CELEX: 62013CJ0119
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по граждански дела
Регламент (ЕО) № 1896/2006
Процедура за европейска заповед за плащане
Липса на редовно връчване
Последици
Европейска заповед за плащане, обявена за подлежаща на изпълнение
Възражение
Преглед в изключителни случаи
Срокове

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на Регламент (ЕО) № 1896/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за създаване на процедура за европейска заповед за плащане (
OB L 399, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 9, стр. 108).
Запитванията са отправени в рамките на два спора, единият между eco cosmetics GmbH & Co. KG (наричано по-нататък „eco cosmetics“) със седалище в Германия и г‑жа Dupuy с местожителство във Франция, а другият — между Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH със седалище в Австрия и г‑жа Bonchyk с местожителство в Германия, във връзка с процедури за европейска заповед за плащане.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 13, 19 и 23—25 от Регламент № 1896/2006 гласят следното:
„(13)
[…] [Молителят] следва да бъде задължен да предостави [в молбата за издаване на европейска заповед за плащане] информация, която е достатъчна за установяването и [обосноваването] на вземането, за да може [длъжникът] да направи добре информиран избор дали да се противопостави на вземането, или да не го оспорва.
[…]
(19)
В резултат на различията между гражданските процесуални норми на държавите членки и особено на тези, регулиращи връчването на документи, необходимо е да бъде предвидено специфично и подробно определение на минималните стандарти, които ще се прилагат в контекста на процедурата за европейска заповед за плащане. По-специално, по отношение на изпълнението на тези стандарти всеки метод, основан на правна фикция, не следва да се счита за достатъч[eн] […] за връчване на европейска заповед за плащане.
[…]
(23)
[Длъжникът] може да внесе своето възражение, като използва стандартния формуляр, изложен в настоящия регламент. Независимо от това съдилищата следва да вземат предвид всяка друга писмена форма на възражение, ако то е изразено ясно.
(24)
Възражение, подадено в срок, следва да прекрати процедурата за европейска заповед за плащане и следва да доведе до автоматично прехвърляне на делото към [общото] гражданско производство, освен ако [молителят] не е поискал изрично прекратяването на производството в такъв случай. За целите на настоящия регламент понятието за [общото] гражданско производство не следва да бъде тълкувано задължително по смисъла на националното законодателство.
(25)
След изтичането на срока за внасяне на възражение в някои изключителни случаи [длъжникът] следва да има право да поиска преглед на европейската заповед за плащане. Прегледът в изключителни случаи не следва да означава, че на [длъжника] се дава нова възможност за оспорване на вземането. По време на процедурата за преглед основанията на вземането не следва да бъдат оценявани извън основанията, произтичащи от изключителните обстоятелства, на които се е позовал [длъжникът]. Другите изключителни обстоятелства биха могли да включват положението, при което европейската заповед за плащане е била обоснована с неистинска информация, предоставена в исковата молба“.
В съображение 27 от посочения регламент се посочва, че „[...] процедурите за привеждане в изпълнение на европейската заповед за плащане следва да продължат да бъдат регулирани от националното законодателство“.
Член 1, параграф 1, буква а) от Регламент № 1896/2006 гласи:
„Целта на настоящия регламент е:
a)
да опрости, ускори и намали разходите за съдебни спорове по трансгранични дела, свързани с безспорни парични вземания, чрез създаването на европейска заповед за плащане“.
Член 6 („Компетентност“) от посочения регламент предвижда в параграф 1 следното:
„За целите на прилагането на настоящия регламент компетентността се определя в съответствие със съответните правила на правото на Общността, по-специално на Регламент (ЕО) № 44/2001[на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, стр. 1
)]“.
Член 12, параграфи 3 и 5 от Регламент № 1896/2006 гласят:
„3.   С европейската заповед за плащане [длъжникът] се уведомява за стоящите пред него възможности да:
а)
плати сумата, посочена в заповедта, на [молителя];
или
б)
да се противопостави на заповедта, като подаде до съда по произход възражение, което трябва да бъде изпратено в 30-дневен срок от връчването на заповедта.
[…]
5.   Съдът осигурява връчването на заповедта на [молителя] в съответствие с националното законодателство по начин, който отговаря на минималните стандарти, посочени в членове 13, 14 и 15“.
Член 13 („Връчване с обратна разписка на [длъжника]“) от Регламент № 1896/2006 гласи:
„Европейската заповед за плащане може да бъде връчена на [длъжника] в съответствие с националното законодателство на държавата, в която трябва да се извърши връчването, по един от следните начини:
а)
лично връчване, доказано с потвърждаване на получаването, включително датата на получаване, което е подписано от [длъжника];
б)
лично връчване, доказано с документ, подписан от компетентното лице, което е извършило връчването, в който се посочва, че [длъжникът] е получил документа или е отказал да го получи без правно основание, и датата на връчване;
в)
връчване по пощата, доказано с признаване на получаването, включително датата на получаване, което е подписано и върнато от [длъжника];
г)
връчване по електронен начин като факс или електронна поща, доказано с признаване на получаването, включително датата на получаване, което е подписано и върнато от [длъжника]“.
Член 14 („Връчване без обратна разписка от [длъжника]“) от този регламент предвижда в параграфи 1 и 2 следното:
„1.   Европейската заповед за плащане може също така да бъде връчена в съответствие с националното законодателство на държавата, в която трябва да се извърши връчването, по един от следните начини:
а)
лично връчване на личния адрес на [длъжника] на лица, които живеят в същото домакинство или работят там;
б)
в случай на самостоятелно зает [длъжник] или на юридическо лице — лично връчване в офиса на [длъжника] на лица, които са наети от [длъжника];
в)
депозиране на заповедта в пощенската кутия на [длъжника];
г)
депозиране на заповедта в пощенска станция или при компетентни публични органи и поставяне в пощенската кутия на [длъжника] на писмена нотификация за такова депозиране, при условие че писмената нотификация ясно указва естеството на документа като съдебен документ или правните последици от нотификацията като извършване на връчване и [като определяне на началния момент] на срока за подаване на възражение;
д)
връчване по пощата без обратна разписка по параграф 3, когато адресът на [длъжника] е в държавата членка по произход;
е)
по електронен начин, доказано с автоматично потвърждаване на доставката, при условие че [длъжникът] предварително изрично е приел този метод на връчване.
2.   За целите на настоящия регламент връчването по параграф 1 е недопустимо, ако адресът на [длъжника] не е известен със сигурност.
[…]“.
Член 15 („Връчване на представител“) от същия регламент гласи:
„Връчването по член 13 или 14 може също така да се извърши на представител на [длъжника]“.
Съгласно член 16 от Регламент № 1896/2006:
„1.   [Длъжникът] може да подаде възражение срещу европейската заповед за плащане до съда по произход, като използва формуляр Е, изложен в приложение VI, ко[й]то му се предоставя заедно с европейската заповед за плащане.
2.   Възражението се изпраща в 30-дневен срок от връчването на заповедта на [длъжника].
3.   [Длъжникът] посочва във възражението, че той оспорва вземането, без да указва причините за това.
[…]“.
Член 17, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Ако възражението е [подадено] в крайния срок по член 16, параграф 2, производството продължава пред компетентните съдилища на държавата членка по произход в съответствие с правилата на [общото] гражданско производство, освен ако [молителят] не е поискал изрично прекратяването на производството в такъв случай.
[…]“.
Член 18 („Привеждане в изпълнение“) от същия регламент предвижда:
1.   Ако в срока по член 16, параграф 2, като се вземе предвид подходящ срок за получаване на възражението, не е подадено възражение до съда по произход, съдът по произход обявява европейската заповед за плащане за подлежаща на изпълнение, като използва формуляр Ж, изложен в приложение VII. Съдът проверява датата на връчване.
2.   Без да се засяга параграф 1, формалните изисквания за [привеждане] в изпълнение се регулират от правото на държавата членка по произход.
3.   Съдът изпраща подлежащата на изпълнение европейска заповед за плащане на [молителя]“.
Член 20 („Преглед в изключителни случаи“) от Регламент № 1896/2006 предвижда:
„1.   След изтичането на крайния срок по член 16, параграф 2 [длъжникът] има право да поиска преглед на европейската заповед за плащане от компетентния съд в държавата членка по произход по произход, когато:
а)
i)
заповедта за плащане е била връчена по един от начините, предвидени в член 14,
и
ii)
връчването не е било извършено в срок, който да му позволи да организира в достатъчна степен своята защита, без вина от негова страна,
или
б)
[длъжникът] е бил възпрепятстван да оспори вземането поради форсмажорни обстоятелства или в резултат на извънредни обстоятелства, без вина от негова страна,
при условие че и в двата случая действа незабавно.
2.   След изтичането на крайния срок по член 16, параграф 2 [длъжникът] също така има право да поиска преглед на европейска заповед за плащане от компетентния съд в държавата членка по произход, когато заповедта за плащане очевидно е била издадена погрешно, като се имат предвид изискванията, предвидени в настоящия регламент[,] или в резултат на други извънредни обстоятелства.
3.   Ако съдът отхвърли молбата на [длъжника] на основание, че нито един от поводите за преглед по параграфи 1 и 2 не е приложим, европейската заповед за плащане остава в сила.
Ако съдът прецени, че прегледът е основателен на едно от основанията, предвидени в параграфи 1 и 2, европейската заповед за плащане е невалидна“.
Член 21, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Без да се засягат разпоредбите на настоящия регламент, процедурите за привеждане в изпълнение се регулират от правото на държавата членка по привеждане в изпълнение.
Европейска заповед за плащане, която е станала изпълнима, се привежда в изпълнение при същите условия, както и изпълнимо решение, издадено в държавата членка по привеждане в изпълнение“.
Член 26 („Връзка с националното процесуално право“) от същия регламент гласи следното:
„Всички процесуални въпроси, които не са изрично разгледани в настоящия регламент, се регулират от националното законодателство“.
Германското право
В германското право процедурата във връзка със заповедните производства се урежда от Гражданския процесуален кодекс (Zivilprozessordnung).
Споровете по главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C‑119/13
Eco cosmetics, учредено по германското право дружество, подава до запитващата юрисдикция молба за издаване на европейска заповед за плащане срещу г‑жа Dupuy, с местожителство във Франция.
На 22 март 2010 г. Amtsgericht Wedding (районен съд Вединг), в съответствие с член 12 от Регламент № 1896/2006, уважава въпросната молба и издава исканата европейска заповед за плащане, като я връчва по пощата като международна препоръчана пощенска пратка с обратна разписка. Видно от обратната разписка, тази заповед е връчена на 31 март 2010 г. на посочения от eco cosmetics адрес. Обратната разписка не съдържа други данни във връзка с връчването.
На 20 май 2010 г. запитващата юрисдикция обявява посочената заповед за подлежаща на изпълнение.
С писмо, изпратено от адвокат на 28 юли 2010 г., г‑жа Dupuy оспорва въпросната заповед за плащане. С писмо от 5 август 2010 г. запитващата юрисдикция указва, че възражението е просрочено и че на този етап единствената възможност е да се иска преглед по реда на член 20 от Регламент № 1896/2006.
Два месеца по-късно с писмо от 7 октомври 2010 г. г‑жа Dupuy подава молба за преглед, без да излага съображения по същество. Шест месеца по-късно, с писмо, изпратено от адвокат на 13 април 2011 г., тя обосновава молбата си за преглед.
Г‑жа Dupuy твърди в частност, че издадената срещу нея европейска заповед за плащане никога не ѝ е била връчвана. Тя уточнява, че през октомври 2009 г. е напуснала жилището на посочения от eco cosmetics адрес и че е узнала за тази заповед чрез своята банка едва на 23 юли 2010 г.
Дело C‑120/13
Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, австрийска банка, подава до запитващата юрисдикция молба за издаване на европейска заповед за плащане срещу г‑жа Bonchyk, с местожителство в Германия.
На 2 септември 2010 г. Amtsgericht Wedding издава исканата европейска заповед за плащане и два пъти безуспешно се опитва да я връчи по пощата на посочените от банката адреси.
По-късно същата банка посочва нов адрес, на който въпросната европейска заповед за плащане е връчена чрез оставянето ѝ в пощенската кутия на 1 февруари 2011 г.
На 10 март 2011 г. Amtsgericht Wedding обявява заповедта за подлежаща на изпълнение.
С факс от 1 юни 2011 г. г‑жа Bonchyk оспорва издадената срещу нея европейска заповед за плащане. Тя посочва, че само по случайност е узнала за съществуването на тази заповед и че от 2009 г. вече не живее на адреса, на който същата е била връчена.
С писмо от 17 юни 2011 г. Amtsgericht Wedding указва на г‑жа Bonchyk, че възражението ѝ е просрочено и че на този етап единствената възможност е да се иска преглед по реда на член 20 от Регламент № 1896/2006. С писмо, изпратено от адвокат на 24 юни 2011 г., г‑жа Bonchyk подава молба за преглед.
При тези условия Amtsgericht Wedding решава да спре производствата и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, от които първият и третият са формулирани еднакво по дела C‑119/13 и C‑120/13, а вторият е отправен само по дело C‑119/13:
„1)
Следва ли Регламент № 1896/2006 […] да се тълкува в смисъл, че длъжникът може да поиска преглед по съдебен ред на европейската заповед за плащане и в случаите, в които заповедта за плащане не му е връчена или не е редовно връчена? Може ли по-специално в тези случаи да се прилага по аналогия член 20, параграф 1 или член 20, параграф 2 от Регламент № 1896/2006?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос: в случай че заповедта за плащане не е връчена или не е редовно връчена на длъжника, необходимо ли е той да спазва ограничения във времето, за да поиска преглед? Трябва ли при това да се прилага по-специално разпоредбата на член 20, параграф 3 от Регламент № 1896/2006?
3)
По-нататък, ако отговорът на първия въпрос е утвърдителен, какви са процесуалноправните последици, в случай че искането за преглед бъде уважено? Може ли при това по-специално да се прилага по аналогия член 20, параграф 3 или член 17, параграф 1 от Регламент № 1896/2006?“.
С определение на председателя на Съда от 8 април 2013 г. дела C‑119/13 и C‑120/13 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производство и на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
Като начало следва да се отбележи, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени. Всъщност задача на Съда е да тълкува всички разпоредби на правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете, с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда (решение Worten, C‑342/12,
EU:C:2013:355
, т. 30 и цитираната съдебна практика).
Поради това, макар формално поставените въпроси да се отнасят главно до тълкуването на член 20 от Регламент № 1896/2006, това обстоятелство не е пречка Съдът да даде всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да бъдат полезни за решаване на споровете по главните производства. В това отношение Съдът трябва да извлече от предоставените от националната юрисдикция данни, по-конкретно от мотивите на актовете за преюдициално запитване, тези разпоредби от правото на Съюза, на които е необходимо да се направи тълкуване предвид предмета на споровете (решение Worten,
EU:C:2013:355
, т. 31 и цитираната съдебна практика).
В случая от преписките, с които разполага Съдът, е видно, че при обстоятелствата по главните производства запитващата юрисдикция не изключва прилагането на процедурата за възражение, предвидена в членове 16 и 17 от Регламент № 1896/2006. Освен това гръцкото и италианското правителство считат тези разпоредби за единствените приложими при обстоятелствата в главните производства.
За целите на главните производства е наложително и тълкуване на членове 18 и 19 от този регламент, доколкото европейските заповеди за плащане са били обявени от запитващата юрисдикция за подлежащи на изпълнение.
При тези условия, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, първият въпрос следва да бъде преформулиран по следния начин: трябва ли Регламент № 1896/2006 да се тълкува в смисъл, че процедурите по членове 16—20 от този регламент са приложими, когато се окаже, че заповедта за плащане не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от посочения регламент.
В това отношение веднага следва да се отбележи, че от член 12, параграф 5 и членове 13—15 от Регламент № 1896/2006 произтича, че заповедите по този регламент трябва да бъдат връчени — по някой от описаните в посочените членове 13—15 начини — в съответствие с минималните изисквания, наложени с този регламент. Както отбелязва генералният адвокат в точки 36—41 от заключението си, ако не бъдат спазени тези минимални изисквания, би било застрашено равновесието между преследваните с Регламент № 1896/2006 цели за бързина и ефективност, от една страна, и за зачитане на правото на защита, от друга страна.
Що се отнася, на първо място, до евентуалното прилагане на процедурата за възражение, предвидена в членове 16 и 17 от Регламент № 1896/2006, следва да се уточни, че видно от съображение 24 от посочения регламент, възражението е обичайният способ, по силата на който процедурата във връзка с европейска заповед за плащане се прекратява и автоматично се преминава към разглеждане на спора по правилата на общото гражданско производство.
Всъщност, щом като вземанията, за които е издадена европейска заповед за плащане, са оспорени с възражение, особеното производство, уредено в Регламент № 1896/2006, вече не се прилага, доколкото съгласно член 1, параграф 1, буква а) от посочения регламент същият има за цел само „да опрости, ускори и намали разходите за съдебни спорове по трансгранични дела, свързани с безспорни парични вземания“.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 16 от Регламент № 1896/2006 длъжникът може да подаде възражение срещу европейската заповед за плащане до съда по произход, като използва формуляр Е, който му се предоставя заедно с формуляра Д, съдържащ заповедта. Възражението трябва да бъде направено в 30-дневен срок от връчването на заповедта.
Доколкото обаче европейската заповед за плащане не е връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от Регламент № 1896/2006, длъжникът не получава формулярите, посочени в точка 40 от настоящото решение, и следователно не е уведомен надлежно за съществуването и основанието на издадената срещу него европейска заповед за плащане. В този случай не е сигурно, че той разполага с нужната информация, за да прецени дали да оспори или не тази заповед.
Подобно положение е в разрез с правото на защита, така че при обстоятелства като тези по главните производства не е уместно да се прилага процедурата за възражение, предвидена в членове 16 и 17 от Регламент № 1896/2006.
На второ място, следва да се уточни, че когато връчването не е в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от Регламент № 1896/2006, посоченият в член 16, параграф 2 от този регламент срок за възражение не започва да тече, с което се поставя под въпрос допустимостта на процедурите, които зависят от изтичането на този срок, като например обявяването на заповедта за подлежаща на изпълнение по член 18 от посочения регламент или прегледът по член 20 от същия, дори тези процедури вече да са били образувани.
Що се отнася по-конкретно до прегледа, следва да се припомни, че той е възможен, видно от самото заглавие на член 20 от Регламент № 1896/2006, само „в изключителни случаи“, предвидени изчерпателно в този член, като липсата на връчване не е сред тях.
При всички положения следва да се припомни, че съгласно член 26 от Регламент № 1896/2006 процесуалните въпроси, които не са изрично разгледани в този регламент, „се регулират от националното законодателство“, поради което в такъв случай прилагането по аналогия на въпросния регламент е изключено.
Регламент № 1896/2006 не казва нищо по въпроса за евентуалните способи за защита на разположение на длъжника в случаите, в които едва след като европейската заповед за плащане е обявена за подлежаща на изпълнение, се установява, че тя не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, определени в членове 13—15 от този регламент.
Следователно в такъв случай приложимо по отношение на тези процесуални въпроси ще е националното право, така както предвижда член 26 от Регламент № 1896/2006.
При всички положения следва да се подчертае, че видно от точка 43 от настоящото решение, когато европейска заповед за плащане не е връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от Регламент № 1896/2006, спрямо нея е неприложима предвидената в член 18 от посочения регламент процедура, по която европейска заповед за плащане се обявява за подлежаща на изпълнение. Следователно обявяването на такава заповед за плащане за подлежаща на изпълнение трябва да се счита за недействително.
С оглед на изложените по-горе съображения, на първия въпрос следва да се отговори, че Регламент № 1896/2006 трябва да се тълкува в смисъл, че процедурите по членове 16—20 от този регламент не са приложими, когато се окаже, че европейската заповед за плащане не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от посочения регламент. Когато подобна нередовност е установена едва след като европейската заповед за плащане е била обявена за подлежаща на изпълнение, длъжникът трябва да има възможност да изтъкне тази нередовност, която, ако бъде надлежно доказана, трябва да доведе до недействителност на обявяването на тази заповед за подлежаща на изпълнение.
По втория и третия въпрос
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на поставените втори и трети въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Регламент (ЕО) № 1896/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година за създаване на процедура за европейска заповед за плащане трябва да се тълкува в смисъл, че процедурите по членове 16—20 от този регламент не са приложими, когато се окаже, че европейската заповед за плащане не е била връчена в съответствие с минималните изисквания, установени в членове 13—15 от посочения регламент.

Когато подобна нередовност е установена едва след като европейската заповед за плащане е била обявена за подлежаща на изпълнение, длъжникът трябва да има възможност да изтъкне тази нередовност, която, ако бъде надлежно доказана, трябва да доведе до недействителност на обявяването на тази заповед за подлежаща на изпълнение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.