CELEX: 62009CJ0548
Apeliacinis skundas
Bendra užsienio ir saugumo politika
Ribojamosios priemonės, taikomos Irano Islamo Respublikai siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui
Banko lėšų įšaldymas
Nepranešimas apie sprendimą
Teisinis pagrindas
Teisė į gynybą

Apeliaciniu skundu Irano valstybei priklausantis Irano bankas
Bank Melli Iran
Teisingumo Teismo prašo panaikinti 2009 m. spalio 14 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis
Teismas) sprendimą
Bank Melli Iran prieš Tarybą
(T‑390/08, Rink. p. II‑3967, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo minėtas teismas atmetė
Bank Melli Iran
ieškinį dėl 2008 m. birželio 23 d. Tarybos sprendimo 2008/475/EB, įgyvendinančio Reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių
priemonių Iranui 7 straipsnio 2 dalį (OL L 163, p. 29, toliau – ginčijamas sprendimas), priedo B lentelės 4 punktą, kiek jis
susijęs su
Bank Melli Iran
ir jo padaliniais.

Teisinis pagrindas

Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucijos 1737 (2006) ir 1747 (2007)
Siekiant daryti spaudimą Irano Islamo Respublikai, kad ji nutrauktų su branduolinių ginklų platinimo rizika susijusią veiklą
ir branduolinių ginklų tiekimo sistemų kūrimo veiklą (toliau – branduolinių ginklų platinimas), 2006 m. gruodžio 23 d. Jungtinių
Tautų Saugumo Taryba (toliau – Saugumo Taryba) priėmė Rezoliuciją 1737 (2006), kurios priede išvardyti su branduolinių ginklų
platinimu susiję asmenys ir subjektai, kurių lėšos ir ekonominiai ištekliai (toliau – lėšos) turėjo būti įšaldyti. Rezoliucijos 1737 (2006)
priede pateiktas sąrašas buvo atnaujintas daugeliu vėlesnių rezoliucijų, tarp kurių ir 2007 m. kovo 24 d. Saugumo Tarybos
rezoliucija 1747 (2007), pagal kurią įšaldytos Irano banko
Bank Sepah
ir Jungtinėje Karalystėje esančios jo dukterinės įmonės
Bank Sepah International plc
lėšos. Saugumo Taryba nenustatė lėšų įšaldymo priemonių apeliantui.

Bendroji pozicija 2007/140/BUSP
Europos Sąjungoje Rezoliucija 1737 (2006) įgyvendinta 2007 m. vasario 27 d. Tarybos bendrąja pozicija 2007/140/BUSP dėl ribojančių
priemonių Iranui (OL L 61, p. 49).
Bendrosios pozicijos 2007/140/BUSP 5 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Įšaldomos visos lėšos <...>, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso, arba kurias turi, valdo ar kontroliuoja:
a)      asmenys ir subjektai, nurodyti JTSTR 1737 (2006) priede, taip pat kiti asmenys ir subjektai, kuriuos Saugumo Taryba arba Komitetas
įvardijo pagal JTSTR 1737 (2006) 12 punktą; tokie asmenys arba subjektai išvardyti I priede;
b)      asmenys ir subjektai, kuriems netaikomas I priedas, kurie dalyvauja, yra tiesiogiai susiję ar teikia paramą, taip pat ir neteisėtomis
priemonėmis, Irano branduolinei veiklai, susijusiai su padidinta platinimo rizika ar branduolinių ginklų pristatymo sistemų
kūrimu, arba II priede išvardyti asmenys ar subjektai, veikiantys pirmiau minėtų asmenų vardu ar jų nurodymu, arba subjektai,
kuriuos tie asmenys turi arba kontroliuoja.“
Bendrosios pozicijos 2007/140/BUSP prieduose apeliantas neminimas.

Reglamentas (EB) Nr. 423/2007
Kiek tai susiję su Europos Bendrijos kompetencija, Rezoliucija 1737 (2006) įgyvendinta 2007 m. balandžio 19 d. Tarybos reglamentu (EB)
Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui (OL L 103, p. 1), priimtu remiantis EB 60 ir 301 straipsniais, kuriame minima
Bendroji pozicija 2007/140 ir kurio turinys iš esmės panašus į minėtos pozicijos turinį, o šio reglamento priede numatyti
tie patys fiziniai asmenys ir subjektai.
Reglamento Nr. 423/2007 5 straipsnyje draudžiama sudaryti tam tikrus sandorius su Irane esančiais asmenimis ar subjektais
ar tam tikrus sandorius, kurių objektas skirtas naudoti šioje valstybėje.
Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnyje nurodyta:
„1.      Įšaldomos visos IV priede nurodytiems asmenims, subjektams ir organizacijoms priklausančios, jų turimos, jų valdomos arba
kontroliuojamos lėšos <...>. Į IV priedą įtraukiami asmenys, subjektai ir organizacijos, kurias pagal <...> Saugumo Tarybos
rezoliucijos 1737 (2006) 12 dalį [punktą] nurodė <...> Saugumo Taryba arba Sankcijų komitetas.
2.      Įšaldomos visos V priede nurodytiems asmenims, subjektams ir organizacijoms priklausančios, jų turimos, jų valdomos arba kontroliuojamos
lėšos <...>. Į V priedą įtraukiami į IV priedą neįtraukti fiziniai ir juridiniai asmenys, subjektai ir organizacijos, kai
pagal Bendrosios pozicijos 2007/140 <...> 5 straipsnio 1 dalies b punktą nustatoma, kad jie:
a)      dalyvauja su branduolinių ginklų platinimu susijusioje Irano veikloje, yra tiesiogiai su ja susiję arba teikia paramą; arba
b)      dalyvauja kuriant Irano branduolinių ginklų tiekimo sistemas, yra tiesiogiai su tuo susiję arba teikia paramą; arba
c)      veikia a arba b punkte nurodyto asmens, subjekto arba organizacijos vardu arba nurodymu; arba
d)      yra juridinis asmuo, subjektas arba organizacija, kurie priklauso arba kuriuos kontroliuoja, įskaitant neteisėtas priemones,
a arba b punkte nurodytas asmuo, subjektas arba organizacija.
3.      IV ir V prieduose nurodytiems fiziniams arba juridiniams asmenims, subjektams arba organizacijoms, arba jų naudai neleidžiama
nei tiesiogiai, nei netiesiogiai naudotis jokiomis lėšomis arba ekonominiais ištekliais.
4.      Draudžiama sąmoningai ir apgalvotai dalyvauti veikloje, kurios tikslas arba poveikis yra tiesiogiai arba netiesiogiai apeiti
1, 2 ir 3 dalyse minimas priemones.“
Reglamento Nr. 423/2007 prieduose apeliantas neminimas.
Reglamento Nr. 423/2007 8 ir 9 straipsniuose numatyta galimybė nutraukti tam tikrų lėšų įšaldymą, kad būtų teismine, administracine
arba arbitražo tvarka sulaikytas turtas, būtų galima įvykdyti teismo, administracinį arba arbitražo sprendimą arba sumokėta
mokėtina skola. Šio reglamento 10 straipsnyje numatyta galimybė nutraukti tam tikrų lėšų įšaldymą, kad, kontroliuojant kompetentingai
institucijai, būtų padengtos tam tikros išlaidos, pvz., išlaidos, būtinos asmenų, kurių lėšos įšaldytos, pagrindiniams poreikiams
tenkinti, arba su teisinių paslaugų teikimu susijusios išlaidos.
Reglamento Nr. 423/2007 13 straipsnyje atitinkamiems asmenims ir subjektams nustatyta pareiga teikti kompetentingoms institucijoms
įvairią informaciją ir su jomis bendradarbiauti.
Reglamento 15 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodyta:
„2.      Taryba, veikdama kvalifikuota balsų dauguma, nustato, peržiūri ir keičia 7 straipsnio 2 dalyje nurodytų asmenų subjektų ir
organizacijų sąrašą laikydamasi Tarybos nutarimų, susijusių su Bendrosios pozicijos 2007/140 <...> II priedu. V priedo sąrašas
reguliariai peržiūrimas bent kas 12 mėnesių.
3.      Taryba nurodo konkrečias ir specifines priežastis, dėl kurių buvo priimti sprendimai pagal 2 dalį, ir apie jas praneša susijusiems
asmenims, subjektams ir organizacijoms.“
Reglamento Nr. 423/2007 16 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės nustato sankcijas už reglamento nuostatų pažeidimą.

Saugumo Tarybos rezoliucija 1803 (2008)
2008 m. kovo 3 d. Saugumo Tarybos rezoliucijos 1803 (2008) 10 punkte numatyta, kad Saugumo Taryba pareikalavo, kad „visos
valstybės atidžiai stebėtų jų teritorijose esančių finansų įstaigų veiklą, kurioje dalyvauja bankai, kurių juridiniai adresai
[buveinės] yra Irane, ypač
Banque Melli
ir
Banque Saderat
, bei jų filialai ir padaliniai užsienyje, siekiant išvengti, kad tokia veikla būtų prisidedama prie branduolinių ginklų platinimo
rizikos ar jų tiekimo sistemų kūrimo veiklos“.

Bendroji pozicija 2008/479/BUSP
2008 m. birželio 23 d. Tarybos bendrąja pozicija 2008/479/BUSP, iš dalies keičiančia Bendrąją poziciją 2007/140 (OL L 163,
p. 43), be kita ko, pakeistas Bendrosios pozicijos 2007/140 II priedas. Šiame priede pateikta A lentelė „Fiziniai asmenys“
ir B lentelė „Subjektai“.
Nors Rezoliucijoje 1803 (2008) nebuvo nurodyta įšaldyti
Melli Bank
ir
Bank Melli Iran
lėšų, tai numatyta Bendrojoje pozicijoje 2008/479. Šios pozicijos B lentelės 5 punkto pirmoje eilutėje „Vardas ir pavardė“
[„Pavadinimas“] nurodyta:
„Melli bankas (
Bank Melli
), Irano Melli bankas (
Melli Bank Iran
) ir visi jo filialai ir dukterinės įmonės.
a)      Melli Bank plc <...>
b)       Bank Melli Iran Zao.“
Antroje eilutėje „Identifikuojamoji informacija“ šalia kiekvieno atitinkamo banko pavadinimo nurodytas adresas.
Trečioje eilutėje „Priežastys“ pateiktas toks tekstas:
„Teikė ar bandė teikti finansinę paramą bendrovėms, kurios užsiima prekių, skirtų Irano branduolinei ar [ir] raketų programoms,
pirkimu (
AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company
,
Kalaye Electric Company
ir
DIO
).
Melli
bankas sudaro palankias sąlygas Irano padidintos rizikos veiklai. Jis sudarė palankias sąlygas daugeliui pirkimų, susijusių
su padidintos rizikos medžiagų tiekimu Irano branduolinei ir raketų programoms. Jis suteikė įvairių finansinių paslaugų, įskaitant
akredityvų ir sąskaitų atidarymą ir tvarkymą [akredityvų sudarymą ir sąskaitų tvarkymą], subjektams, susijusiems su Irano
branduoline ir raketų pramone. Daugelis pirmiau nurodytų bendrovių yra įtrauktos į [Saugumo Tarybos] Rezoliucijų 1737 ir 1747 sąrašą.“
Ketvirtoje eilutėje „Įtraukimo į sąrašą data“ nurodyta „2008 6 23“ data.

Ginčijamas sprendimas
2008 m. birželio 23 d. Taryba taip pat priėmė ginčijamą sprendimą. Šio sprendimo priedas pakeičia Reglamento Nr. 423/2007
V priedą. Sprendimo priede yra A lentelė „Fiziniai asmenys“ ir B lentelė „Juridiniai asmenys, subjektai ir institucijos“;
abiejose šiose lentelėse yra eilutės, nurodytos Bendrosios pozicijos 2008/479 priede. Apeliantas nurodytas B lentelės 4 punkte.
Apie jį pateikta informacija sutampa su minėtos bendrosios pozicijos priede nurodyta informacija. Šis sprendimas paskelbtas
2008 m. birželio 24 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
.
2009 m. birželio 25 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtas pranešimas asmenims, subjektams ir organizacijoms, kuriuos Taryba įtraukė į asmenų, subjektų ir organizacijų,
kuriems taikoma Tarybos reglamento (EB) Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalis, sąrašą (V priedas) (OL C 145, 2009, p. 1). Pranešime
primenama, kad pagal minėto reglamento 15 straipsnio 2 dalį šis sąrašas peržiūrimas reguliariai ir bent kas 12 mėnesių. Šiuo
tikslu atitinkami asmenys, subjektai ar organizacijos gali pateikti Tarybai prašymą kartu su reikalaujamais patvirtinamaisiais
dokumentais persvarstyti sprendimą įtraukti juos į pirma nurodytą sąrašą. Visi šie prašymai per vieną mėnesį nuo šio pranešimo
paskelbimo datos turi būti siunčiami Tarybai.

Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
2008 m. rugsėjo 18 d. apeliantas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo priede
pateiktos B lentelės 4 punkto panaikinimo, kuriame šio teismo prašė:
–        panaikinti minėtą 4 punktą tiek, kiek jis susijęs su juo, jo dukterinėmis įmonėmis ir padaliniais,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, nuspręsti, kad šioje byloje netaikomos Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalis ir 15 straipsnio
2 dalis, ir
–        bet kuriuo atveju priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Prancūzijos Respublikai, Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei ir Europos Bendrijų Komisijai buvo
leista įstoti į bylą Pirmosios instancijos teisme palaikyti Tarybos reikalavimus atmesti ieškinį.
Grįsdamas savo reikalavimus ieškovas nurodė penkis ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su esminių procedūrinių
reikalavimų, EB sutarties, teisės normų, susijusių su jos taikymu, ir Bendrosios pozicijos 2007/140 7 straipsnio 2 dalies
pažeidimu, piktnaudžiavimu įgaliojimais bei teisinio pagrindo priimti ginčijamą sprendimą nebuvimu. Antrasis ieškinio pagrindas
susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu. Trečiasis ieškinio pagrindas susijęs su proporcingumo principo ir nuosavybės
teisės pažeidimu. Ketvirtasis ieškinio pagrindas susijęs su teisės į gynybą, teisės į veiksmingą teisminę gynybą ir Reglamento
Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje nurodytos pareigos motyvuoti pažeidimu. Penktasis ieškinio pagrindas susijęs su Tarybos
kompetencijos taikyti „baudžiamąsias sankcijas“, kaip antai lėšų įšaldymą, nebuvimu pagal Sutartį.
Prieš pradėdamas nagrinėti nurodytus ieškinio pagrindus Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 35–37 punktuose
pirmiausia priminė teisminei kontrolei taikomus principus.
Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo ir atmetė kiekvieną nurodytą ieškinio pagrindą ir visą ieškinį.

Šalių reikalavimai apeliacinėje byloje

Bank Melli Iran
Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        patenkinti reikalavimus, kuriuos jis pateikė Pirmosios instancijos teisme, ir
–        priteisti iš atsakovės bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
Prancūzijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti apeliacinį skundą,
–        pakeisti skundžiamo sprendimo 86–88 punktuose nurodytus motyvus, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
kad atitinkamiems asmenims ir subjektams Taryba turėjo individualiai pranešti apie remiantis Reglamentu Nr. 423/2007 priimtas
lėšų įšaldymo priemones, ir
–        priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
Jungtinė Karalystė Teisingumo Teismo prašo apeliacinį skundą atmesti.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–        konstatuoti, kad skundžiamas sprendimas negali būti panaikintas nė dėl vieno apelianto nurodyto apeliacinio skundo pagrindo,
ir
–        todėl apeliacinį skundą atmesti.

Šalių pagrindai ir argumentai

Bank Melli Iran
remiasi trimis pagrindiniais ir trimis papildomais apeliacinio skundo pagrindais.
Pirmiausia jis teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes pareigos pranešti apie ginčijamą sprendimą
individualiai nelaikė esminiu procedūriniu reikalavimu, ir grindė sprendimą klaidingais motyvais. Be to, Pirmosios instancijos
teismas padarė teisės klaidą, kai aiškino Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą, ir grindė sprendimą klaidingais motyvais.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas nesilaikė pareigos motyvuoti aktus, taip pat pažeidė teisę į gynybą ir veiksmingos
teisminės gynybos principą.
Papildomai jis nurodo, kad, pirma, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalį ir prieštaravo
pats sau, antra, padarė vertinimo klaidą, kiek tai susiję su apelianto nuosavybės teise, ir, trečia, kad įtraukdama apelianto
pavadinimą į minėto reglamento V priede pateiktą sąrašą ir palikdama jį šiame sąraše Taryba padarė akivaizdžią faktinių aplinkybių
vertinimo klaidą.

Dėl pagrindinio pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su individualaus pranešimo pareigos nesilaikymu ir klaidingu
skundžiamo sprendimo motyvavimu
Šis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su skundžiamo sprendimo 86–90 punktais, kurie išdėstyti taip:
„86      Tačiau negalima priimti Tarybos, palaikomos įstojusių į bylą šalių, argumento, kad ji įvykdė Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio
3 dalyje numatytą pareigą pateikti ieškovui motyvus, paskelbusi ginčijamą sprendimą Oficialiajame leidinyje. Tiesą sakant,
toks sprendimas, kaip antai ginčijamas, kuriuo priimtas iš dalies pakeistas Reglamento Nr. 423/2007 V priedas, sukelia poveikį
erga omnes
, nes jis skirtas visiems bendrai ir abstrakčiai nurodytiems adresatams, kurie turi įšaldyti subjektų, įrašytų į šio priedo
sąrašą, lėšas. Tačiau toks sprendimas nėra išimtinai bendro pobūdžio, nes įšaldomos asmenų ir subjektų, išvardytų su pavardėmis
ir pavadinimais, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su jiems skirtomis ribojamosiomis priemonėmis, lėšos (šiuo klausimu
ir pagal analogiją žr. [2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją,
C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 241–244 punktus ir 2006 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
, T‑228/02, Rink. p. II‑4665], 98 punktą). Be to, lėšų įšaldymas turi rimtų pasekmių susijusiems subjektams, nes tai gali
apriboti galimybę pasinaudoti pagrindinėmis teisėmis. Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti <...> tiek
materialinių, tiek procesinių teisių laikymąsi, reikia konstatuoti, kad Taryba kiek įmanoma turi individualiu pranešimu supažindinti
suinteresuotuosius subjektus su lėšų įšaldymo priemonėmis.
87      Šios išvados Tarybos argumentai negali pakeisti. Pirma, tai, kad tam tikrais atvejais neįmanoma individualiai pranešti, [nepažeidžia
subjektų suinteresuotumo gauti šį pranešimą ir] yra nereikšminga tada, kai žinomas atitinkamo subjekto adresas. Antra, taisyklė,
kad įstatymo nežinojimas neatleidžia nuo atsakomybės, netaikoma ieškovui, nes ginčijamas sprendimas jo atžvilgiu yra individualus
aktas. Trečia, Tarybos nurodytas skirtumas, palyginti su lėšų įšaldymo priemone kovojant su terorizmu, šiuo atveju netaikytinas,
nes galimybė, kad motyvai yra šmeižikiški, gali būti reikšminga tik vertinant reikalingumą paskelbti [juos] Oficialiajame
leidinyje. Atvirkščiai, reikalavimas individualiai pranešti apie lėšų įšaldymo priemones atsiranda dėl to, kad šios priemonės
individualiai ir rimtai paveikia susijusių subjektų teises. Kadangi lėšų įšaldymo priemonių, priimtų pagal Reglamentą Nr. 423/2007,
ir tų, kurios priimtos kovojant su terorizmu, pasekmės yra panašios, reikia, kad apie lėšų įšaldymo priemones susiję subjektai
būtų informuoti [tokiu pačiu būdu] abiem atvejais.
88      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Taryba nesilaikė pareigos ieškovą informuoti apie ginčijamo sprendimo
motyvus, kylančios iš Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalies, nes nenusiuntė individualaus pranešimo, nors pačiame
sprendime sakoma [iš ginčijamo sprendimo matyti], kad žinojo ieškovo buveinės adresą.
89      Vis dėlto iš prašymo taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kurį ieškovas pateikė byloje T‑390/08 R, priedų matyti, kad 2008 m.
birželio 24 d. laišku Prancūzijos bankininkystės komisija informavo ieškovo padalinį Paryžiuje, kad priimtas ginčijamas sprendimas
ir [kad] tą pačią dieną [jis] paskelbtas Oficialiajame leidinyje. Šitaip ieškovas laiku oficialių šaltinių buvo informuotas
apie ginčijamo sprendimo priėmimą ir apie tai, kad galėjo susipažinti su jo motyvais Oficialiajame leidinyje. Be to, panašu,
kad ieškovas iš tikrųjų susipažino su šio sprendimo, kurio kopiją pridėjo prie ieškinio, turiniu.
90      Tokiomis ypatingomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, jog tai, kad Taryba nepranešė ieškovui apie ginčijamo sprendimo motyvus
individualiu pranešimu, neužkirto kelio šiam laiku susipažinti su ginčijamo sprendimo motyvais ir įvertinti nustatytų lėšų
įšaldymo priemonių pagrįstumo. Vadinasi, tai, kad Taryba neperdavė individualaus pranešimo, nepateisina ginčijamo sprendimo
panaikinimo.“
Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje
nurodytos pareigos individualiai pranešti, kurios nesilaikant panaikinamas aktas, nelaikė esminiu procedūriniu reikalavimu,
ir grindė sprendimą klaidingais motyvais.
Jis pabrėžia, kad pagal EB 254 straipsnį individualūs sprendimai įsigalioja tik po to, kai apie juos pranešama. Pranešti apie
ginčijamą sprendimą buvo dar svarbiau dėl to, kad prieš jį priimant apeliantas nebuvo išklausytas.
Apeliantas cituoja 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą
Hoechst prieš Komisiją
(C‑227/92 P, Rink. p. I‑4443) ir teigia, kad pranešimas apie sprendimą yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurio nepaisymas
yra akto absoliutaus negaliojimo pagrindas. Tokio negaliojimo negali paneigti informavimo priemonė, kurią akto adresatui suteikia
kitas asmuo ar subjektas. Apelianto teigimu, Prancūzijos bankininkystės komisijos pranešimu apie ginčijamą sprendimą nebuvo
įvykdytos Reglamente Nr. 423/20078 numatytos pranešimo sąlygos.
Be to, kad pažeidė esminius procedūrinius reikalavimus, apeliantas Pirmosios instancijos teismą kaltina tuo, kad klaidingai
motyvavo savo sprendimą, kai nusprendė, kad Prancūzijos bankininkystės komisijos pateikta informacija paneigė negaliojimą,
o Tarybos neveikimą pateisino „ypatingomis aplinkybėmis“, nors nepranešus apie asmens nenaudai priimtą aktą buvo pažeista
Sąjungos viešosios tvarkos pobūdžio teisės norma.
Prancūzijos Respublika ir Komisija ginčija Pirmosios instancijos teismo pagrindimą ir nurodo, kad Teisingumo Teismas turėtų
pakeisti motyvus. Iš tiesų Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje nenumatyta pareiga individualiai pranešti apie ginčijamą
sprendimą ir iš pirminės teisės neišplaukia jokia pareiga tai daryti. Todėl skundžiamo sprendimo 88 punkte Pirmosios instancijos
teismas klaidingai reikalavo individualaus Tarybos pranešimo.
Taryba, Prancūzijos Respublika ir Komisija pabrėžia sprendimo įšaldyti turtą reglamentuojamąjį pobūdį. Taryba nurodo, kad,
nepaisant su pareiga pranešti susijusio pagrindimo, Pirmosios instancijos teismas nepadarė išvados, kad ginčijamas aktas yra
sprendimas, o ne reglamentas.
Be to, Prancūzijos Respublika ginčija skundžiamo sprendimo 87 punkte Pirmosios instancijos teismo atliktą lėšų įšaldymo priemonės,
priimtos kovojant su branduolinių ginklų platinimu, skirtos trečioms valstybėms, palyginimą su priemone kovoje su terorizmu,
kuri skirta savarankiškai veikiantiems fiziniams asmenims ar subjektams. Nebuvo teigiama, kad apie trečiajai valstybei skirtą
sankcijos priemonę tokiai valstybei turėtų būti pranešta individualiai. Skirtingus tikslus paaiškina ir kitoks teisinis pagrindas,
nes Reglamentas Nr. 423/2007 priimtas remiantis EB 60 ir 301 straipsniais, o priemonės kovoje su terorizmu būtų priimtos remiantis
EB 308 straipsniu.
Per teismo posėdį Taryba patikslino, kad apie priemones, skirtas įšaldyti su terorizmu susijusių asmenų lėšas, pranešama laikantis
minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
147 punkte pateiktų nurodymų, t. y. siekiant nepažeisti teisėtų šių asmenų interesų
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
skelbiami tik bendri sprendimo motyvai, o apie specialius ir konkrečius motyvus jiems yra pranešama.
Jungtinė Karalystė primena, kad pranešimu siekiama informuoti sprendimo adresatą ir suteikti galimybę pareikšti skundą. Atsižvelgiant
į reikalaujamą netikėtumo poveikį, nagrinėjamu atveju nebuvo įmanoma pranešti iš anksto. EB 254 straipsnyje nenurodoma, kaip
turi būti pranešama. Šiuo klausimu Jungtinė Karalystė mano, kad
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
tuo pačiu metu skelbiamas pranešimas ir sprendimas pakankamai patraukia dėmesį. Bet kuriuo atveju sprendimą įgyvendinus atitinkamas
subjektas nedelsiant pajustų tokio sprendimo poveikį. Nagrinėjamu atveju Prancūzijoje esantis apelianto padalinys buvo informuotas
apie ginčijamą sprendimą ir apeliantas galėjo pareikšti skundą. Jungtinė Karalystė, Taryba, Prancūzijos Respublika ir Komisija
pabrėžia, kad dėl nepranešimo apie ginčijamą sprendimą apeliantas nepatyrė jokios žalos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad, nepaisant pavadinimo, ginčijamas sprendimas yra tokio pat pobūdžio kaip ir reglamentas. Jame pateikiamas
tik priedas, kuris pakeičia Reglamento Nr. 423/2007 V priedą. Šio priedo poveikis nustatytas minėto reglamento 19 straipsnio
antroje pastraipoje, kur numatyta, kad šis reglamentas privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse, o
tai atitinka EB 249 straipsnyje numatytą reglamento poveikį.
Iš principo tokiu atveju Sutartyje numatyta ne pareiga apie tokį aktą pranešti, o pareiga jį paskelbti pagal EB 254 straipsnio
1 ir 2 dalis.
Antra, konkrečiai kalbant apie Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalį primintina, jog pagal veiksmingos teisminės gynybos
principą reikalaujama, kad Sąjungos institucija, kuri priima aktą, kuriuo remiantis imamasi asmenį ar subjektą ribojančių
priemonių, nurodytų motyvus, kuriais toks aktas yra grindžiamas, kai tik įmanoma – tokį aktą priimdama arba bent jau kuo greičiau
po jo priėmimo, kad tokie asmenys ar subjektai galėtų pasinaudoti teise pareikšti skundą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
336 punktą).
Būtent tam, kad būtų laikomasi šio principo, Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 2 dalyje numatyta Tarybos pareiga nurodyti
konkrečias ir specifines priežastis, dėl kurių buvo priimti sprendimai pagal šio reglamento 7 straipsnio 2 dalį, ir apie jas
pranešti atitinkamiems asmenims, subjektams ir organizacijoms.
Kaip skundžiamo sprendimo 86 punkte nurodė Pirmosios instancijos teismas, lėšų įšaldymas turi rimtų pasekmių atitinkamiems
subjektams, nes tai gali apriboti galimybę pasinaudoti pagrindinėmis teisėmis.
Nors Reglamente Nr. 423/2007 nenumatyta, kokia forma apie šias priežastis „pranešama“ atitinkamiems asmenims, subjektams ir
organizacijoms, Jungtinės Karalystės teiginiui, kad užtenka paskelbti
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, negalima pritarti.
Iš tiesų, jeigu būtų galima laikyti, kad apie konkrečias ir specifines priežastis pranešta paskelbus sprendimą
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, būtų sunku suprasti interesą tiesiogiai numatyti tokį pranešimą, kaip tai padaryta Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio
3 dalyje, nes bet kuriuo atveju toks sprendimas pagal EB 254 straipsnio 1 ir 2 dalis turi būti skelbiamas dėl savo reglamentuojamojo
pobūdžio, kuris nurodytas šio sprendimo 45 punkte.
Iš to matyti, kad šioje nuostatoje numatytą pareigą Taryba turi įvykdyti pranešdama individualiai.
Šios išvados nepaneigia EB 254 straipsnio 3 dalis, kuria remiasi apeliantas ir kuri susijusi su pačiu pranešimu apie sprendimą;
be to, neatrodo, kad Pirmosios instancijos teisme apeliantas būtų rėmęsis šios nuostatos pažeidimu.
Tas pats pasakytina apie minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
68–73 punktus, kuriais remiasi apeliantas ir kuriuos reikia aiškinti atsižvelgiant į bylos šalių argumentus, į kuriuos šiuose
punktuose pateikiamas atsakymas, ir į jų pateikimo aplinkybes. Kaip matyti iš minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
44–53 punktų ir byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, pateiktos generalinio advokato G. Cosmas išvados 21–24 punktų,
Hoechst AG
rėmėsi tuo, kad ginčijamas sprendimas nebuvo autentiškas, ir tuo, kad tai nebuvo tekstas, priimtas jam atsiųstame pranešime
nurodytą dieną. Minėto sprendimo 69 punkte Teisingumo Teismas į šiuos argumentus atsakė darydamas nuorodą į 1994 m. birželio
15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš BASF ir kt.
(C‑137/92 P, Rink. p. I‑2555) 48 ir 49 punktus, susijusius su pažeidimais, kurie nurodyti šioje byloje, būtent, kad aktas
nebuvo autentiškas. Dėl minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
72 punkto pažymėtina, jog akivaizdu, kad jame nurodomas klausimas, į kurį atsakyta minėtame Sprendime
Komisija prieš BASF ir kt.
, t. y. kalbama apie teisines pasekmes, kylančias dėl to, kad aktas nebuvo autentiškas.
Nagrinėjamu atveju Taryba nepranešė konkrečių ir specifinių lėšų įšaldymo priežasčių, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 423/2007
15 straipsnio 3 dalyje, tačiau Prancūzijos bankininkystės komisija pateikė pakankamai informacijos apelianto padaliniui ir
apeliantas turėjo galimybę pareikšti skundą. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, Pirmosios instancijos teismas taip pat nepadarė
teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 90 punkte nusprendė, jog tai, kad Taryba nepranešė apeliantui apie ginčijamo sprendimo
motyvus, neužkirto kelio šiam laiku su jais susipažinti ir įvertinti jam nustatytų lėšų įšaldymo priemonių pagrįstumą.
Nors, kaip nurodyta, iš principo būtinas individualus pranešimas, užtenka konstatuoti, kad pagal Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio
3 dalį nereikalaujama jokio konkretaus būdo; šioje dalyje tik minima pareiga „pranešti“. Svarbu užtikrinti šios nuostatos
veiksmingumą, t. y. užtikrinti asmenų ir subjektų, kuriems skirtos pagal minėto reglamento 7 straipsnio 2 dalį priimtos ribojamosios
priemonės, veiksmingą teisminę gynybą, o nagrinėjamu atveju tai buvo padaryta.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmasis apeliacinis pagrindas nepagrįstas.

Dėl pagrindinio antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta aiškinant Reglamento Nr. 423/2007
teisinį pagrindą, ir klaidingu skundžiamo sprendimo motyvavimu
Šis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su skundžiamo sprendimo 45–50 punktais, kurie išdėstyti taip:
„45      EB 60 ir 301 straipsniai pasižymi tuo, kad jie yra sąsaja tarp Bendrijos veiksmų, apimančių ekonomines sankcijas, ir ES sutarties
[redakcija prieš Lisabonos sutartį] tikslų išorės santykių srityje, įskaitant [bendrą užsienio ir saugumo politiką] (BUSP)
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kadi
[
ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
] 197 punktą). EB 60 ir 301 straipsniai yra nuostatos, kuriose aiškiai numatyta, kad Bendrijos veiksmai gali būti reikalingi
įgyvendinti vieną iš ES 2 straipsnyje Sąjungai konkrečiai priskiriamų tikslų, t .y. įgyvendinti bendrą užsienio ir saugumo
politiką].
46      Tačiau ši aplinkybė nedaro įtakos Sąjungos ir Bendrijos, kaip susijungusių, tačiau skirtingų teisinių sistemų koegzistavimui
ir konstitucinei ramsčių struktūrai, kurių norėjo galiojančių sutarčių rengėjai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kadi
[
ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
] 202 punktą). Todėl net jeigu Bendrijos veiksmais pagal EB 60 ir 301 straipsnius įgyvendinamas vienas iš Sąjungos tikslų,
bet kuriuo atveju jų imamasi remiantis Bendrijos ramsčiu. Todėl šioje srityje priimtų aktų, kaip antai Reglamento Nr. 423/2007
ir jį įgyvendinančių aktų, teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į to paties ramsčio taisyklėmis nustatytas sąlygas,
įskaitant tinkamą balsavimo taisyklę.
47      Iš to, kas išdėstyta matyti, kad, priešingai tam, ką tvirtina ieškovas, Bendroji pozicija 2007/140, patenkanti į antrąjį Sąjungos
ramstį, nėra Reglamento Nr. 423/2007 ir jį įgyvendinančių aktų teisinis pagrindas, o tai reiškia, kad bendrajai pozicijai
ir jos pakeitimams priimti taikoma balsavimo taisyklė yra nereikšminga. Tiesą sakant, tai, kad yra bendroji pozicija ar bendrieji
veiksmai, priimti anksčiau BUSP srityje, tėra viena iš EB 301 straipsnio nustatytų sąlygų, nes jame taip pat nustatyta balsavimo
taisyklė, taikoma pagal jį priimant aktus.
48      Šioje byloje neginčijama, kad Reglamentas Nr. 423/2007 ir ginčijamas sprendimas buvo priimti kvalifikuotąja balsų dauguma,
laikantis EB 301 straipsnyje įtvirtintos taisyklės. Taip pat neginčijama, kad prieš priimant šį reglamentą vienbalsiai priimta
Bendroji pozicija 2007/140 ir kad prieš priimant ginčijamą sprendimą vienbalsiai priimta Bendroji pozicija 2008/479, kuria
ieškovas įtrauktas į subjektų, kuriems taikoma lėšų įšaldymo priemonė pagal Bendrosios pozicijos 2007/140 5 straipsnio 1 dalies
b punktą, sąrašą. Tokiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad buvo laikytasi EB 301 straipsnyje nurodytų sąlygų.
49      Todėl reikia atmesti ieškovo reikalavimą, pagrįstą balsavimo taisyklės nesilaikymu.
50      Dėl kitų ieškovo reikalavimų reikia priminti, kad teisės aktas tik tuomet laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais,
jei remiantis objektyviais, tinkamais ir suderinamais duomenimis paaiškėja, kad jis buvo priimtas tik ar bent jau iš esmės
siekiant kitų nei nurodytieji tikslų arba siekiant išvengti Sutartyje numatytos konkrečioms aplinkybėms taikytinos procedūros
(žr. 2004 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Swedish Match
, C‑210/03, Rink. p. I‑11893, 75 punktą ir 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thermenhotel Stoiser Franz ir kt. prieš Komisiją
, T‑158/99, Rink. p. II‑1, 164 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką). Tačiau šioje byloje ieškovas nepateikė įrodymų, leidžiančių
daryti išvadą, kad priėmusi ginčijamą sprendimą Taryba siekė kito tikslo, nei užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui,
įšaldydama subjektų, [kuriuos ji laikė dalyvaujančias atitinkamoje veikloje, tiesiogiai su ja susijusiais ar teikiančiais
jai paramą], lėšas pagal šiam tikslui [EB] Sutartyje ir Reglamente Nr. 423/2007 numatytą procedūrą.“
Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kai aiškino Reglamento Nr. 423/2007 teisinį pagrindą,
ir savo sprendime nurodė klaidingus motyvus.
Apeliantas primena, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalis skirta subjektams, kurie „dalyvauja [branduolinių ginklų
platinimo] veikloje, yra tiesiogiai su ja susiję arba teikia paramą“. Remdamasis minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
167 punktu jis teigia, kad Reglamente Nr. 423/2007 ir ginčijamame sprendime nurodytas svarbus kriterijus yra ne trečiosios
valstybės kontrolė, o dalyvavimas tam tikroje branduolinių ginklų platinimo veikloje, taigi šios nuostatos nepatenka į EB 60
ir 301 straipsnių taikymo sritį. Todėl šias nuostatas reikėjo grįsti ne tik EB 60 ir 301 straipsniais, bet ir EB 308 straipsniu,
pagal kurį reikalaujama vieningo sprendimo.
Apeliantas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas taip pat padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Bendroji pozicija 2007/140
buvo ne Reglamento Nr. 423/2007 ir ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, o paprasčiausia EB 301 straipsniu nustatyta „sąlyga“.
Taip darydamas Pirmosios instancijos teismas įtvirtino skirtumą, kurio nėra Sutarties normose. Apeliantas pažymi, kad Reglamento
Nr. 423/2007 V priede pateiktas sąrašas sutampa su sąrašu, minimu Bendrosios pozicijos 2007/140 II priede, kurį pagal šios
pozicijos 7 straipsnio 2 dalį galima būtų pakeisti tik balsuojant vieningai. Kadangi minėtas reglamentas paremtas EB 60 ir
301 straipsniais bei nurodyta bendrąja pozicija, šis V priedas turėjo būti pakeistas remiantis vieningo balsavimo taisykle.
Taryba piktnaudžiavo įgaliojimais, nes priimdama ginčijamą sprendimą nepaisė šios taisyklės.
Prancūzijos Respublika mano, kad apeliacinio skundo pagrindas, kuriuo remiasi apeliantas, prieštarauja EB 301 straipsnio tekstui.
Taryba, Jungtinė Karalystė ir Komisija pabrėžia, kad Reglamentas Nr. 423/2007 aiškiai skirtas Irano Islamo Respublikai, todėl
nebūtina remtis EB 308 straipsniu kaip teisiniu pagrindu. Šiuo klausimu minėtas Sprendimas
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
nesvarbus, nes jame nagrinėta kitokia situacija. Iš tikrųjų, priešingai nei šioje byloje, minėtoje byloje nagrinėjamame reglamente
nedaroma nuoroda į trečiąją valstybę. Komisija taip pat nurodo, kad jeigu dabar apeliantas ginčija savo ryšius su Irano Islamo
Respublika, tai yra naujas pagrindas, kuris nepriimtinas.
Dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais Komisija mano, kad skundžiamo sprendimo 50 punkte, remdamasis šioje srityje taikoma teismų
praktika, Pirmosios instancijos teismas pateikė tinkamą atsakymą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo motyvavimą, susijusį su Reglamento Nr. 423/2007 teisiniu pagrindu, ir mano,
kad šis reglamentas turėjo būti priimtas vieningai, remiantis EB 60, 301 ir 308 straipsniais arba EB 60 ir 301 straipsniais
ir Bendrąja pozicija 2007/140. Todėl ginčijamas sprendimas dėl šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nurodyto asmenų, subjektų
ir organizacijų sąrašo pakeitimo negalėjo būti priimtas kvalifikuotąja balsų dauguma, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 423/2007
15 straipsnio 2 dalyje.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos akto teisinio pagrindo parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais
kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir kuriems, be kita ko, priskirtinas akto tikslas ir turinys (žr.,
be kita ko, minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
182 punktą).
Apeliantas neginčija rėmimosi EB 60 ir 301 straipsniais. Jis ginčija tik tai, kad Reglamentas Nr. 423/2007 grindžiamas vien
šiomis nuostatomis.
Kaip matyti iš pavadinimo, Reglamentas Nr. 423/2007 susijęs su ribojamųjų priemonių Irano Islamo Respublikai nustatymu. Iš
jo konstatuojamųjų dalių ir visų nuostatų matyti, kad juo siekiama imantis ekonomiką ribojančių priemonių sutrukdyti šios
valstybės branduolinei politikai arba ją sustabdyti, atsižvelgiant į ja keliamą riziką. Kaip savo išvados 75 punkte nurodė
generalinis advokatas, kovojama su konkrečia rizika, kylančia dėl Irano branduolinių ginklų platinimo programos, o ne su bendra
branduolinių ginklų platinimo veikla.
Aiškiai matyti, kad nagrinėjamo akto tikslas ir turinys susijęs su ekonominių priemonių nustatymu Irano Islamo Respublikai,
todėl nebuvo būtina remtis EB 308 straipsniu, ir EB 301 straipsnis buvo pakankamas teisinis pagrindas, nes juo Bendrijai leidžiama
imtis veiksmų, kuriais būtų visiškai nutraukti arba iš dalies apriboti ekonominiai santykiai su viena ar keliomis trečiosiomis
valstybėmis, ir tokie veiksmai gali apimti su atitinkamos trečiosios valstybės režimu siejamų subjektų, kaip antai
Bank Melli Iran
, lėšų įšaldymą.
Dėl apelianto nurodytos būtinybės į teisinių pagrindų sąrašą įtraukti Bendrąją poziciją 2007/140 užtenka konstatuoti, kad
tokią būtinybę paneigia EB 301 straipsnio tekstas, nes jame numatyta galimybė imtis Bendrijos priemonių tais atvejais, kai
bendroji pozicija ar bendrieji veiksmai, priimti pagal ES sutarties (redakcija prieš Lisabonos sutartį) nuostatas, susiję
su BUSP, numato, kad Bendrija gali veikti. Šiame straipsnyje nurodyta, jog bendrosios pozicijos ar bendrųjų veiksmų reikia
tam, kad galima būtų nustatyti Bendrijos priemones, tačiau nenumatyta, kad šios priemonės turi būti pagrįstos tokia bendrąja
pozicija ar bendraisiais veiksmais.
Bet kuriuo atveju bendroji pozicija negali būti Bendrijos akto teisinis pagrindas. Iš tikrųjų Tarybos bendrosios pozicijos
BUSP srityje, kaip antai bendrosios pozicijos 2007/140 ir 2008/479, priimamos pagal ES sutarties 15 straipsnį, o Tarybos reglamentai,
kaip antai Reglamentas Nr. 423/2007, priimami pagal EB sutartį.
Taigi Taryba galėjo priimti Bendrijos aktą remdamasi tik kompetencija, kuri jai buvo suteikta pagal EB sutartį, nagrinėjamu
atveju – pagal EB 60 ir 301 straipsnius.
Todėl skundžiamo sprendimo 47 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad tai, jog egzistuoja anksčiau BUSP
srityje priimta bendroji pozicija, yra tik viena iš EB 301 straipsnyje nustatytų sąlygų.
Dėl kaltinimo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais, konstatuotina, kad apeliantas nenurodo, kokia klaida padaryta skundžiamo
sprendimo 50 punkte.
Iš to matyti, kad pagrindinis antrasis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.

Dėl pagrindinio trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti aktą nesilaikymu, teisės į gynybą ir
veiksmingos teisminės gynybos principo pažeidimu
Šis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su skundžiamo sprendimo 80–85 punktais, kurie išdėstyti taip:
„80      EB 253 straipsnyje ir šios bylos atveju – Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta pareiga nurodyti [asmens]
nenaudai priimto akto motyvus siekiama, viena vertus, suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų
žinoti, ar aktas yra pagrįstas, o jeigu jis turi trūkumų, – ginčyti jo galiojimą Bendrijos teisme ir, kita vertus, leisti
šiam atlikti šio akto teisėtumo kontrolę. Taip suformuluota pareiga motyvuoti yra vienas iš esminių Bendrijos teisės principų,
nuo kurio gali būti nukrypstama tik dėl imperatyvių reikalavimų. Todėl iš esmės apie motyvus suinteresuotajam asmeniui turi
būti pranešama kartu su jo nenaudai priimtu aktu ir motyvų stokos negali ištaisyti tai, kad suinteresuotasis asmuo apie sprendimo
motyvus sužino per procesą Bendrijos teisme. Be to, kadangi suinteresuotieji asmenys neturi teisės [būti išklausyti] iki pradinio
sprendimo įšaldyti lėšas priėmimo, pareigos motyvuoti laikymasis [jau šiame sprendime] yra dar svarbesnis, [nes] šis sprendimas
yra vienintelė garantija, leidžianti suinteresuotajam asmeniui bent po šio sprendimo priėmimo pasinaudoti turimais teisės
gynimo būdais, kad užginčytų minėto sprendimo teisėtumą (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. [minėto Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
] 138–140 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
81      Dėl to pagal Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalį Taryba privalo supažindinti nurodytą subjektą su specifinėmis ir
konkrečiomis tokio sprendimo įšaldyti lėšas, kaip antai ginčijamas sprendimas, priėmimo priežastimis, išskyrus atvejus, kai
tam prieštarauja imperatyvūs Bendrijos ar jos valstybių narių saugumo arba su jų tarptautinių santykių išsaugojimu susiję
pagrindai (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo [
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
] 342 punktą). Taigi Taryba privalo nurodyti faktines ir teisines aplinkybes, susijusias su jos sprendimo teisiniu pagrindimu,
ir argumentus, kuriais remdamasi jį priėmė. Kiek įmanoma, tokie motyvai turi būti pateikti kuo greičiau po atitinkamo sprendimo
priėmimo arba kartu su juo (šiuo klausimu pagal analogiją žr. [minėto Pirmosios instancijos teismo] sprendimo [
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
] 143–148 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
82      Vis dėlto motyvai turi būti pritaikyti prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir aplinkybių, kuriomis jis buvo priimtas. Reikalavimas
motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir
į interesą gauti paaiškinimus, kurį asmenys, jeigu šis aktas jiems skirtas, arba kiti asmenys, su kuriais šis aktas tiesiogiai
bei konkrečiai susijęs, gali turėti. Nurodant motyvus, nereikalaujama tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių
aplinkybių, nes tai, ar akto motyvacija yra pakankama, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į priėmimo
aplinkybes bei nagrinėjamąją sritį reglamentuojančių teisės normų visumą. Konkrečiai kalbant, asmens nenaudai priimtas aktas
yra pakankamai motyvuotas, jeigu buvo priimtas suinteresuotajam asmeniui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis suprasti jo
atžvilgiu priimtos priemonės reikšmę (žr. [minėto Pirmosios instancijos teismo] sprendimo [
Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran prieš Tarybą
] 141 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
83      Kaip pažymėta šio sprendimo 57 punkte, Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies a ir b punktams įgyvendinti reikia, kad
atitinkamas subjektas dalyvautų branduolinių ginklų platinimo veikloje, būtų tiesiogiai su ja susijęs ar teiktų paramą. Todėl,
be priimtos priemonės teisinio pagrindo nurodymo, motyvavimo pareiga, kurios turi laikytis Taryba, būtent ir turi būti susijusi
su šia aplinkybe. Tačiau, priešingai nei tvirtina ieškovas, Taryba neprivalo [nei] motyvuoti savo pasirinkimo viršyti Rezoliucijoje 1803 (2008)
priimtas priemones, kadangi šio sprendimo 65 punkte nurodyta, kad ginčijamas sprendimas jos neįgyvendina, nei vertinti ieškovo
kitaip nei kitus Irano bankus.
84      Šioje byloje tiek ginčijamo sprendimo pavadinime, tiek jo 2 konstatuojamojoje dalyje Taryba nurodė, kad priimtos priemonės
pagrįstos Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalimi. Ginčijamo sprendimo priedo B lentelės 4 punkte ji taip pat nurodė
konkrečias ir specifines priežastis, dėl kurių manė, kad ieškovas teikė paramą branduolinių ginklų platinimui. Tiesą sakant,
Taryba nurodė, pirma, ieškovo suteiktos paramos pobūdį – t. y. jis suteikė įvairių finansinių paslaugų, įskaitant akredityvų
[sudarymą] ir sąskaitų tvarkymą, antra, su branduolinių ginklų platinimu susijusią veiklą, kuriai teiktos tos paslaugos, t. y.
[padidintos] rizikos medžiagų pirkimas, ir, trečia, ieškovo suteiktos paramos gavėjus, t. y. aštuonis subjektus, išvardytus
su pavardėmis ir pavadinimais.
85      Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad su ieškovu susiję ginčijamo sprendimo motyvai yra pakankami <...>.“
Pagrindinis trečiasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs ir su skundžiamo sprendimo 97 punktu, kuris išdėstytas taip:
„Todėl reikia atmesti ieškovo tvirtinimą, kad Taryba savo iniciatyva turėjo jam leisti susipažinti su bylos medžiaga. Tiesą
sakant, kai perduodama pakankamai tiksli informacija, leidžianti suinteresuotajam subjektui naudingai susipažinti su Tarybos
turimais įkalčiais, teisės į gynybą paisymo principas nereiškia, kad atsiranda pareiga savanoriškai leisti susipažinti su
jo bylos dokumentais. Tik suinteresuotojo asmens prašymu Taryba turi leisti susipažinti su visais nekonfidencialiais administraciniais
dokumentais, susijusiais su nagrinėjama priemone (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Hyper prieš Komisiją
, T‑205/99, Rink. p. II‑3141, 63–65 punktus ir ten nurodytą teismo praktiką). Savanoriškas bylos dokumentų perdavimas iš tikrųjų
yra nereikalingas [perteklinis] reikalavimas, nes priimant lėšas įšaldančią priemonę nėra aišku, ar susijęs subjektas norės
patikrinti, susipažinęs su bylos dokumentais, faktines aplinkybes, patvirtinančias Tarybos turimus įkalčius.“
Galiausiai reikia pateikti skundžiamo sprendimo 102–104 punktų tekstą:
„102      Kalbant apie tai, kad Taryba [savo iniciatyva] nepateikė įrodymų ginčijamo sprendimo motyvams pagrįsti, iš šio sprendimo 97 ir
107 punktų matyti, kad to ji neprivalėjo daryti nei prieš pareiškiant šį ieškinį, nei vėliau.
103      Be to, ieškovas nepaaiškina, kodėl būtinybė patikrinti savo ryšius su kiekvienu atskiru ginčijame sprendime nurodytu subjektu
jam trukdo prašyti leisti susipažinti su Tarybos byla ar būti išklausytam. Atvirkščiai, susipažinus su dokumentais ar gavus
patikslinimus, tai galėjo palengvinti reikalingas paieškas.
104      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad ieškovui nepateikus atitinkamo prašymo Tarybai, ji neprivalėjo
leisti susipažinti su byla ar išklausyti ieškovą, o tai reiškia, kad reikalavimas, pagrįstas teisės į gynybą pažeidimu, turi
būti atmestas.“
Šalių argumentai
Apeliantas ginčija visų pirma skundžiamo sprendimo 84 ir 85 punktuose padarytą Pirmosios instancijos teismo išvadą, kad jis
turėjo pakankamai tikslią informaciją dėl jo lėšų įšaldymo motyvų, antra, skundžiamo sprendimo 97 punkte padarytą išvadą,
kad Taryba neprivalėjo leisti jam susipažinti su bylos medžiaga, trečia, skundžiamo sprendimo 102 ir 104 punktuose padarytą
Pirmosios instancijos teismo išvadą, kad, apeliantui nepateikus atitinkamo prašymo Tarybai, ši neprivalėjo leisti susipažinti
su byla prieš pareiškiant ieškinį ar vėliau ir, ketvirta, skundžiamo sprendimo 106 punkte padarytą Pirmosios instancijos teismo
išvadą, kad jis gali atlikti kontrolę.
Apeliantas primena, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką atitinkamas asmuo jau per administracinę procedūrą turi gauti visą
informaciją, būtiną norint apginti savo interesus. Cituodamas 1991 m. birželio 27 d. Sprendimą
Al‑Jubail Fertilizer prieš Tarybą
(C‑49/88, Rink. p. I‑3187, 17 ir 18 punktai) jis taip pat nurodo, kad tokiam asmeniui turi būti suteikta galimybė veiksmingai
pareikšti savo nuomonę dėl nurodytų faktų, aplinkybių ir prieš jį pateiktų įrodymų tikrumo ir tinkamumo. Pagal 1999 m. liepos
8 d. Sprendimą
Hercules Chemicals prieš Komisiją
(C‑51/92 P, Rink. p. I‑4235, 76 ir 78 punktai) šios teisės pažeidimo negali ištaisyti aplinkybė, kad susipažinti su bylos
medžiaga leista vėlesnėje stadijoje, pareiškus ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
A fortiori
, pagal šią teismo praktiką teisė į gynybą ir teisė į veiksmingą teisminę gynybą nėra užtikrintos tuo atveju, kai niekada,
net ir vykstant procesui dėl panaikinimo, nebuvo leista susipažinti su bylos medžiaga.
Ginčijami skundžiamo sprendimo punktai prieštarauja paties Pirmosios instancijos teismo praktikai, būtent 2008 m. gruodžio
4 d. Sprendimui
People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą
(T‑284/08, Rink. p. II‑3487, 74 ir 75 punktai) ir Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikai – 2008 m. vasario 28 d. Sprendimui
Saadi prieš Italiją
(138 ir 139 punktai) ir 2009 m. vasario 19 d. Sprendimui
A. ir kiti prieš Jungtinę Karalystę
(126 punktas).
Prancūzijos Respublika ir Jungtinė Karalystė teigia, kad, kiek tai susiję su apeliantu, ginčijamo sprendimo priede esančios
B lentelės 4 punkte pateikta informacija buvo aiški ir pakankama. Todėl, šių valstybių narių teigimu, nebuvo reikalo leisti
jam susipažinti su bylos medžiaga, kaip skundžiamo sprendimo 97 punkte nurodė Pirmosios instancijos teismas.
Prancūzijos Respublika nurodo, kad minėtas Pirmosios instancijos teismo sprendimas
People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą
nesvarbus, nes susijęs su procedūra, taikoma nustatant sankcijas už terorizmą, o ginčijamas sprendimas susijęs su sankcijomis
trečiajai valstybei. Taryba ir Jungtinė Karalystė taip pat nurodo, kad nagrinėjamu atveju nesvarbi ir su konkurencijos bylomis
susijusi teismų praktika. Be to, Jungtinė Karalystė ir Komisija mano, kad Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika negalima
patvirtinti apelianto argumentų.
Dėl įrodymų pateikimo vykstant teismo procesui Taryba ir Komisija tvirtina, kad apeliantas neatsižvelgia į skundžiamo sprendimo
30, 31 ir 107 punktus, iš kurių matyti, „kad ieškinyje nėra pagrindo, kuriuo būtų ginčijamas Tarybos konstatavimas, kad ieškovas
teikė finansinę paramą branduolinių ginklų platinimui, nors šis konstatavimas yra ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su
ieškovu, pagrindas, ir kad dėl to toks pagrindas [galėjo] būti pateiktas pareiškiant ieškinį, [prireikus] pažymint, kad papildomų
įrodymų bus pateikta, kai [jie bus] gauti (30 punktas), ir skundžiamo sprendimo 107 punkte Pirmosios instancijos teismas galėjo
padaryti išvadą, kad Taryba neprivalėjo pateikti įrodymų nagrinėjamame sprendime nurodytiems motyvams pagrįsti.
Teismo posėdyje dėl šios aplinkybės pateikus klausimą apeliantui, šis tvirtino, kad pagrindas, kuriuo ginčytas finansinės
paramos branduolinių ginklų platinimui teikimas, netiesiogiai įtrauktas į Pirmosios instancijos teisme pateiktą ieškinį, ir
jis planavo jį detalizuoti gavęs su įrodymais, kuriais Taryba rėmėsi priimdama ginčijamą sprendimą, susijusią medžiagą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kalbant apie šio apeliacinio skundo dalį, susijusią su pareigos motyvuoti pažeidimu, pirmiausia konstatuotina, kad Tarybai
pagal Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 3 dalį nepranešus konkrečių ir specifinių priežasčių, dėl kurių priimtas ginčijamas
sprendimas, reikia atsižvelgti į motyvus, pateiktus minėtame sprendime, koks jis buvo paskelbtas ir apie kokį apeliantui pranešė
Prancūzijos bankininkystės komisija.
Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 84 ir 85 punktuose nusprendė, kad, atsižvelgiant
į teismų praktiką, susijusią su pareiga motyvuoti, ginčijamas sprendimas buvo pakankamai motyvuotas. Pirmosios instancijos
teismas, be kita ko, nurodė, kad minėtame sprendime pateiktas teisinis pagrindas, kuriuo remiantis jis priimtas, ir konkrečios
bei specifinės priežastys, dėl kurių Taryba manė, kad apeliantas teikė paramą branduolinių ginklų platinimui Irane. Įvertinus
ginčijamo sprendimo motyvus reikia patvirtinti, jog šios informacijos pakako, kad apeliantas galėtų suprasti, kuo buvo kaltinamas,
ir įvertinti minėto sprendimo pagrįstumą.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo motyvavimo klausimas skiriasi nuo klausimo, susijusio su apelianto elgesio, kuriuo buvo kaltinamas,
įrodymu, kitaip tariant – šiame sprendime minimomis faktinėmis aplinkybėmis ir laikymu, kad šios faktinės aplinkybės reiškia
dalyvavimą Irano Islamo Respublikos branduolinėje veikloje, dėl kurios kyla rizika, kad ši valstybė platins branduolinius
ginklus, arba kuriant šios valstybės šių ginklų tiekimo sistemą, arba paramą šiai veiklai, kaip tai suprantama pagal Reglamento
Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies a ir b punktus.
Kaip tvirtina Jungtinė Karalystė ir Komisija, Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, kuria remiasi apeliantas, nesvarbi.
Iš tikrųjų minimi sprendimai
Saadi prieš Italiją
ir
A. ir kt. prieš Jungtinę Karalystę
susiję su 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau –
EŽTK) 3 straipsniu, t. y. absoliučiu draudimu kankinti, nežmonišku ar žeminančiu asmens orumą elgesiu arba tokiomis bausmėmis.
Tačiau nuosavybės teisei, kuri pažeidžiama įšaldžius lėšas, tokia absoliuti apsauga netaikoma nei pagal EŽTK, nei pagal Sąjungos
teisę (dėl absoliutaus draudimo kankinti žr. 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 80 punktą), ir nagrinėjant šią teisę nurodyta teismų praktika netaikytina.
Reglamente Nr. 423/2007 nenumatyta administracinė procedūra, kuri būtų vykdoma prieš priimant sprendimus dėl lėšų įšaldymo,
nesvarbu, ar tai būtų pradinis sprendimas, atsižvelgiant į netikėtą pobūdį, kurio tikimasi, ar sprendimas dėl persvarstymo.
Tik šio sprendimo 21 punkte aprašytas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtas pranešimas susijęs su į sąrašą įtrauktų asmenų, organizacijų ir subjektų interesais ir pagal jį jiems leidžiama,
pridėjus prašymą pagrindžiančius dokumentus, prašyti persvarstyti sprendimą, kuriuo jie buvo įtraukti į tokį sąrašą.
Atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamu atveju nebuvo organizuota administracinė procedūra, apelianto nurodyta Sąjungos teismų
praktika nėra svarbi. Minėtas Sprendimas
Al‑Jubail Fertilizer prieš Tarybą
priimtas dėl dempingo procedūros, kuriai buvo taikomas 1984 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentas Nr. 2176/84 (EEB) dėl apsaugos
nuo importo dempingo kaina ar nuo subsidijuoto importo iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 201, p. 1), o
minėtas Sprendimas
Hercules Chemicals prieš Komisiją
priimtas konkurencijos byloje, kur buvo taikomas 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas Nr. 17, Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis
Sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), ir
1963 m. liepos 25 d. Komisijos reglamentas 99/63/EEB dėl Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų išklausymų
(OL L 127, 1963, p. 2268).
Bet kuriuo atveju skundžiamo sprendimo 97 punkte Pirmosios instancijos teismas priminė, kad tik suinteresuotojo asmens prašymu
Taryba turi leisti susipažinti su visais nekonfidencialiais administraciniais dokumentais, susijusiais su nagrinėjama priemone.
Tačiau apeliantas nepaaiškina, kokią teisės klaidą taip nusprendęs padarė Pirmosios instancijos teismas. Be to, iš skundžiamo
sprendimo 103 ir 104 punktuose pateiktų Pirmosios instancijos teismo teiginių, kurių savo apeliaciniame skunde neginčija apeliantas,
matyti, kad jis neprašė Tarybos leisti susipažinti su bylos medžiaga.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagrindinis trečiasis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.

Dėl papildomo pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies pažeidimu, ir
prieštaringų skundžiamo sprendimo motyvų
Šis apeliacinio skundo pagrindas pirmiausia susijęs su skundžiamo sprendimo 51, 52, 64 ir 65 punktais, kurie išdėstyti taip:
„51.      Galiausiai tiek, kiek ieškovas tvirtina, kad Reglamento Nr. 423/2007 15 straipsnio 2 dalis ir 7 straipsnio 2 dalis negali
būti teisėtas ginčijamo sprendimo teisinis pagrindas, nes jose Tarybai leidžiama priimti lėšų įšaldymo priemones, platesnes,
nei priėmė Saugumo Taryba, reikia pažymėti, kad iš EB 60 ir 301 straipsnių negalima daryti išvados, kad šiomis nuostatomis
Bendrijai suteikta kompetencija apima tik Saugumo Tarybos priimtų priemonių įgyvendinimą. Todėl Taryba turėjo kompetenciją
priimti ne tik Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 1 dalį, kuria įgyvendinama Rezoliucija 1737 (2006), nurodydama įšaldyti
į ją įtrauktų subjektų lėšas, bet taip pat šio reglamento 7 straipsnio 2 dalį, kurioje leidžiama priimti [lėšų įšaldymo priemones
dėl kitų subjektų, kurie, Tarybos nuomone, dalyvauja branduolinių ginklų platinimo veikloje, yra tiesiogiai su ja susiję arba
teikia jai paramą].
52      Tokioms aplinkybėmis, aišku, neabejojama, kad Reglamento Nr. 423/2007 6 konstatuojamojoje dalyje Tarybai nustatoma pareiga
naudotis galiomis, suteiktomis šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje atsižvelgiant „į Rezoliucijos 1737 (2006) tikslus“. Vis
dėlto pareiga siekti Rezoliucijos 1737 (2006) tikslų niekaip nereiškia, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalis gali
būti įgyvendinta tik Saugumo Tarybos pagal tą pačią rezoliuciją priimtose ribojamosiose priemonėse išvardytų subjektų atžvilgiu.
Į tai, kad Saugumo Taryba nepriėmė šių priemonių arba kad užėmė specialią poziciją, daugiausia galima atsižvelgti kartu su
kitomis reikšmingomis aplinkybėmis vertinant, ar tenkinamos Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalyje išvardytos sąlygos.
<...>
64.      Pirmiausia iš šio sprendimo 51 ir 52 punktų matyti, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalimi Tarybai suteikiama savarankiška
teisė, kurios įgyvendinimas nepriklauso nuo to, ar Saugumo Taryba [priėmė] lėšų įšaldymo priemones atitinkamų subjektų atžvilgiu.
Iš tikrųjų šio reglamento 7 straipsnio 2 dalies ir pagal ją priimto ginčijamo sprendimo tikslas yra ne įgyvendinti Saugumo
Tarybos rezoliucijas branduolinių ginklų platinimo srityje, o užtikrinti, kad šių rezoliucijų, visų pirma – Rezoliucijos 1737 (2006),
tikslai būtų pasiekti priimant atskiras ribojamąsias priemones.
65      Vadinasi, priešingai nei tvirtina ieškovas, nei Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalis, nei ginčijamas sprendimas neįgyvendina
Rezoliucijos 1803 (2008), o tai reiškia, kad šios rezoliucijos turinys ir tikslas nėra kriterijus, kuriuo remiantis reikėtų
vertinti, ar ginčijamas sprendimas atitinka proporcingumo principą.“
Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į Tarybos diskrecijos ribas pagal Reglamento Nr. 423/2007
7 straipsnio 2 dalį, kai nusprendė, kad Saugumo Tarybos rezoliucijos nėra svarbios naudojantis šia diskrecija. Todėl atmetęs
su proporcingumo principo ir nuosavybės teisės pažeidimu susijusius pagrindus, jis padarė teisės klaidą ir klaidingai įvertino
faktines aplinkybes, o jo motyvai prieštaringi.
Apelianto teigimu, negalima paneigti, kad Reglamentas Nr. 423/2007 ir Saugumo Tarybos rezoliucijos yra susiję. Šio reglamento
tikslas – įgyvendinti šias rezoliucijas, o pagal Rezoliuciją 1803 (2008) valstybių buvo prašoma
Bank Melli Iran
tik „atidžiai stebėti“.
Be to, Pirmosios instancijos teismo motyvai prieštaringi. Skundžiamo sprendimo 52 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė
Saugumo Tarybos rezoliucijų svarbą, o to paties sprendimo 64 ir 65 punktuose jis nurodė, kad Taryba turi teisę spręsti savarankiškai.
Taryba, Prancūzijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija pabrėžia, kad Tarybos priemonės yra savarankiško pobūdžio.
Prancūzijos Respublika nurodo, kad Rezoliucijoje 1803 (2008) Saugumo Taryba teisę vertinti paliko valstybėms. Bet kuriuo atveju
tai, kad Saugumo Taryba rekomendavo atidžiai stebėti, nereiškia, kad lėšų įšaldymas yra neproporcinga priemonė. Komisija pabrėžia,
kad Taryba siekė Rezoliucijoje 1737 (2006) nurodyto tikslo.
Šios valstybės narės ir institucijos nurodo ir Reglamente Nr. 423/2007, būtent jo 9 straipsnyje, numatytas leidžiančias nukrypti
nuostatas ir daro išvadą, kad proporcingumo principas nebuvo pažeistas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia svarbu priminti, kad Saugumo Tarybos rezoliucijos ir Tarybos bendrosios pozicijos bei reglamentai priklauso atskiroms
teisės sistemoms.
Saugumo Tarybos rezoliucijas, kaip antai rezoliucijas 1737 (2006) ir 1803 (2008), priėmė Jungtinių Tautų Organizacija, kurios
narė nėra nei Sąjunga, nei Bendrija. Tarybos bendrosios pozicijos BUSP srityje, kaip antai bendrosios pozicijos 2007/140 ir
2008/479, priimtos vadovaujantis ES sutarties (redakcija prieš Lisabonos sutartį) V antraštine dalimi, būtent jos 15 straipsniu.
Tarybos reglamentai, kaip antai Reglamentas Nr. 423/2007, priimti vadovaujantis EB, kuri yra vienas iš Sąjungos ramsčių, būtent
Bendrijos ramstis.
Jungtinėse Tautose ir Sąjungoje aktus priima pagal jų pagrindinius dokumentus – steigimo sutartis suteiktus savarankiškus
įgaliojimus turinčios institucijos.
Minėtame Sprendime
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl Saugumo Tarybos rezoliucijos ir Bendrijos reglamento sąsajos. Minėto sprendimo 296 punkte
Teisingumo Teismas nusprendė, kad rengdama Bendrijos priemones, kuriomis siekiama įgyvendinti bendrojoje pozicijoje nurodytą
Saugumo Tarybos rezoliuciją, Bendrija turi tinkamai atsižvelgti į atitinkamos rezoliucijos tekstą ir tikslą.
Taip pat Teisingumo Teismas keletą kartų nusprendė, kad aiškinant reglamentą reikia atsižvelgti į Saugumo Tarybos rezoliucijos,
kurią siekiama šiuo reglamentu įgyvendinti, tekstą ir tikslą (1996 m. liepos 30 d. Sprendimo
Bosphorus
, C‑84/95, Rink. p. I‑3953, 14 punktas; 1997 m. vasario 27 d. Sprendimo
Ebony Maritime ir Loten Navigation
, C‑177/95, Rink. p. I‑1111, 20 punktas; 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo
Möllendorf ir Möllendorf‑Niehuus
, C‑117/06, Rink. p. I‑8361, 54 punktas; minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
297 punktas; 2010 m. balandžio 29 d. Sprendimo
M ir kt.
, C‑340/08, Rink. p. I‑3913, 45 punktas ir 2010 m. birželio 29 d. Sprendimo
E ir F
, C‑550/09, Rink. p. I‑0000, 72 punktas).
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Bendrijos institucijų tinkamas atsižvelgimas į tai, ką nustato Jungtinių
Tautų institucijos, negali reikšti, kad nereikia kontroliuoti Bendrijos akto teisėtumo pagrindinių teisių, kurios yra sudėtinė
bendrųjų Bendrijos teisės principų dalis, atžvilgiu, ir tai negali paneigti Saugumo Tarybos rezoliucijos viršenybės tarptautiniu
lygmeniu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
288 ir 326 punktus).
Šios informacijos pakanka pagrįsti skundžiamo sprendimo 64 punkte padarytą Pirmosios instancijos teismo išvadą, kad Reglamento
Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalimi Tarybai suteikta savarankiška teisė. Šiuo klausimu pareiga „tinkamai atsižvelgti “ į atitinkamos
rezoliucijos tekstą ir tikslus nė kiek nepaneigia išvados, kad Taryba sprendžia savarankiškai, laikydamasi savo teisės sistemos
normų. Todėl, priešingai nei teigia apeliantas, skundžiamo sprendimo 52 punkte pabrėžęs Saugumo Tarybos rezoliucijų svarbą,
o minėto sprendimo 64 ir 65 punktuose Tarybos teisę įvardijęs kaip savarankišką teisę, Pirmosios instancijos teismas pats
sau neprieštaravo.
Skundžiamo sprendimo 65 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Rezoliucijos 1803 (2008) turinys ir tikslai nėra
kriterijus, kuriuo remiantis reikėtų vertinti, ar ginčijamas sprendimas atitinka proporcingumo principą. Šį teiginį reikia
vertinti atsižvelgiant į Rezoliucijos 1803 (2008) tekstą, kuriuo valstybės neįpareigojamos imtis konkrečių priemonių ir pagal
kurį jų prašoma atidžiai stebėti jų teritorijose esančių finansų įstaigų, įskaitant
Bank Melli Iran
, veiklą, siekiant išvengti, kad tokia veikla būtų prisidedama prie branduolinių ginklų platinimo riziką keliančios veiklos.
Tokiu tekstu visiškai nedraudžiama, kad valstybės
Bank Melli Iran
atžvilgiu imtųsi konkrečių lėšų įšaldymo priemonių.
Iš to matyti, kad papildomas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.

Dėl papildomo antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su vertinant apelianto nuosavybės teisę padaryta klaida
Šis antrasis apeliacinio skundo pagrindas konkrečiai susijęs su skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktais, kurie išdėstyti taip:
„70      Ketvirta, kalbant apie ieškovui sukeltus nepatogumus ir pagrindinių jo teisių, tarp kurių – nuosavybės teisė ir teisė verstis
ekonomine veikla, apribojimą, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką šios teisės yra sudedamoji bendrųjų
teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Bendrijos teismas, dalis. Vadinasi, [pagrindinių] teisių laikymasis yra Bendrijos
aktų teisėtumo sąlyga (žr. minėto Sprendimo
Kadi
[
ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
] 284 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Tačiau iš nusistovėjusios teismų praktikos taip pat matyti, kad pagrindinės
teisės nėra [absoliučios teisės], ir todėl gali būti nustatyti naudojimosi jomis apribojimai, jeigu jie [pagrįsti] Bendrijos
siekiamais bendrojo intereso tikslais. Bet kuri ribojamoji ekonominė ar finansinė priemonė savaime apima poveikį nuosavybės
teisei ir laisvam profesinės veiklos vykdymui, taip padarydama žalos [būtent subjektams, vykdantiems veiklą, kuriai nagrinėjamomis
priemonėmis siekiama užkirsti kelią]. Ginčijamo teisės akto tikslo svarba pateisina net sunkias neigiamas pasekmes kai kuriems
ūkio subjektams (šiuo klausimu žr. [minėtų Teisingumo Teismo] sprendimų [
Bosphorus
] 21–23 punktus ir
Kadi
[
ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
] 355 ir 361 punktus).
71      Šioje byloje ieškovo teisė verstis ekonomine veikla ir nuosavybės teisė yra rimtai apribota priėmus ginčijamą sprendimą, nes
jis negali, be kita ko, disponuoti savo lėšomis, kurios yra Bendrijos teritorijoje ar [kurias turi] Bendrijos piliečiai, išskyrus
[gavęs] atskirus leidimus, o šioje teritorijoje savo buveinę turintys padaliniai negali sudaryti naujų sandorių su savo klientais.
Vis dėlto, atsižvelgiant į ypatingą taikos ir tarptautinio saugumo palaikymo svarbą, sukelti nepatogumai nėra neproporcingi
siekiamiems tikslams, juo labiau kad šie apribojimai yra susiję tik su dalimi ieškovo turto, ir, antra, Reglamento Nr. 423/2007
9 ir 10 straipsniuose numatytos tam tikros išimtys, leidžiančios lėšų įšaldymo priemonėse nurodytiems asmenims [padengti]
pagrindines išlaidas.“
Šalių argumentai
Apeliantas tvirtina, kad pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką, būtent minėtus sprendimus
Saadi prieš Italiją
(138 ir 139 punktai) ir
A. ir kt. prieš Jungtinę Karalystę
(126 punktas), EŽTK užtikrinamų pagrindinių teisių apsaugos negalima prilyginti kovai su terorizmu ir apsaugai nuo jo. Dėl
tų pačių motyvų taip pat būtų grindžiamos priemonės, kurių reikia imtis siekiant tarptautiniu lygmeniu palaikyti taiką ir
saugumą. Ribojamųjų priemonių, kurių buvo imtasi, pateisinimas tuo, kad jos būtinos norint tarptautiniu lygmeniu palaikyti
taiką ir saugumą, yra klaidingas motyvas, atsižvelgiant į žmogaus teisių apsaugą, kurią Bendrijos teisės sistemoje užtikrina
Teisingumo Teismas.
Taryba, Prancūzijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija primena, kad nuosavybės teisė nėra absoliuti. Jos pabrėžia,
kad skundžiamas sprendimas atitinka Teisingumo Teismo praktiką (minėtus sprendimus
Bosphorus
ir
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
) ir Europos Žmogaus Teisių Teismo praktiką (2005 m. birželio 30 d. Sprendimo
Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) prieš Airiją
,
Recueil des arrêts et décisions
, 2005‑VI, 155 punktą). Be to, jos nurodo, kad Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, kuria remiasi apeliantas, netinkama,
nes ji nesusijusi su nuosavybės teise.
Teisingumo Teismo vertinimas
Nėra reikalo spręsti klausimo, ar apeliantas, kaip visiškai Irano valstybei priklausantis subjektas, galėjo remtis nuosavybės
teisės kaip pagrindinės teisės apsauga, ir užtenka konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 70 punkte Pirmosios instancijos teismas
teisingai priminė, kad šioje byloje nagrinėjamos pagrindinės teisės nėra absoliučios teisės ir gali būti nustatyti naudojimosi
jomis apribojimai, jeigu jie pagrįsti Bendrijos siekiamais bendrojo intereso tikslais.
Taip yra nuosavybės teisės ir teisės verstis ekonomine veikla atveju (žr., be kita ko, 1974 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Nold prieš Komisiją
, 4/73, Rink. p. 491, 14 punktą; 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo
Booker Aquaculture ir Hydro Seafood
, C‑20/00 ir C‑64/00, Rink. p. I‑7411, 67 ir 68 punktus; minėtų sprendimų
Swedish Match
72 punktą ir
Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
355 punktą). Todėl gali būti nustatyti teisės laisvai verstis profesine veikla ir naudojimosi nuosavybės teise apribojimai,
jeigu jie iš tikrųjų atitinka bendrojo intereso tikslus ir siekiamo tikslo atžvilgiu nėra neproporcingi bei neleistini veiksmai,
keliantys grėsmę pačių užtikrinamų teisių esmei (minėto Sprendimo
Swedish Match
72 punktas).
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 71 punkte Pirmosios instancijos teismo nurodyto motyvo, kuriuo pabrėžiama ypatinga svarba
tarptautiniu lygmeniu palaikyti taiką ir saugumą, pakanka nustatyti, koks yra siekiamo bendrojo intereso tikslas. Šį argumentą
reikia vertinti atsižvelgiant į įvairius aktus, su kurių priėmimo aplinkybėmis susijęs ginčijamas sprendimas.
Kaip nurodyta šio sprendimo 89 punkte, Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, kuria apeliantas remiasi, nėra svarbi.
Be to, Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad, viena vertus, apribojimai yra susiję tik su dalimi apelianto turto, ir,
kita vertus, Reglamento Nr. 423/2007 9 ir 10 straipsniuose numatytos tam tikros išimtys, leidžiančios lėšų įšaldymo priemonėse
nurodytiems subjektams padengti pagrindines išlaidas. Tai reiškia, kad netiesiogiai, bet pakankamai patikrinta, ar tokios
priemonės yra proporcingos.
Todėl papildomą antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.

Dėl papildomo trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta įtrauktus apelianto
pavadinimą į Reglamento Nr. 423/2007 V priede nurodytą sąrašą ir jį šiame sąraše palikus
Šalių argumentai
Apeliantas nurodo 2009 m. lapkričio 17 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1100/2009, įgyvendinantį Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio
2 dalį ir panaikinantį Tarybos sprendimą 2008/475 (OL L 303, p. 31). Šis reglamentas yra nauja informacija, leidžianti apeliantui
pateikti naujus pagrindus. Iš 2009 m. lapkričio 18 d. Tarybos laiško matyti, kad minėtame reglamente remiamasi ir pagrindais,
iš pradžių pateisinusiais apelianto įtraukimą į Reglamento Nr. 423/2007 V priede pateiktą sąrašą, ir nauja informacija, nurodyta
2009 m. spalio 1 d. Tarybos laiške. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad, nepaisant pareikšto ieškinio panaikinti ginčijamą
sprendimą, apeliantas aiškiai, kad ir netiesiogiai, neneigė Tarybos teiginio, jog dalyvavo branduolinių ginklų platinimo veikloje,
dabar jis turi teisę tokį teiginį ginčyti.
Apeliantas tvirtina, kad Taryba padarė akivaizdžią faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, nes įtraukė jo pavadinimą į Reglamento
Nr. 423/2007 V priede pateiktą sąrašą ir jame paliko. Šiuo klausimu jis remiasi visais dokumentais, kuriuos pateikė siekdamas
užginčyti Reglamentą Nr. 1100/2009.
Taryba, Prancūzijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas, nes
tai reikštų, kad Teisingumo Teismas nagrinėtų platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Net jeigu rėmimasis Reglamentu Nr. 1100/2009 reikštų naują informaciją, leidžiančią apeliantui pateikti naują pagrindą, užtenka
konstatuoti, kad šis pagrindas susijęs su bylos esme, o ne apeliaciniu procesu. Šiame procese Teisingumo Teismas turi jurisdikciją
tik ištirti pirmojoje instancijoje pateiktų pagrindų ar tų, kuriuos Pirmosios instancijos teismas turėjo nagrinėti
ex officio
, teisinį vertinimą.
Iš to matyti, kad toks apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas.
Kadangi nebuvo patenkintas nė vienas apelianto pateiktas apeliacinio skundo pagrindas, apeliacinį skundą reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį
sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia šis teismas. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri taikoma apeliaciniam
procesui pagal reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis
to reikalavo. Kadangi Taryba, Prancūzijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija prašė priteisti iš apelianto bylinėjimosi
išlaidas ir šis bylą pralaimėjo, jis turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Bank Melli Iran
bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.