
Šalių argumentai
Visų pirma ieškovės teigia, kad tokių paslaugų teikimas, kai kliento turtas pervežamas per sieną, negali būti prilyginamas
prekių importui ar eksportui.
Paskui ieškovės ginčija Komisijos teiginį, kad teikiant nagrinėjamas paslaugas šalių apyvarta viršijo 40 milijonų EUR ribą,
numatytą Gairių dėl [EB] 81 ir 82 straipsniuose vartojamos poveikio prekybai sąvokos (OL C 101, 2004, p. 81, toliau – 2004 m.
gairės) 53 punkte. Jos, be kita ko, pažymi, kad 540 konstatuojamojoje dalyje minima visa pardavimo sandorių suma yra 21 323 734 EUR,
t. y. beveik pusė tos ribos. Kiek tai susiję su 5 % rinkos dalimis, ieškovės pabrėžia, jog tada, kai Komisija nori remtis
rinkos dalimis, ji turi apibrėžti nagrinėjamą rinką. Tačiau Sprendime pateiktas „rinkos aprašymas“, bet nėra jokios analizės
ar argumentų, leidžiančių teisiškai teisingai apibrėžti nagrinėjamą rinką. Be to, ieškovės teigia, kad jos nepastebėjo nė
menkiausio – didelės ar nedidelės – įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai atskyrimo per laikotarpį iki pažeidimo ir per
laikotarpį po pažeidimo.
Galiausiai ieškovės tvirtina, kad Sprendime nesilaikyta darbo metodo, nurodyto 2004 m. gairių 78–82 punktuose, kuriuose aptariama
būtent padėtis, kai kartelis apima vieną valstybę narę.
Kiek tai susiję su 2004 m. gairėse numatytomis ribomis, Komisija pažymi, jog gairėse nustatyta faktinė nuginčijama prezumpcija,
kad poveikis prekybai yra didelis, kai pasiekta apyvarta viršija 40 milijonų EUR arba kai užimama rinkos dalis viršija 5 %.
Komisijos nuomone, 2002 m. kartelio dalyvių bendra apyvarta tarptautinio perkraustymo paslaugų rinkoje buvo apie 41 milijoną EUR.
Maža to, remdamasi šios rinkos apimties skaičiavimais Komisija galėjo nustatyti, kad kartelio dalyvių bendra rinkos dalis
siekė apie 50 %. Tačiau Sprendimo 540 konstatuojamojoje dalyje baudos dydis nustatytas atsižvelgiant į kiekvienos iš įmonių
padėtį.
Galiausiai Komisija pažymi, kad nors ieškovėms kyla abejonių dėl turimos rinkos dalies, t. y. apie 50 % apskaičiavimo tikslumo,
jos neginčija, kad ši rinkos dalis viršijo 5 %. Bet kuriuo atveju Komisija neprivalo apibrėžti rinkos, jei konstatuoja, kad
susitarimo tikslas yra konkurencijos ribojimas bendrojoje rinkoje ir kad jis dėl savo pobūdžio gali paveikti valstybių narių
tarpusavio prekybą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma, kalbant apie kaltinimus, susijusius su galimais skirtumais tarp tarptautinio perkraustymo paslaugų ir prekių importo
ir eksporto veiklos, reikia konstatuoti, kad šie skirtumai nesvarbūs nustatant Sąjungos konkurencijos teisės taikymo sritį.
Iš tikrųjų sąvoka „valstybių narių tarpusavio prekyba“ yra plati sąvoka, apimanti bet kokią ekonominę veiklą. Netgi tik vienos
valstybės narės teritoriją apimantys susitarimai gali patekti į konkurencijos teisės taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 1981 m.
liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Züchner,
172/80, Rink. p. 2021, 18 punktą ir 2002 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wouters ir kt.,
C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 95 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Beje, tokia situacija aiškiai nurodyta 2004 m. gairių
78–82 punktuose. Nors ieškovės tvirtina, kad Komisija šiuo atžvilgiu nesilaikė savo pačios gairių, jos nepatikslina, kaip
tariamai pažeistos šios taisyklės.
Kalbant apie kitus kaltinimus, Komisija tvirtina, kad rinkos apibrėžimo ginčijimas, todėl ir teiginys, kad pasiektos 2004 m.
gairių 53 punkte nustatytos ribos, yra netinkami.
Tokiems argumentams negalima pritarti.
Tiesa, tam, kad taikytų EB 81 straipsnio 1 dalį, Komisija neturi įrodyti susitarimų ar veiksmų, kuriais siekiama trukdyti,
riboti ar iškraipyti konkurenciją, realaus antikonkurencinio poveikio (šio sprendimo 73 punkte minėtas Sprendimas
Consten ir Grundig prieš Komisiją
ir 73 punkte minėto Sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
30 punktas, patvirtintas 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 12–15 punktais).
Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 81 straipsnio 1 dalis netaikoma, jei kartelio poveikis Bendrijos vidaus
prekybai arba konkurencijai nėra „didelis“. Susitarimui netaikomas EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, jei šiuo
susitarimu tik nedaug apribojama konkurencija arba padaromas tik nedidelis poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai (šio
sprendimo 65 punkte minėtas Teisingumo Teismo sprendimas
LTM
; šio sprendimo 65 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Völk
7 punktas ir 1998 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 12 ir 17 punktai; 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II-913, 207 punktas).
Todėl pagal EB 81 straipsnį priimtame sprendime Komisija yra įpareigota apibrėžti rinką, jei to nepadarius neįmanoma nustatyti,
ar nagrinėjamas susitarimas arba suderinti veiksmai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir ar jų tikslas arba
poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas ar iškraipymas (2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 230 punktas).
Tačiau pateikdamos šį ieškinio pagrindą ieškovės ginčija tai, kaip Komisija vertina šias EB 81 straipsnio taikymo sąlygas,
nes rinkos apibrėžimas ir dydis bei turimos rinkos dalys iš tiesų yra tik preliminarūs (šiuo klausimu žr. 1995 m. vasario
21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SPO ir kt. prieš Komisiją
, T‑29/92, Rink. p. II‑289, 75 punktą).
Sprendime siekdama įrodyti, kad buvo padarytas didelis poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, Komisija remiasi 2004 m.
gairėmis, kuriose nurodytos minimalios rinkos dalių ir atitinkamų įmonių konsoliduotos apyvartos ribos. Remiantis šių gairių
55 punktu, norint taikyti 5 % rinkos dalių ribą, numatytą jų 52 ir 53 punktuose, reikia iš anksto apibrėžti nagrinėjamą rinką.
Todėl tiek, kiek kaltinimuose, susijusiuose su klaidingu nagrinėjamos rinkos apibrėžimu ir jos dydžio bei atitinkamų įmonių
rinkos dalių klaidingu apskaičiavimu, remiamasi didelio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai vertinimu ir visų pirma
5 % riba, jie nėra netinkami.
Be to, Komisija pabrėžia, kad nors ieškovės ginčija bendros rinkos dalies įvertinimo maždaug 50 % tikslumą, jos tiesiogiai
neginčija to, kad ši rinkos dalis viršijo 5 %. Kadangi esant 2004 m. gairių 53 punkte nustatytai faktinei prezumpcijai pakanka,
kad būtų tenkinama tik viena iš dviejų alternatyvių sąlygų, Komisija mano, jog ieškovių argumentai nepaneigia jos išvados,
kad neteisėti veiksmai galėjo padaryti didelę įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai. Tačiau ieškovės pažymi, kad tada,
kai Komisija pageidauja remtis rinkos dalimis, ji atitinkamą rinką turi apibrėžti ekonomiškai pagrįstai. Vadinasi, jos netiesiogiai
ginčija, kad viršyta 5 % riba.
Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija Sprendime įrodė, kad valstybių narių tarpusavio prekybai buvo padarytas didelis poveikis.
–       Dėl tarptautinio pobūdžio
Per posėdį Komisija teigė, jog poveikiui prekybai įrodyti pakako to, kad nagrinėjami perkraustymai yra tarptautinio pobūdžio.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šis pobūdis, kuris nebuvo ginčijamas, savaime neįrodo žymaus poveikio valstybių narių tarpusavio
prekybai.
Iš tikrųjų, jei kiekvienas tarptautinis sandoris savaime darytų didelį poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, didelio
poveikio, kuris, beje, yra EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlyga, sąvoka, įtvirtinta teismų praktikoje, netektų prasmės.
Šiuo klausimu Komisija per teismo posėdį taip pat pripažino, kad net tuo atveju, kai pažeidimas padaromas dėl susitarimų ar
veiksmų tikslo, reikia, kad šiuo pažeidimu būtų daromas didelis poveikis Bendrijos vidaus prekybai. Be to, tai matyti ir iš
2004 m. gairių, nes jų 53 punkte numatyta faktinė prezumpcija taikoma tik susitarimams ar veiksmams, kurie dėl savo pobūdžio
gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
Per teismo posėdį Komisija pateikė nuorodą į 1987 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Vereniging van Vlaamse Reisbureaus
(311/85, Rink. p. 3801), siekdama paremti savo teiginį, kad tarptautinio perkraustymų pobūdžio savaime pakako jos kompetencijai
pagrįsti. Tačiau konstatuotina, kad minėtame sprendime, visų pirma jo 18 punkte, nėra nagrinėjama didelio poveikio prekybai
problema. Iš tiesų ši sąvoka tame sprendime netgi neminima.
Bet kuriuo atveju Sprendime nėra nurodyta jokių motyvų, kurie būtų grindžiami tik tarptautiniu nagrinėjamų perkraustymų pobūdžiu.
Konkrečiai kalbant, tiek iš Sprendimo 372 konstatuojamosios dalies, kurioje neminimas šio sprendimo 99 punkte nurodytas Sprendimas
Vereniging van Vlaamse Reisbureaus
, formuluotės, tiek iš jos konteksto matyti, kad ja nesiekiama įrodyti, jog prekybai buvo padarytas didelis poveikis.
–       Dėl 40 mln. EUR ribos
Kiek tai susiję su 2004 m. gairių 53 punkte numatyta 40 mln. EUR riba, ieškovės teisingai teigia, kad reikia skirti apyvartą,
priskirtiną tarptautinio perkraustymo subrangovui, ir apyvartą, priskirtiną bendrovei, kuri kontroliuoja tarptautinį perkraustymą.
Iš tikrųjų tam, kad įvertinant atitinkamus pardavimo sandorius nebūtų du kartus įtrauktas tas pats skaičius, reikia iš apyvartos,
priskirtinos nagrinėjamoms paslaugoms, atimti apyvartą, priskirtiną subrangovui. Priešingu atveju už vieną perkraustymą pastarasis
skaičius būtų pirmą kartą įtrauktas į paslaugą kontroliuojančios bendrovės apyvartą ir antrą kartą – į subrangovo apyvartą.
Be to, subrangovo apyvarta nebuvo pasiekta perkraustymo paslaugų, skirtų galutiniam vartotojui, rinkoje.
Paaiškinimas, kurį Komisija pateikė Sprendimo 530 konstatuojamojoje dalyje tam, kad pateisintų savo sprendimą neatsižvelgti
į šiuos pardavimo sandorius apskaičiuojant baudą, beje, yra įtikinamas. Tačiau tai nepaaiškina, kodėl apskaičiuojant rinkos
dydį reikėtų du kartus įtraukti tą patį skaičių, siekiant nustatyti, ar buvo padarytas didelis poveikis prekybai. Taigi atliekant
šį apskaičiavimą, kaip ir apskaičiuojant bendrą kartelio dalyvių apyvartą, buvo padaryta akivaizdi klaida.
Šią išvadą patvirtina Komisijos atsakymai į Teismo klausimus raštu ir žodžiu.
Pirma, Komisija mėgino pateikti 2004 m. gairių 54 punktu grindžiamą argumentą. Tačiau šia nuostata tik neleidžiama atsižvelgti
į pardavimo sandorius tarp tos pačios grupės bendrovių ir ji visiškai nesusijusi su subrangos klausimu. Ja visų pirma negali
būti grindžiamas
e contrario
argumentas, kurį, atrodo, pateikia Komisija.
Antra, rašytiniame atsakyme Komisija teigė, kad jos požiūris „nebūtinai“ lemia tai, jog tas pats perkraustymas įskaičiuojamas
du kartus, nes, pirma, tam tikra dalis Belgijos perkraustymo bendrovių kartelyje nedalyvavo ir, antra, tam tikrais atvejais
subranga buvo vykdoma užsienio perkraustymo bendrovių vardu. Taigi Komisija netiesiogiai sutinka, kad kitais atvejais dėl
šio požiūrio buvo du kartus įtraukiama subrangovų apyvarta. Per teismo posėdį Komisija taip pat pripažino, kad tas pats skaičius
buvo įtraukiamas du kartus tuo atveju, kai subrangos sutartis buvo sudaryta tarp dviejų kartelio dalyvių. Be to, ji pripažino,
kad jeigu jos metodas šiuo atžvilgiu būtų pataisytas, 40 mln. EUR riba nebebūtų pasiekta.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisija neįrodė, jog šiuo atveju buvo pasiekta 40 mln. EUR riba
–       Dėl 5 % ribos
Dėl 5 % ribos ieškovės teigia, jog tam, kad galėtų remtis šios ribos viršijimu, Komisija turėjo apibrėžti rinką.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad norint apskaičiuoti rinkos dalį logiškai iš pradžių reikia apibrėžti šią rinką. Kaip
Teismas jau pažymėjo šio sprendimo 92 punkte, 2004 m. gairių 55 punkte aiškiai pripažįstama, kad „siekiant taikyti rinkos
dalies ribą, reikia apibrėžti atitinkamą rinką, kurią sudaro atitinkama prekės rinka ir atitinkama geografinė rinka“. Ši pareiga
dar aiškiau matyti iš šio punkto versijų kitomis kalbomis (pavyzdžiui, anglų kalba – „it is necessary“, o vokiečių kalba –
„muss“).
Be to, dėl privalomojo Komisijos priimtų gairių pobūdžio Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad priimdama tokias elgesio
taisykles ir pranešdama apie jas viešai paskelbiant, kad nuo šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos,
atitinkama institucija apriboja savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju, kai tai taikoma,
jai gali būti paskirta sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos, pažeidimą
(2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 211 punktas).
Neginčytina, kad Komisija nesilaikė 2004 m. gairių 55 punkte nustatytos pareigos. Savo rašytinėse pastabose ir per teismo
posėdį Komisija pabrėžė ne tik tai, kad neprivalėjo apibrėžti atitinkamos rinkos, bet ir tai, kad ji to nepadarė. Todėl Komisijos
išvadą, kad buvo pasiekta 5 % riba, iš principo reikėtų atmesti.
Tačiau šios bylos aplinkybėmis Teismas mano, kad Komisija vis dėlto teisiškai įrodė, jog buvo tenkinama antroji alternatyvi
sąlyga, numatyta 2004 m. gairių 53 punkte įtvirtintoje prezumpcijoje.
Iš tikrųjų Sprendimo 88–94 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikė pakankamai išsamų nagrinėjamo sektoriaus aprašymą, įskaitant
pasiūlą, paklausą ir geografinę apimtį. Todėl Komisija tiksliai apibrėžė atitinkamas paslaugas ir rinką. Teismas mano, jog
tokio sektoriaus aprašymo gali pakakti tiek, kiek jis yra pakankamai išsamus, kad Teismas galėtų patikrinti pagrindinius Komisijos
teiginius, ir tiek, kiek tuo remiantis yra aišku, kad bendra rinkos dalis akivaizdžiai smarkiai viršija 5 % ribą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma, Komisija padarė pagrįstą išvadą, jog atitinkamos paslaugos yra tarptautinio perkraustymo
paslaugos Belgijoje. Komisija teisingai pažymėjo, kad karteliu buvo siekiama apriboti konkurenciją tarptautinio perkraustymo
į Belgiją arba iš jos sektoriuje. Nagrinėjamiems perkraustymams būdinga tai, kad jie buvo vykdomi iš Belgijos arba į ją, visų
perkraustymo bendrovių buveinės buvo Belgijoje ir kad kartelio veikla buvo vykdoma toje valstybėje narėje. Be to, apskaičiuodama
rinkos dydį Komisija atsižvelgė į šioje rinkoje veikiančių užsienio bendrovių apyvartą.
Antra, tuo remdamasi Komisija apskaičiavo, kad rinkos dydis yra 83 mln. EUR ir kad bendra kartelio dalyvių rinkos dalis yra
apie 50 %. Šiuos skaičius reikia pakoreguoti atsižvelgiant į Sprendimu C(2009) 5810 (šio sprendimo 19 punktas) padarytus pataisymus
ir neįtraukti subrangovo pardavimo sandorių (šio sprendimo 102 punktas), dėl to, Komisijos nuomone, bendra apyvarta yra daugiau
kaip 20 mln. EUR, o bendra rinkos dalis – beveik 30 %. Vis dėlto ši rinkos dalis vis dar gerokai viršija 5 % ribą.
Trečia, per teismo posėdį atsakydama į Teismo pateiktus klausimus pati
Gosselin
nurodė, jog tam, kad nebūtų viršyta 5 % riba, rinka turėtų būti daug didesnė. Iš tikrųjų rinkos dydis turėtų būti daugiau
kaip 400 mln. EUR. Taigi vienintelė galimybė apskaičiuoti tokį atitinkamos rinkos dydį būtų tą rinką apibrėžti daug plačiau
nei Belgijos tarptautinio perkraustymo paslaugų rinką, kurią, beje, Komisija teisingai laikė atitinkama rinka.
Šiomis aplinkybėmis Teismas mano, kad išimties tvarka Komisija galėjo remtis antra alternatyvia 2004 m. gairių 53 punkte nurodyta
sąlyga, aiškiai neapibrėždama rinkos, kaip tai suprantama pagal šių gairių 55 punktą.
Galiausiai, kaip teisingai pažymėjo Komisija, pagal 2004 m. gairių 53 punkte įtvirtintą faktinę prezumpciją tam, kad būtų
įrodyta, jog valstybių narių tarpusavio prekybai padarytas didelis poveikis, pakanka, kad būtų tenkinama viena iš dviejų alternatyvių
sąlygų.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, jog kaltinimą, susijusį su tuo, kad nepadarytas didelis poveikis valstybių narių tarpusavio
prekybai, reikia atmesti.
Todėl visą šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
3.
Dėl „Portielje“ ketvirtojo ieškinio pagrindo ir „Gosselin“ antrojo ieškinio pagrindo, kuriais siekiama, kad bauda būtų sumažinta
Šį ieškinio pagrindą sudaro keturios dalys. Pateikdamos pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovės nurodo, kad nustatant pažeidimo
sunkumą pažeisti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktas ir 3 dalis, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis
ir 2006 m. gairės. Kitos dalys susijusios su tų pačių nuostatų pažeidimais, padarytais nustatant pažeidimo trukmę (antra dalis,
kurią pateikia tik
Gosselin
), pardavimo sandorių vertę baziniam baudos dydžiui apskaičiuoti (atitinkamai antra ir trečia dalys) ir atmetant lengvinančias
aplinkybes (atitinkamai trečia ir ketvirta dalys).

Dėl pažeidimo sunkumo
Šalių argumentai
Ieškovės teigia, kad egzistuoja didelis kokybinis skirtumas tarp perkraustymo bendrovių, dalyvavusių „klasikiniame“ kartelyje
dėl kainų ir kartu susirinkimuose, kurios, be to, buvo rašytinių susitarimų šalys, ir kitų bendrovių (pavyzdžiui,
Gosselin
), kurios buvo susijusios tik su komisiniais mokesčiais ir tariamomis sąmatomis. „Klasikinis“ kartelis buvo kartelio dalyvių
veikimo rinkoje pagrindas, o komisiniai mokesčiai ir tariamos sąmatos buvo taikomi kiekvienu konkrečiu atveju.
Tačiau Komisija visoms susijusioms bendrovėms taikė tą pačią 17 % procentinę išraišką ir nevertino kiekvieno konkretaus atvejo
atsižvelgdama į visas su juo susijusias aplinkybes, kaip tai numatyta 2006 m. gairių 20 punkte. Todėl ieškovės Teismo prašo
bent jau nustatyti apskaičiuojant baudą taikomą procentinę išraišką, kuri būtų mažesnė nei 17 %.
Komisijos nuomone, ieškovių argumentai grindžiami klaidingu įsitikinimu, kad susitarimai dėl komisinių mokesčių ir tariamų
sąmatų yra lengvesni pažeidimai nei susitarimai dėl mažiausių kainų.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės ieškovės tvirtina, kad Komisija turėjo atsižvelgti į visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes ir kad yra didelis
kokybinis skirtumas tarp kainų kartelio ir kitų veiksmų.
–       Dėl pareigos atsižvelgti į visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes
Kalbant apie pirmąjį kaltinimą, reikia pažymėti, kad Sprendimo 542 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigia, jog susitarimai
ar suderinti veiksmai, susiję su tokiu apribojimu, koks konstatuotas šioje byloje, vien dėl savo pobūdžio gali būti kvalifikuojami
kaip „labai sunkūs“ ir tam nereikia, kad tokiems veiksmams būtų būdinga geografinė apimtis ar konkretus poveikis. Šiam teiginiui
pagrįsti tiek Sprendime, tiek atsiliepime į ieškinį Komisija nurodo 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
(T‑241/01, Rink. p. II‑2917).
Tame sprendime Teismas konstatavo, kad sunkumas turi būti vertinamas pirmiausia atsižvelgiant į konkurencijos apribojimų pobūdį,
kad pažeidimo sunkumą galima nustatyti atsižvelgiant į neteisėto elgesio pobūdį bei tikslą ir kad pagal nusistovėjusią teismų
praktiką nustatant baudos dydį su elgesio tikslu susiję veiksniai gali turėti daugiau reikšmės nei veiksniai, susiję su tokio
elgesio pasekmėmis (žr. minėto sprendimo 83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju pažeidimo tikslas – nustatyti kainas ir pasidalyti rinkas. Toks akivaizdus konkurencijos teisės pažeidimas pagal
savo pobūdį yra ypač sunkus.
Be to, priešingai nei Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir [AP] 65 straipsnio 5 dalimi metodo
gairėse [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [AP] 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės]
(OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171) (toliau – 1998 m. gairės), 2006 m. gairėse
jau nėra nurodyta, kad vertinant sunkumą reikia atsižvelgti į „pažeidėjų efektyvų [realų] ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą
žalą kitiems ūkio subjektams“ ar pažeidimo konkrečią „įtaką rinkai, jeigu ji gali būti įvertinta“.
Tačiau 2006 m. gairių 20 punkte aiškiai numatyta, kad „pažeidimo sunkumas bus nustatomas atskirai kiekvienu konkrečiu pažeidimo
atveju, atsižvelgiant į visas su juo susijusias aplinkybes“. Be to, 2006 m. gairėmis buvo iš esmės pakeistas baudų apskaičiavimo
metodas. Visų pirma buvo panaikintas pažeidimų klasifikavimas į tris kategorijas („lengvi“, „sunkūs“ ir „labai sunkūs“) ir
įvesta nuo 0 iki 30 % skalė, kad būtų galima tiksliau diferencijuoti. Pagal 2006 m. gairių 19 punktą bazinis baudos dydis
turi „priklausyti nuo pardavimo vertės dalies, apskaičiuotos remiantis pažeidimo sunkumu“. Paprastai „nustatyta pardavimo
vertės dalis, į kurią bus atsižvelgiama, sieks daugiausia 30 %“ (gairių 21 punktas).
Todėl Komisija gali pasinaudoti baudų skyrimo srityje turima diskrecija ir taip nustatyti tikslią jos procentinę išraišką
nuo 0 iki 30 %, tik jei atsižvelgia į konkrečias bylos aplinkybes. Taigi 2006 m. gairių 22 punkte numatyta, kad „siekdama
nustatyti, ar pardavimo vertės dalis, į kurią turi būti atsižvelgiama tam tikru atveju, turėtų būti mažesnė, ar didesnė, Komisija
atsižvelgs į keletą veiksnių, pavyzdžiui, pažeidimo pobūdį, visų susijusių šalių bendrą rinkos dalį, pažeidimo geografinį
plotą, pažeidimo įgyvendinimą (arba neįgyvendinimą)“.
Šis sunkumas nustatyti konkrečią procentinę dalį yra mažesnis slaptų horizontalių susitarimų dėl kainų nustatymo ir rinkos
pasidalijimo atveju, kuriuo, remiantis 2006 m. gairių 23 punktu, pardavimo procentinė dalis, į kurią atsižvelgiama, paprastai
yra nustatoma „skalės viršutinėje dalyje“. Iš šio punkto matyti, kad didžiausių apribojimų atveju procentinė išraiška turi
būti bent jau didesnė kaip 15 %.
Šiuo atveju Sprendimo šiuo atžvilgiu panaikinti nereikia, nes 17 % procentinė išraiška buvo nustatyta remiantis tik sunkiu
pažeidimo pobūdžiu. Kai Komisija paprasčiausia taiko minimaliam baudos dydžiui, numatytam už didžiausius apribojimus, lygią
ar beveik lygią procentinę išraišką, nebūtina atsižvelgti į papildomus veiksnius ar aplinkybes. Į tai reikėtų atsižvelgti,
tik jei turėtų būti nustatyta didesnė procentinė išraiška. Šiuo klausimu
Gosselin
, be abejo, neteigia, kad Komisija turėjo nustatyti didesnę procentinę išraišką, o Komisija Teismo neprašo padidinti baudą.
Todėl kaltinimą, kad pažeidimo sunkumas buvo nustatytas abstrakčiai, reikia atmesti.
–       Dėl tariamo didelio kokybinio skirtumo
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su tariamu dideliu kokybiniu skirtumu tarp kainų kartelio ir kitų veiksmų, kuris apima
Portielje
penktąjį ieškinio pagrindą, susijusį su tariamu vienodo požiūrio principo pažeidimu, primintina, jog remiantis nusistovėjusia
teismų praktika pagal nediskriminavimo ar vienodo požiūrio principą, kuris yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų,
draudžiama ne tik panašias situacijas vertinti skirtingai, bet ir skirtingas – vienodai, jei tokio vertinimo negalima objektyviai
pagrįsti (šiuo klausimu žr. 1986 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Christ‑Clemen ir kt. prieš Komisiją
, 91/85, Rink. p. 2853, 10 punktą ir 1990 m. birželio 28 d. Sprendimo
Hoche
, C‑174/89, Rink. p. I‑2681, 25 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi reikia konstatuoti, kad vertindama pažeidimo sunkumą Komisija iš tikrųjų skirtingai nevertino dalyvių, kai parinko taikytą
pardavimo sandorių vertės procentinę išraišką, ir visoms susijusioms įmonėms taikė vienodą 17 % procentinę išraišką. Komisija
tokį požiūrį grindžia tuo, kad tai buvo vienas ir tęstinis pažeidimas.
Todėl kyla klausimas, ar atsižvelgdama į teismų praktiką Komisija galėjo visiškai nediferencijuoti darant pažeidimą dalyvavusių
asmenų ir visiškai neatsižvelgti į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes, kad nustatytų
Gosselin
padaryto pažeidimo sunkumą.
Šiuo atžvilgiu iš teismų praktikos matyti, kad kai pažeidimą padaro kelios įmonės, reikia išnagrinėti kiekvienos jų dalyvavimo
darant pažeidimą santykinį sunkumą (1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 623 punktas ir šio sprendimo 76 punkte minėto
Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
150 punktas). Ši išvada yra logiška bausmių ir sankcijų individualizavimo principo, pagal kurį įmonė turi būti baudžiama
tik už veiksmus, dėl kurių ji individualiai kaltinama, pasekmė, o šis principas taikomas visoms administracinėms procedūroms,
kuriose gali būti skirtos sankcijos pagal Bendrijos konkurencijos taisykles (2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p. II‑5057, 119 punktas).
Be to, iš daugelio Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo sprendimų matyti, kad pažeidimo sunkumas turi būti vertinamas individualiai,
remiantis daugeliu veiksnių, kaip antai specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu (žr.
šio sprendimo 89 punkte minėto 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 106 punktą; šio sprendimo 125 punkte minėto Sprendimo S
candinavian Airlines System prieš Komisiją
83 ir paskesnius punktus). Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, jog į tai, kad įmonė dalyvavo ne visuose kartelį sudarančiuose
elementuose ar kad atliko menką vaidmenį tuose epizoduose, kuriuose dalyvavo, turi būti atsižvelgiama vertinant pažeidimo
sunkumą ir prireikus nustatant baudą (žr. šio sprendimo 76 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
90 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947, 429 punktą
ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vis dėlto Bendrojo Teismo praktikoje individualios aplinkybės vertinamos ne vertinant pažeidimo sunkumą, t. y. nustatant bazinį
baudos dydį, o koreguojant bazinį dydį remiantis lengvinančiomis ir sunkinančiomis aplinkybėmis (žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 100 ir paskesnius punktus; šis sprendimas apeliacine tvarka patvirtintas 2009 m. lapkričio 12 d.
Teisingumo Teismo sprendimu
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, C‑554/08 P, Rink. p. II‑0000).
Tačiau ši teismų praktika atitinka šio sprendimo 137 ir 138 punktuose cituotą teismų praktiką. Iš tikrųjų šiuose sprendimuose
žodis „sunkumas“ buvo vartojamas bendrai pažeidimo intensyvumui aprašyti, o ne baudų apskaičiavimo gairėse nustatyta technine
prasme. Todėl Komisija galėjo atsižvelgti į tam tikrus „sunkumo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnį,
aspektus, kai vertino lengvinančias ir sunkinančias aplinkybes, o ne „sunkumą“, kaip jis suprantamas pagal baudų apskaičiavimo
gaires.
Taip yra visų pirma tada, kai vertinamas kelių įmonių, dalyvavusių darant vieną ir tęstinį pažeidimą, dalyvavimo santykinis
sunkumas. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas patvirtino, kad, kiek tai susiję su Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairėmis [Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės] (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171; toliau – 1998 m. gairės), kiekvienos susijusios įmonės dalyvavimo darant pažeidimą santykinis
sunkumas turi būti nagrinėjamas su galimybe atsižvelgti į sunkinančias ar lengvinančias aplinkybes (šio sprendimo 139 punkte
minėto 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
27 punktas). Todėl vieno ir tęstinio pažeidimo atveju „pažeidimo“ sąvoka, vartojama 1998 m. gairėse, siejama su visu pažeidimu,
kurį darant dalyvavo keletas įmonių, o šio vieno pažeidimo „sunkumas“ vienodas visiems dalyviams.
Tačiau šio sprendimo 139 punkte minėtas 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimas
Karbone‑Lorraine prieš Komisiją
susijęs su 1998 m. gairėmis. Kaip jau minėta šio sprendimo 129 punkte, 2006 m. gairėmis buvo iš esmės pakeistas baudų apskaičiavimo
metodas. Pirma, buvo panaikintas pažeidimų klasifikavimas į tris kategorijas („lengvi“, „sunkūs“ ir „labai sunkūs“). Dabartinė
sistema, pagal kurią nustatyta 0 % iki 30 % skalė, leidžia tiksliau diferencijuoti pagal pažeidimo sunkumą.
Antra, buvo panaikintos fiksuotos sumos. Dabar bazinis dydis apskaičiuojamas remiantis kiekvienos tiesiogiai ar netiesiogiai
su pažeidimu susijusios konkrečios įmonės pardavimo sandorių verte. Taigi šis naujas metodas leidžia geriau atsižvelgti į
kiekvienos darant pažeidimą dalyvavusios įmonės individualų dalyvavimą vertinant jo sunkumą. Taip pat jis leidžia atsižvelgti
į tai, ar vieno pažeidimo sunkumas sumažėjo per tam tikrą laiką.
Trečia, per posėdį Komisija patvirtino, kad savo sprendimų praktikoje ji jau nebūtinai taiko vienodą procentinę išraišką visiems
darant pažeidimą dalyvavusiems asmenims. Iš tikrųjų 2008 m. spalio 1 d. Sprendime
Candle waxes
C(2008) 5476 dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/C.39181 – Žvakių vaškas), kurio
santrauka paskelbta 2009 m. gruodžio 4 d. Oficialiajame leidinyje (OL C 295, p. 17), ir 2009 m. lapkričio 11 d. Sprendime
Heat stabilisers
C(2009) 8682 dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.589 – Šilumos stabilizatoriai),
kurio santrauka paskelbta 2010 m. lapkričio 12 d.
Oficialiajame
leidinyje (OL C 307, p. 9), Komisija skirtingoms nagrinėjamų kartelių dalyvių kategorijoms taikė skirtingas procentines išraiškas
atsižvelgusi į jų dalyvavimo darant pažeidimą santykinį sunkumą. Būtent pastarojoje byloje buvo nustatyta didesnė procentinė
išraiška toms įmonėms, kurios dalyvavo ne tik nustatant kainas, bet ir pasidalijant klientus ir (arba) rinką.
Vis dėlto naujasis metodas neįpareigoja laikytis tokio požiūrio. Nors šio sprendimo 137 ir 138 punktuose cituotoje teismų
praktikoje nurodyta, kad turi būti atsižvelgiama į dalyvavimo darant pažeidimą santykinį sunkumą ir konkrečias bylos aplinkybes,
remdamasi 2006 m. gairėmis, Komisija tai gali padaryti vertindama pažeidimo sunkumą ar koreguodama bazinį dydį, atsižvelgdama
į lengvinančias ir sunkinančias aplinkybes. Kai Komisija laikosi šio požiūrio, lengvinančių ir sunkinančių aplinkybių vertinimas
vis dėlto turi leisti adekvačiai atsižvelgti į dalyvavimo darant vieną ir tą patį pažeidimą santykinį sunkumą ir į galimą
šio sunkumo kaitą per tam tikrą laiką.
Šiuo atveju Komisija visoms nagrinėjamoms įmonėms nustatė vienodą 17 % procentinę išraišką. Kadangi
Gosselin
teigia, kad jos dalyvavimo santykinis sunkumas mažesnis nei kitų dalyvavusių įmonių ir kad turėjo būti atsižvelgta į tam
tikras specifines ar neįprastas aplinkybes, jos pateikti argumentai bus nagrinėjami su kaltinimais, susijusiais su Komisijos
atliktu klaidingu lengvinančių aplinkybių vertinimu.
Todėl šio ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti ir į
Gosselin
argumentus atsižvelgti nagrinėjant ketvirtą dalį (180 ir paskesni punktai).

Dėl pažeidimo trukmės
Šią ieškinio pagrindo dalį pateikia tik
Gosselin
.
Šalių argumentai

Gosselin
pažymi, jog Sprendimo 379 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai pripažino, kad bylos medžiagoje nėra dokumentų, įrodančių,
jog
Gosselin
įgyvendino antikonkurencinius susitarimus per ilgesnį nei ištisų trejų metų laikotarpį, t. y. nuo 1993 m. spalio 30 d. iki
1996 m. lapkričio 14 d.

Gosselin
nuomone, tokio įrodymų nebuvimo negali kompensuoti tvirtinimas, kad kalbama apie vieną ir tęstinį pažeidimą arba kad
Gosselin
niekada neatsiribojo nuo pažeidimo. Kalbėdama apie pirmąjį tvirtinimą, ji teigia, kad ši aplinkybė nepanaikina Komisijos
pareigos įrodyti konkrečią
Gosselin
dalyvavimo darant pažeidimą trukmę. Kalbėdama apie antrąjį tvirtinimą
Gosselin
teigia, kad Sprendime nurodyta teismų praktika, pagal kurią atitinkama įmonė turi atvirai ir vienareikšmiškai atsiriboti
nuo kartelio, visada susijusi su „klasikiniais“ karteliais, dėl kurių vyksta daugiašaliai susitikimai ir per kuriuos aiškiai
nurodomi konkurenciją ribojantys tikslai. Todėl ši teismų praktika netaikoma
Gosselin
, kuri nedalyvavo nė viename susitikime. Galiausiai
Gosselin
pažymi, jog trejų metų laikotarpis yra ypač ilgas ir kad todėl tęstinumas per šį laikotarpį neįrodytas.
Komisija pripažįsta, kad, kiek tai susiję su
Gosselin
, byloje nėra jokio dokumento apie konkrečius komisinių mokesčių ir tariamų sąmatų mokėjimo atvejus laikotarpiu nuo 1993 m.
spalio 30 d. iki 1996 m. lapkričio 14 d., bet ji mano, kad iš objektyvių ir nuoseklių požymių galima daryti išvadą, jog
Gosselin
ir toliau dalyvavo darant pažeidimą per šį laikotarpį. Ji pažymi, jog kalbama apie tarpinį laikotarpį ir kad
Gosselin
galutinai nenutraukė dalyvavimo kartelyje 1993 m. spalio mėn. Taip pat iš turimų įrodymų matyti, jog kartelio veikla liko
nepakitusi per atitinkamą laikotarpį ir nebuvo nutraukta. Galiausiai Komisija konstatuoja, kad
Gosselin
viešai ir vienareikšmiškai neatsiribojo nuo kartelio atitinkamo laikotarpio pradžioje.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš esmės
Gosselin
tvirtina, kad per laikotarpį nuo 1993 m. spalio 30 d. iki 1996 m. lapkričio 14 d. (toliau – ginčijamas laikotarpis) ji nedalyvavo
kartelyje, todėl koeficientas, kuriuo atsižvelgiama į dalyvavimo metų skaičių, turi būti sumažintas.
Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimų įrodinėjimo pareiga tenka
Komisijai ir kad ji turi pateikti tikslių ir neprieštaringų įrodymų, pagrindžiančių tvirtą įsitikinimą, kad nurodytas pažeidimas
padarytas (šiuo klausimu žr. 1984 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją
, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 62 punktą).
Taip yra ypač su įrodymais dėl pažeidimo trukmės, t. y. kriterijaus, kurio svarba labai padidėjo pagal 2006 m. gaires. Jei
nėra tiesioginių pažeidimo trukmės įrodymų, Komisija turi pateikti pakankamai artimų laiko atžvilgiu faktinių aplinkybių įrodymų,
kurie leistų pagrįstai manyti, kad pažeidimas nebuvo nurauktas nuo vienos iki kitos konkrečios datos (žr. 2003 m. gruodžio
11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Adriatica di Navigazione prieš Komisiją
, T‑61/99, Rink. p. II‑5349, 125 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju nustatyta, kad nėra rašytinių įrodymų apie ginčijamą laikotarpį.
Vis dėlto Sprendime ir pastabose Komisija nurodė teismų praktiką, pagal kurią tam, kad baigtųsi jos atsakomybė, įmonė turi
viešai ir vienareikšmiškai atsiriboti nuo kartelio, kad kiti dalyviai žinotų, jog ji daugiau neberemia bendrų kartelio tikslų.
Šiuo klausimu tiesa, kad tada, kai dalyvavimas tokiuose daugiašaliuose susitikimuose yra nustatytas, atitinkama įmonė turi
pateikti įrodymų, patvirtinančių, kad ji tuose susitikimuose nesiekė jokio antikonkurencinio tikslo ir pareiškė savo konkurentams
dalyvavusi dėl to, kad turėjo kitokių ketinimų nei jie (šio sprendimo 37 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
81 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 155 punktas).
Tačiau ši teismų praktika susijusi su karteliais, kuriuose vyko daugiašaliai susitikimai ir per kuriuos aiškiai nurodyti konkurenciją
ribojantys tikslai. Kaip Teisingumo Teismas išaiškino šio sprendimo 37 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
82 punkte, šią taisyklę pagrindžianti priežastis yra ta, kad įmonė, dalyvaudama minėtame susitikime ir viešai neatsiribodama
nuo jo turinio, kitiems susitikimo dalyviams leidžia manyti, jog sutinka su tuo, kas jame nuspręsta, ir to laikysis. Tačiau
šiuo atveju nustatyta, kad
Gosselin
nedalyvavo tokiuose susitikimuose.
Todėl Komisija turėjo pateikti įrodymų apie
Gosselin
dalyvavimo darant pažeidimą trukmę ir negalėjo pasinaudoti minėtoje teismų praktikoje nustatytu įrodinėjimo pareigos palengvinimu.
Tačiau reikia konstatuoti, kad, kiek tai susiję su ginčijamu laikotarpiu, Komisijos pateikti įrodymai nepakankamai patvirtina,
kad
Gosselin
dalyvavo kartelyje.
Pirma, kadangi Komisija pažymi, jog ginčijamas laikotarpis yra tarpinis ir kad
Gosselin
galutinai nenutraukė dalyvavimo kartelyje 1993 m. spalio mėn., reikia konstatuoti, kad tai susiję su nutraukimu. Todėl vien
aplinkybė, kad
Gosselin
dalyvavo kartelyje tiek prieš, tiek po atitinkamo laikotarpio, nesvarbi. Be to, tai, kad
Gosselin
laikoma atsakinga už dalyvavimą kartelyje tik iki 2002 m. rugsėjo 18 d., t. y. iki paskutinio rašytinio įrodymo datos, nors
kartelis egzistavo iki 2003 m. rugsėjo mėn., įrodo, kad dalyvavimą kartelyje galima nutraukti ir be konkretaus pareiškimo.
Antra, Komisija tvirtina, kad
Gosselin
dalyvavo tuose pačiuose antikonkurenciniuose veiksmuose tiek po 1996 m. lapkričio mėn., tiek iki 1993 m. spalio mėn. ir kad
tarp šių dviejų datų nebuvo jokių pasikeitimų. Vis dėlto, kadangi kartelio veikimo būdas nepasikeitė per ginčijamą laikotarpį,
Gosselin
dalyvavo tokia pačia forma kaip ir anksčiau.
Trečia, Sprendimo 274 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog paprasta aplinkybė, kad jos bylos medžiagoje nėra tariamos
sąmatos, nereiškia, kad ta sąmata visai nebuvo parengta. Iš bylos medžiagoje esančių įrodymų matyti, kad kai kurios tariamos
sąmatos kartais buvo siunčiamos tiesiogiai persikraustančiam asmeniui. Pagal šią konstatuojamąją dalį
Allied Arthur Pierre
vidaus pažymoje, susijusioje su perkraustymu iš Briuselio (Belgija) į Lisaboną (Portugalija), nurodyta, kad
Gosselin
ir
Ziegler
paprašytos pateikti tariamas sąmatas. Be to, patikslinta, kad
Gosselin
„šiandien išsiunčia tariamas sąmatas paštu [ir kad] klientas apie tai įspėtas“. Tačiau tai po ginčijamo laikotarpio, t. y.
1998 m., vykdytas perkraustymas.
Ketvirta, per teismo posėdį Komisija pripažino, kad nėra kitų įrodymų apie
Gosselin
dalyvavimą per ginčijamą laikotarpį.
Penkta, kalbant apie ginčijamo laikotarpio trukmę, pažymėtina, kad klausimas, ar tas laikotarpis yra pakankamai ilgas, kad
būtų laikomas pažeidimo nutraukimu, ar toks nėra, negali būti nagrinėjamas abstrakčiai. Priešingai, jį reikia vertinti atsižvelgiant
į nagrinėjamo kartelio veikimą (2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
IMI ir kt. prieš Komisiją
, T‑18/05, Rink. p. II‑0000, 89 ir paskesni punktai).
Šiuo atveju iš sprendimo 280 konstatuojamojoje dalyje esančios 3 lentelės matyti, jog paprastai atitinkamos įmonės susisiekdavo
kelis kartus per metus, kad parengtų tariamas sąmatas ar sumokėtų komisinius mokesčius. Iš tikrųjų, kadangi ši sistema buvo
grindžiama principu
do ut des
(žr. šio sprendimo 79 punktą), reikėjo tam tikro bendradarbiavimo tęstinumo kartelyje. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad ši
trukmė gerokai viršija intervalus, kuriais paprastai nagrinėjamos įmonės atitinkamai išreikšdavo (rengdamos tariamas sąmatas
ar mokėdamos komisinius mokesčius) savo norą riboti konkurenciją, darytina išvada, kad Komisija nepateikė pakankamai artimų
laiko atžvilgiu faktinių aplinkybių įrodymų, kurie leistų pagrįstai nuspręsti, kad pažeidimas nebuvo nurauktas nuo 1993 spalio
30 d. iki 1996 m. lapkričio 14 d.
Šešta, Sprendime Komisija rėmėsi tuo, kad pažeidimas vienas ir tęstinis. Tačiau, kaip teigė
Gosselin
, reikia nuspręsti, kad rašytinių įrodymų apie ginčijamą laikotarpį nebuvimo negali kompensuoti Sprendimo 380 konstatuojamojoje
dalyje esantis teiginys, kad nagrinėjamas kartelis yra vienas ir tęstinis pažeidimas. Iš tikrųjų tokia išvada neleidžia
Gosselin
taikyti atsakomybės už visą kartelio trukmę. 2006 m. gairių 24 punkte daroma nuoroda ne į pažeidimo trukmę, o į kiekvienos
įmonės dalyvavimo darant pažeidimą trukmę. Todėl būtina nustatyti individualią dalyvavimo kartelyje trukmę, kaip Komisija
tai darė Sprendime.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad šio ieškinio pagrindo antrą dalį, susijusią su klaidingu pažeidimo trukmės nustatymu,
reikia priimti, todėl reikia panaikinti Sprendimą tiek, kiek jame nustatyta
Gosselin
atsakomybė už dalyvavimą kartelyje per ginčijamą laikotarpį. Dėl šios priežasties iš Sprendimo 548 konstatuojamojoje dalyje
nustatytos 10 metų ir 7 mėnesių trukmės reikia atimti ginčijamą laikotarpį. Taigi
Gosselin
dalyvavimo trukmė – 7 metai ir 6 mėnesiai.
Atsižvelgiant į tai, kad po ginčijamo laikotarpio
Gosselin
vėl iš naujo dalyvavo darant pažeidimą, o dėl šio pažeidimo ji neginčija, kad tai buvo tas pats kartelis, kuriame ji dalyvavo
prieš nutraukdama dalyvavimą jame, šiuo atveju netaikoma senatis pagal Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 2 dalį. Vis dėlto
Sprendimą reikia pakeisti, kad būtų sumažinta
Gosselin
skirta bauda, atsižvelgiant į realią jos dalyvavimo kartelyje trukmę. Konkrečios šio pakeitimo pasekmės bus nurodytos šio
sprendimo 174 punkte.

Dėl pardavimo sandorių vertės, į kurią turi būti atsižvelgta nustatant bazinį dydį
Šalių argumentai
Ieškovės tvirtina, kad Sprendime Komisija nustatė klaidingą bazinį dydį, kiek tai susiję su pardavimo sandorių verte. Šią
klaidą lėmė tai, kad
Gosselin
finansiniai metai nesutampa su kalendoriniais metais. Todėl Komisija „pilnais [visais] paskutiniais įmonės dalyvavimo darant
pažeidimą metais“ (2006 m. gairių 13 punkte nustatyta prasme) turėjo laikyti iki pažeidimo pabaigos ėjusius paskutinius finansinius
metus. Iš Sprendimo matyti, kad pažeidimo pabaigos data yra 2008 m. rugsėjo 18 d. ir paskutiniai finansiniai metai – nuo 2001 m.
liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d. (per tuos metus apyvarta buvo 1 607 946,90 EUR), o ne finansiniai metai nuo 2000 m.
liepos 1 d. iki 2001 m. birželio 30 d., į kuriuos atsižvelgta Sprendime.
Atsiliepime į ieškinį Komisija pripažino, kad 2006 m. gairėse nėra išsamaus atsakymo į klausimą, kokiais duomenimis iš esmės
ji turi remtis kaip atskaitos tašku. Be to, triplike Komisija pripažino, kad laikotarpis nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m.
birželio 30 d., kaip referenciniai metai, yra tinkamesnis nei Sprendime nustatytas laikotarpis.
Bendrojo Teismo vertinimas
2009 m. liepos 24 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2009) 5810, iš dalies keičiantį Sprendimą, kiek tai susiję su pardavimo sandorių
verte, į kurią turi būti atsižvelgiama nustatant
Gosselin
ir
Portielje
bazinę baudą (žr. šio sprendimo 19 punktą). Tame Sprendime Komisija referenciniu laikotarpiu taikė laikotarpį nuo 2001 m.
liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d. ir todėl atitinkama apyvarta sudarė 1 607 946 EUR. Todėl
Gosselin
skirta bauda sumažinta iki 3,28 mln. EUR, iš kurių
Portielje
laikoma solidariai atsakinga už 270 000 EUR.
Kadangi Komisija pripažino šio ieškinio pagrindo trečios dalies pagrįstumą ir todėl iš dalies pakeitė Sprendimą, nereikia
priimti sprendimo dėl šios ieškinio pagrindo dalies.
Kadangi pažeidimo trukmė jau sumažinta iki 7 metų ir 6 mėnesių (žr. šio sprendimo 168 punktą),
Gosselin
skirta bauda turi būti sumažinta iki 2,32 mln. EUR (pataisytą apyvartą padauginus iš 0,17 ir 7,5 ir pridėjus papildomą sumą,
skirtą atgrasyti).

Dėl lengvinančių aplinkybių
Šalių argumentai
Ieškovės mano, kad Sprendime Komisija klaidingai netaikė lengvinančios aplinkybės, susijusios su ribotu dalyvavimu ir menku
Gosselin
vaidmeniu. Šiuo klausimu jos tvirtina, kad, pirma,
Gosselin
nedalyvavo kuriant kartelį ir kad ji nedalyvavo susitarimuose dėl kainų. Nurodytas jos dalyvavimas susitarimuose dėl komisinių
mokesčių buvo labai ribotas ir tik pavieniais atvejais.
Antra, jos mano, kad Sprendime visai neįrodyta, jog
Gosselin
žinojo ar būtinai turėjo žinoti, kad jos veiksmai pateko į bendrą planą ir kad šis bendras planas apėmė visus kartelio sudėties
elementus. Be to, jos ginčija, kad galimos atsakomybės už visą kartelį pakanka tam, kad nebūtų taikoma lengvinanti aplinkybė,
susijusi būtent su labai ribotu konkrečios įmonės vaidmeniu.
Trečia, ieškovės teigia, kad už perkraustymus atsakingi įmonių ir institucijų skyriai puikiai žinojo apie tariamų sąmatų praktiką
ir joje matė priemonę lengvai užbaigti perkraustymo administracines bylas. Kadangi kalbama apie praktiką, kurios atitinkamos
perkraustymo bendrovės neslėpė, už perkraustymus atsakingi skyriai turėjo žinoti apie tariamų sąmatų egzistavimą. Kalbant
apie
Gosselin
, bylos medžiagoje yra pavyzdys, susijęs su Bendrijos pareigūnu, kompetentingu pasirašyti perkraustymo dokumentus, prašiusiu
pateikti tariamą sąmatą.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš Sprendimo matyti, kad Komisija neatsižvelgė į jokią lengvinančią aplinkybę. Vis dėlto ieškovės teigia, kad Komisija turėjo
atsižvelgti į tai, jog
Gosselin
nedalyvavo kuriant kartelį ir nebuvo susitarimų dėl kainų šalis (pirmasis kaltinimas), kad
Gosselin
nežinojo, jog jos veiksmai patenka į bendrą planą (antrasis kaltinimas) ir kad tam tikri Komisijos pareigūnai žinojo apie
tariamų sąmatų teikimo praktiką (trečiasis kaltinimas).
–       Dėl pirmojo ir antrojo kaltinimų
Pirma, kalbant apie argumentą, kad
Gosselin
nedalyvavo kuriant kartelį ir nebuvo rašytinių susitarimų šalis, reikia konstatuoti, kad iš tikrųjų jos dalyvavimas įgyvendinant
susitarimą dėl komisinių mokesčių rašytiniuose dokumentuose pirmą kartą užfiksuotas 1992 m., o ši praktika sukurta 9 dešimtmetyje.
Tačiau ši aplinkybė svarbi tik aiškinantis, ar įmonė atliko organizatoriaus arba kurstytojo vaidmenį, kuris gali būti pripažintas
sunkinančia aplinkybe pagal 2006 m. gairių 28 punktą. Tačiau tai, kad ji aktyviai nedalyvavo rengiant nagrinėjamus antikonkurencinius
susitarimus, savaime nėra lengvinanti aplinkybė.
Antra, kalbant apie tariamai ribotą
Gosselin
dalyvavimą darant pažeidimą, nustatyta, kad ji niekada nebuvo rašytinių susitarimų dėl kainų nustatymo šalis ir nedalyvavo
susirinkimuose, kurių tikslas antikonkurencinis.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal gairių 29 punkto trečią įtrauką tam, kad bauda būtų sumažinta dėl lengvinančių aplinkybių,
atitinkama įmonė turi „pateikti įrodymų, kad jos dalyvavimas darant pažeidimą buvo tikrai menkas“, ir „įrodyti, kad per laikotarpį,
per kurį buvo prisijungusi prie neteisėtų susitarimų, ji iš esmės tų susitarimų nevykdė ir rinkoje veikė pagal konkurencijos
principus“. Tačiau šiuo atveju tos sąlygos netenkinamos.
Vis dėlto vartojamas žodis „pavyzdžiui“ reiškia, kad 2006 m. gairių 29 punkte nurodytas aplinkybių sąrašas nėra baigtinis.
Be to, kaip konstatuota nagrinėjant
Portielje
ketvirtąjį ieškinio pagrindą ir
Gosselin
antrąjį ieškinio pagrindą, į konkrečias aplinkybes byloje, būtent tai, ar įmonė dalyvavo visuose pažeidimo epizoduose, ar
ne, turi būti atsižvelgiama jei ne vertinant pažeidimo sunkumą, tai bent jau koreguojant bazinį dydį remiantis lengvinančiomis
ir sunkinančiomis aplinkybėmis. Iš tikrųjų ši pareiga buvo viena iš priežasčių, dėl kurių Teisingumo Teismas nusprendė, kad
vieno ir tęstinio pažeidimo sąvoka neprieštarauja principui, pagal kurį atsakomybė už konkurencijos teisės pažeidimus yra
individuali (šio sprendimo 76 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
84 punktas). Vien minėto 29 punkto trečioje įtraukoje nustatyti kriterijai negali užtikrinti šios galimybės. Todėl reikia
vertinti konkrečias bylos aplinkybes.
Šiuo klausimu nustatyta, kad nagrinėjamas pažeidimas kito laikui bėgant. Rašytiniai susitarimai buvo taikomi pirmajame pažeidimo
etape, t. y. nuo 1984 m. iki XX a. paskutiniojo dešimtmečio pradžios, paskui jų atsisakyta. Antrajame pažeidimo etape pradėtos
teikti tariamos sąmatos ir mokėti komisiniai mokesčiai. Todėl iš esmės pagal 2006 m. gairių 19 punktą pardavimo vertės procentinė
išraiška, į kurią atsižvelgiama, laikui bėgant gali būti keičiama. Ši aplinkybė gali pateisinti ir baudos sumažinimą remiantis
lengvinančiomis aplinkybėmis.
Tačiau reikia nuspręsti, kad veiksmai, kuriuose dalyvavo
Gosselin
, nėra lengvesni pažeidimai nei rašytiniai susitarimai dėl kainų nustatymo ar pavieniai konkrečių perkraustymų kainų nustatymo
atvejai. Iš tikrųjų, priešingai nei teigia
Gosselin
, tariamos sąmatos ir komisiniai mokesčiai taip pat padarė poveikį kainoms (žr. šio sprendimo 67 ir paskesnius punktus). Be
to, atsižvelgiant į aplinkybes šioje byloje, tai, kad
Gosselin
nedalyvavo susitikimuose, kurių tikslas antikonkurencinis ir kurie nebebuvo organizuojami, kai ji dalyvavo kartelyje, nesvarbu
vertinant pažeidimo sunkumą, nes kartelis veikė pagal mechanizmus, dėl kurių tokie susitikimai nereikalingi.
Vadinasi, Komisija galėjo nustatyti vienodą procentinę išraišką už visą vieno ir tęstinio pažeidimo laikotarpį ir neatsižvelgti
į šio pažeidimo raidą laikui bėgant kaip į lengvinančią aplinkybę.
Trečia, kalbant apie ieškovių kaltinimą, kad galimos atsakomybės už vieną ir tęstinį pažeidimą nepakanka tam, kad nebūtų taikoma
lengvinanti aplinkybė, susijusi su konkrečios įmonės ribotu vaidmeniu, reikia nuspręsti, kad šis teiginys teisingas. Vis dėlto
tai, kad
Gosselin
nežinojo apie bendrą kartelio planą, nėra lengvinanti aplinkybė. Šis argumentas būtų svarbus, jei ieškovės ginčytų konstatuotą
vieną ir tęstinį pažeidimą, tačiau tokio kaltinimo jos nepateikė.
Todėl šiuos kaltinimus reikia atmesti.
–       Dėl trečiojo kaltinimo
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su tuo, kad Komisija žinojo apie tariamų sąmatų praktiką, reikia konstatuoti, kad 2006 m.
gairių 29 punkto paskutinėje įtraukoje nustatyta, jog „bazinis baudos dydis gali būti sumažintas <...>, kai antikonkurencinis
elgesys buvo leidžiamas ar skatinamas valdžios institucijų arba teisės aktų“.
Tačiau bylos medžiagoje nėra jokių dokumentų, įrodančių, kad Komisija, kaip institucija, leido, skatino ar prašė teikti tariamas
sąmatas. Iš tikrųjų Komisija visiškai nebuvo suinteresuota skatinti ar toleruoti tariamų sąmatų sistemos, nes ji kenkė jos
interesams. Tai, kad tam tikri darbuotojai prašė pateikti tariamas sąmatas dėl perkraustymo, už kurį galiausiai kompensavo
Komisija, nereiškia, kad institucija žinojo apie šiuos veiksmus ar kad juose dalyvavo, nes reikia skirti Komisijos pareigūnus
ir Komisiją, veikiančią kaip institucija. Su perkraustymo bendrove bendraujantis asmuo nėra tikrasis perkraustymo bendrovių
klientas. Tikrasis klientas yra institucija ar įmonė, kurioje šis asmuo dirba ir kuri padengia perkraustymo išlaidas.
Tuo atveju, jei institucijos pareigūnas prašė pateikti tariamą sąmatą,
Gosselin
turėjo žinoti, kad tokie prašymai negali būti pateikti institucijų vardu ar joms raginant, nes jie akivaizdžiai prieštarauja
jų finansiniams interesams. Iš tikrųjų reikalavimas pateikti dvi ar tris sąmatas skirtas būtent užtikrinti bent jau minimalią
konkurenciją ir išvengti to, kad viena perkraustymo bendrovė galėtų vienašališkai nustatyti perkraustymo kainą.
Be to, vien žinojimas apie antikonkurencinius veiksmus nereiškia, kad šie veiksmai buvo netiesiogiai Komisijos „leidžiami
ar skatinami“ 2006 m. gairių 29 punkto paskutinėje įtraukoje nustatyta prasme. Iš tikrųjų tariamas neveikimas negali būti
prilyginamas tokiam faktiniam veiksmui, koks yra leidimas ar skatinimas.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad
Gosselin
argumentai susiję tik su tariamomis sąmatomis. Tačiau tariamos sąmatos yra tik vieno ir tęstinio pažeidimo vienas iš epizodų.
Pateikti argumentai niekaip nepateisina komisinių mokesčių mokėjimo.
Vadinasi, šį kaltinimą, todėl ir visą šio ieškinio pagrindo paskutinę dalį, reikia atmesti.
4.
Dėl „Portielje“ penktojo ieškinio pagrindo ir „Gosselin“ trečiojo ieškinio pagrindo, susijusių su vienodo požiūrio principo
pažeidimu
Šis ieškinio pagrindas pateiktas papildomai ir jį sudaro dvi dalys.

Šalių argumentai
Pirma, ieškovės tvirtina, kad tuo atveju, jei šiuo klausimu pirmesniuose ieškinių pagrinduose jų pateikti argumentai būtų
atmesti, Sprendimo 2 straipsnio e punktas turi būti panaikintas dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo dėl to, kad nustatydama
baudą Komisija niekaip neatsižvelgė į tai, kad jų elgesys objektyviai ir kokybiškai skiriasi nuo kitų „klasikiniame“ kartelyje
dalyvavusių perkraustymo bendrovių (
Arthur Pierre
,
Interdean
,
Transworld
ir
Ziegler
) elgesio.
Antra, tuo atveju, jei šiuo klausimu pirmesniuose ieškinių pagrinduose jų pateikti argumentai būtų atmesti, ieškovių nuomone,
tai reikštų, kad nustatant pardavimo sandorių vertę apskaičiuojant baudą
Gosselin
buvo skirtingai vertinama be objektyvaus pateisinimo.
Komisija daro nuorodą į savo pastabas, pateiktas pirmesniuose ieškinių pagrinduose.

Bendrojo Teismo vertinimas
Šio paskutiniojo ieškinio pagrindo pirma dalis nėra savarankiška
Gosselin
antrojo ieškinio pagrindo atžvilgiu. Iš esmės ji jau išnagrinėta (žr. šio sprendimo 134 ir paskesnius punktus).
Kadangi Komisija pripažino
Gosselin
antrojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su pardavimo sandorių verte, pagrįstumą, šio ieškinio pagrindo antros
dalies, kuri pateikta tik papildomai, nagrinėti nereikia.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad reikia panaikinti Sprendimą, kiek jis susijęs su
Portielje
(šio sprendimo 59 punktas) ir kiek jame konstatuota, kad
Gosselin
dalyvavo darant EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą laikotarpiu nuo 1993 m. spalio 30 d. iki 1996 m. lapkričio 14 d. (šio
sprendimo 168 punktas). Be to, nebereikia priimti sprendimo dėl ieškinio pagrindo dalies, susijusios su pardavimo sandorių
verte, į kurią turi būti atsižvelgiama nustatant
Gosselin
skirtos baudos bazinį dydį (šio sprendimo 173 punktas). Todėl ši bauda turi būti sumažinta iki 2,32 mln. EUR (šio sprendimo
174punktas). Byloje T‑208/08 likusią ieškinio dalį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi byloje T‑209/08 Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti
Portielje
bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus. Byloje T‑208/08 kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinta, o
dalis atmesta ir nuspręsta, kad dėl dalies reikalavimų nereikia priimti sprendimo. Todėl pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio
3 ir 6 dalis kiekviena šalis turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas šioje byloje.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Byloje T‑208/08 panaikinti 2008 m. kovo 11 d. Komisijos sprendimą C(2008) 926 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį
ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.543 – Tarptautinio perkraustymo paslaugos), kiek jame konstatuota, kad
Gosselin Group NV
dalyvavo darant EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą laikotarpiu nuo 1993 m. spalio 30 d. iki 1996 m. lapkričio 14 d.
2.
Nustatyti, kad Sprendimo C(2008) 926, iš dalies pakeisto 2009 m. liepos 24 d. Komisijos sprendimu C(2009) 5810 galutinis,
2 straipsnyje
Gosselin Group
skirta bauda lygi 2,32 milijono EUR.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Byloje T‑209/08 panaikinti Sprendimą C(2008) 926, iš dalies pakeistą Sprendimu C(2009) 5810, kiek jis susijęs su
Stichting Administratiekantoor Portielje
.
5.
Byloje T‑208/08 kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
6.
Byloje T‑209/08 priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Paskelbta 2011 m. birželio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Turinys
Faktinės aplinkybės
1.  Ginčo dalykas
2.  Ieškovės
3.  Administracinė procedūra
4.  Sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl „Portielje“ pateiktų pirmojo ir antrojo ieškinio pagrindų, susijusių su EB 81 straipsnio pa˛eidimu
Šalių argumentai
Portielje argumentai
Komisijos argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Dėl antrojo ieškinio pagrindo
2.  Dėl „Portielje“ trečiojo ieškinio pagrindo ir „Gosselin“ pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pa˛eidimu
Dėl tariamo didelio konkurencijos apribojimo nebuvimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl tariamų konkurencijos apribojimų nebuvimo
–  Dėl antikonkurencinio poveikio įrodymo
–  Dėl atsakomybės už rašytinius susitarimus
Dėl tariamo didelio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl tarptautinio pobūdžio
–  Dėl 40 mln. EUR ribos
–  Dėl 5 % ribos
3.  Dėl „Portielje“ ketvirtojo ieškinio pagrindo ir „Gosselin“ antrojo ieškinio pagrindo, kuriais siekiama, kad bauda būtų
sumažinta
Dėl pažeidimo sunkumo
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl pareigos atsižvelgti į visas konkrečiu atveju svarbias aplinkybes
–  Dėl tariamo didelio kokybinio skirtumo
Dėl pažeidimo trukmės
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pardavimo sandorių vertės, į kurią turi būti atsižvelgta nustatant bazinį dydį
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl lengvinančių aplinkybių
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Dėl pirmojo ir antrojo kaltinimų
–  Dėl trečiojo kaltinimo
4.  Dėl „Portielje“ penktojo ieškinio pagrindo ir „Gosselin“ trečiojo ieškinio pagrindo, susijusių su vienodo požiūrio principo
pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: olandų.