CELEX: 62012CJ0583
Prethodni postupak
Uredba (EZ) br. 1383/2003
Mjere usmjerene na sprječavanje unosa na tržište krivotvorene i piratske robe
Članak 13. stavak 1.
Ovlast carinskih tijela da utvrđuju povredu prava intelektualnog vlasništva

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1383/2003 od 22. srpnja 2003. o carinskom postupanju u vezi s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava (
SL L 196, str. 7
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 4., str. 255.).
Zahtjev je podnesen u okviru spora između Sintax Trading OÜ (u daljnjem tekstu: Sintax Trading) i Maksu‑ ja Tolliamet (carinska i porezna uprava, u daljnjem tekstu: carinska uprava), povodom odbijanja potonje da pusti robu zadržanu pod sumnjom da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, iako nositelj tog prava nije pokrenuo postupak utvrđivanja povrede navedenog prava.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
Sporazum o trgovinskim aspektima prava intelektualnog vlasništva nalazi se u Prilogu 1 C Ugovoru o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i potvrđenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.–1994.) (
SL L 336, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3., u daljnjem tekstu: Sporazum ADPIC).
U dijelu III. Sporazuma ADPIC nalazi se među ostalima i članak 41. stavci 1. do 4., koji određuje:
„1.   Članice osiguravaju da provedba postupaka navedenih u ovom dijelu bude dostupna u njihovom zakonodavstvu kako bi se omogućile učinkovite mjere protiv bilo koje povrede prava intelektualnog vlasništva pokrivenog ovim Sporazumom, uključujući djelotvorna pravna sredstva za sprečavanje povreda i pravna sredstva dovoljno uvjerljiva za odvraćanje od budućih povreda. Ovi postupci se primjenjuju na način kojim se izbjegava stvaranje zapreka za zakonito trgovanje i pruža sigurnost od zloporabe.
2.   Postupci u vezi s ostvarivanjem prava intelektualnog vlasništva su pošteni i nepristrani. Oni nisu bespotrebno složeni ili skupi, te ne zahtijevaju nerazumne vremenske rokove ili nepotrebna odugovlačenja.
3.   Meritorne odluke u pravnim predmetima su po mogućnosti sačinjene u pisanom obliku i obrazložene. Moraju biti dostupne barem strankama u postupku bez nepotrebnog odugovlačenja. Odluke o meritumu spora temelje se samo na dokazima u vezi s kojima je strankama pružena mogućnost izjašnjavanja.
4.   Stranke u postupku imaju mogućnost preispitivanja konačnih upravnih odluka od strane suda i, ovisno o odredbama o nadležnosti u pravnom poretku članice ovisno o važnosti predmeta, barem pravnih aspekata prvostupanjske sudske odluke o meritumu. [...]“
Članak 42. navedenog sporazuma određuje:
„Članice omogućuju nositeljima prava [...] građanskopravni sudski postupak u vezi s ostvarivanjem svakog prava intelektualnog vlasništva koje je pokriveno ovim Sporazumom. [...]“
Članak 49. navedenog sporazuma naslovljen „Upravni postupci“ određuje:
„Ako se meritorno odlučivalo o građanskopravnoj odgovornosti u upravnom postupku, takav postupak je sukladan načelima jednakim u suštini onima određenim u ovom odjeljku.“
Sukladno članku 51. navedenog sporazuma naslovljenom „Zaustavljanje od strane carinskih vlasti“:
„U skladu s niže navedenim odredbama, članice usvajaju postupke [...] koji omogućuju nositelju prava, koji ima valjane razloge za sumnju da može doći do uvoza robe s krivotvorenim žigom ili neovlašteno umnoženih primjeraka djela zaštićenog autorskim pravom, [...] da podnese pisani zahtjev nadležnom tijelu, bilo upravnom ili sudskom, da carinsko tijelo zaustavi puštanje takve robe u slobodni opticaj. [...]“
Pod naslovom „Obavijest o zaustavljanju“, članak 54. Sporazuma ADPIC određuje:
„Uvoznik i predlagatelj se obavješćuju, bez odlaganja, o zaustavljanju robe sukladno članku 51.“
Članak 55. navedenog sporazuma naslovljen „Trajanje zaustavljanja“ propisuje:
„Ako se, u razdoblju ne dužem od deset radnih dana nakon što je podnositelju zahtjeva dostavljena obavijest o zaustavljanju, carinsko tijelo ne obavijeste da je postupak za odlučivanje o meritumu predmeta pokrenula stranka koja nije tuženik, ili da je nadležno tijelo donijelo privremene mjere kojima se produžuje zaustavljanje puštanja robe, roba se pušta pod pretpostavkom da su zadovoljeni svi ostali uvjeti za uvoz ili izvoz; u odgovarajućim slučajevima ovo se razdoblje može produljiti za daljnjih deset radnih dana. [...]“
Pravo Unije
Uvodne izjave 2., 5., 8. i 10. Uredbe br. 1383/2003 glase:
„(2)
Oglašavanje krivotvorene ili piratske robe kao i općenito svake robe kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, uzrokuje se značajna šteta proizvođačima i trgovcima koji se pridržavaju zakona i nositeljima prava, te dovodi u zabludu i u nekim slučajevima ugrožava zdravlje i sigurnost potrošača. Stoga je potrebno, koliko je to moguće, spriječiti unos takve robe na tržište, te primjenjivati mjere za učinkovitu borbu protiv ovakve nezakonite djelatnosti, a da se ne sprečava sloboda zakonite trgovine. [...]
[...]
(5)
U razdoblju u kojem je potrebno utvrditi je li sumnjiva roba doista krivotvorena roba, piratska roba ili roba kojom se povrjeđuju određena prava intelektualnog vlasništva, postupanje carinskih tijela treba uključivati suspenziju puštanja u slobodan promet, [...] ili zadržavanje te robe u slučaju stavljanja iste u suspenzivni postupak [...].
[...]
(8)
Postupci koji su pokrenuti s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu vode se s upućivanjem na kriterije koji se upotrebljavaju kako bi se utvrdilo da li roba proizvedena u toj državi članici povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva. Ova Uredba ne utječe na odredbe država članica o nadležnosti sudova ili sudskih postupaka.
[...]
(10)
Potrebno je utvrditi mjere koje će se primjenjivati na robu za koju je utvrđeno da je krivotvorena, piratska ili da općenito povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva. [...]“
Članak 1. stavci 1. i 2. navedene uredbe određuju:
„1.   Ova Uredba utvrđuje uvjete za postupanje carinskih tijela kada postoji sumnja da roba povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva u sljedećim situacijama:
a)
kada se prijavljuje radi puštanja u slobodan promet [...];
b)
kada je pronađena tijekom provjere robe koja ulazi u carinsko područje [Europske unije] [...].
2.   Ova Uredba također propisuje mjere koje poduzimaju nadležna tijela kada se utvrdi da roba iz stavka 1. povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva.“
Članak 2. navedene uredbe propisuje:
„1.   Za potrebe ove Uredbe, ‘roba kojom se povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva’ znači:
[...]
b)
‘piratska roba’, to jest roba koja je izrađena, ili sadrži primjerke koji su izrađeni, bez odobrenja nositelja autorskog prava ili srodnih prava ili nositelja industrijskog dizajna, bez obzira je li navedeno pravo registrirano prema nacionalnom pravu [...];
[...]
2.   Za potrebe ove Uredbe, ‘nositelj prava’ znači:
a)
nositelj žiga ili znaka, autorskog prava ili srodnih prava, industrijskog dizajna, patenta, svjedodžbe o dodatnoj zaštiti, biljne sorte, oznake izvornosti, oznake zemljopisnog podrijetla te općenito svih prava iz stavka 1.; ili
b)
bilo koja druga osoba ovlaštena za korištenje bilo kojeg od prava intelektualnog vlasništva navedenih u točki (a) ili njihovog predstavnika.“
U poglavlju II. navedene uredbe naslovljenom „Zahtjevi za postupanje carinskih tijela“ članak 4. stavak 1., koji se nalazi u odjeljku 1. posvećenom mjerama koje prethode podnošenju zahtjeva za postupanje carinskih tijela, određuje:
„Ako carinska tijela tijekom postupanja u jednoj od situacija iz članka 1. stavka 1. i prije nego li je podnesen ili odobren zahtjev nositelja prava, imaju dovoljno razloga za osnovanu sumnju da roba povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, moći će suspendirati puštanje robe ili je zadržati u razdoblju od tri radna dana od trenutka primitka obavijesti od strane nositelja prava i podnositelja zahtjeva ili posjednika robe, ako su isti poznati, kako bi omogućili nositelju prava da podnese zahtjev za postupanje sukladno članku 5.“
Sukladno članku 5. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 1383/2003, koji se nalazi u odjeljku 2. poglavlja II. naslovljenom „Podnošenje i obrada zahtjeva za postupanje carinskih tijela“:
„1.   Nositelj prava može u pisanom obliku podnijeti zahtjev za postupanje carinskih tijela nadležnom carinskom odjelu u svakoj državi članici ako je riječ o robi koja se nalazi u jednoj od situacija iz članka 1. stavka 1. (zahtjev za postupanje).
2.   Svaka država članica imenuje carinski odjel nadležan za zaprimanje i obradu zahtjeva za postupanje.“
Članak 8. stavak 2. podstavak 1. navedene uredbe propisuje:
„Odluka kojom se nositelju prava odobrava zahtjev za postupanje, bez odgode se prosljeđuje onim carinarnicama jedne ili više država članica nadležnih za robu za koju je u zahtjevu navedeno da navodno povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva.“
Članak se 9. navedene uredbe nalazi u njezinom poglavlju III. naslovljenom „Uvjeti za postupanje carinskih tijela i tijela nadležnih za odlučivanje“. Isti glasi:
„1.   Ako carinarnica kojoj je u skladu s člankom 8. proslijeđena odluka, kojom se odobrava zahtjev nositelja prava, a nakon savjetovanja s podnositeljem zahtjeva po potrebi, utvrdi postojanje sumnje da se robom iz jedne od situacija iz članka 1. stavka 1. povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, ona će suspendirati puštanje robe ili će je zadržati.
[...]
2.   Nadležni carinski odjel ili carinarnica iz stavka 1. obavješćuje o poduzetim mjerama nositelja prava kao i deklaranta ili posjednika robe [...] te ih je ovlaštena obavijestiti o stvarnoj ili procijenjenoj količini i stvarnoj ili pretpostavljenoj prirodi robe čije je puštanje suspendirano ili zadržano, a da je pritom ne obvezuje na priopćavanje te informacije kako bi se obavijestilo tijelo nadležno za donošenje temeljne odluke.
3.   Radi utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu, [...]carinarnica ili odjel koji je postupao po zahtjevu obavješćuje nositelja prava, na njegov zahtjev i ako su podaci poznati, o imenima i adresama primatelja, pošiljatelja, deklaranta ili posjednika robe, o podrijetlu i izvoru robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva
[...]“
Članak 10. navedene uredbe određuje:
„Važeći pravni propisi u državi članici na čijem je državnom području roba stavljena u jednu od situacija iz članka 1. stavka 1. primjenjuju se prilikom odlučivanja o tome je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.
Navedeni se pravni propisi također primjenjuju i na neodgodivo obavješćivanje carinskog odjela ili carinarnice iz članka 9. stavka 1. o tome da je pokrenut postupak predviđen člankom 13. osim ako taj odjel ili carinarnica nisu provele postupak.“
Sukladno članku 13. stavku 1. Uredbe br. 1383/2003:
„Ako u roku od 10 radnih dana od zaprimanja obavijesti o suspendiranju puštanja ili o zadržavanju, carinarnica iz članka 9. stavka 1. ne bude obaviještena o tome da su pokrenuti postupci za utvrđivanje je li pravo intelektualnog vlasništva povrijeđeno u nacionalnom pravu sukladno članku 10. ili ne zaprimi suglasnost nositelja prava predviđenu u članku 11. stavku 1., odobrava se puštanje robe ili se, ako je primjereno, okončava njeno zadržavanje pridržavajući se ispunjenja svih carinskih formalnosti.
Ovaj se rok u pojedinim slučajevima može produljiti za najviše 10 radnih dana.“
Člankom 14. stavkom 1. navedene uredbe predviđena je, uz određeno osiguranje, mogućnost puštanja robe za koju se sumnja da povrjeđuje pravo industrijskog dizajna, patenta, svjedodžbu o dodatnoj zaštiti ili biljnu sortu. Stavak 2. tog članka određuje
„Osiguranje iz stavka 1. mora biti dovoljno visoko kako bi se zaštitili interesi nositelja prava.
[...]
Ako je postupak kojim se treba utvrditi je li povrijeđeno neko pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu pokrenut drugačije, a ne na inicijativu nositelja prava na industrijski dizajn, patent, svjedodžbu o dodatnoj zaštiti ili biljnu sortu, osiguranje se vraća ako osoba koja je pokrenula navedeni postupak u roku od 20 radnih dana od datuma primitka obavijesti o suspenziji puštanja ili zadržavanju robe ne izvrši svoje pravo pokretanja sudskog postupka.
[...]“
Sukladno članku 17. stavku 1. točki (a) navedene uredbe, koji se nalazi u njezinom poglavlju IV. naslovljenom „Odredbe o robi za koju je utvrđeno da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva“:
„Ne dovodeći u pitanje ostale pravne lijekove koji stoje na raspolaganju nositelju prava, države članice usvajaju potrebne mjere kako bi omogućile nadležnim tijelima:
a)
da, u skladu s odgovarajućim odredbama nacionalnog prava, provedu uništenje robe za koju je utvrđeno da povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva ili je povuku iz trgovinskog prometa na takav način koji onemogućuje nastanak štete za nositelja prava, bez bilo koje vrste obeštećenja i, ako nije drugačije određeno u nacionalnom zakonodavstvu, bez troškova za državnu riznicu“.
Estonsko pravo
Sukladno članku 39. stavcima 4. i 6. Carinskog zakona (tolliseadus):
„(4)   U pogledu postupanja carinskih tijela s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva kao i u pogledu mjera koje treba poduzeti oko robe koja povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva u smislu [Uredbe br. 1383/2003], nositelj prava može na temelju analize uzoraka podnijeti pisanu obavijest u roku od deset radnih dana od trenutka kada je obaviješten o zadržavanju robe. Za podnošenje te obavijesti ne isplaćuje mu se nikakva naknada.
[...]
(6)   Carinska tijela će bez odgode dostaviti primjerak obavijesti nositelja prava zainteresiranoj osobi, koja može u roku od deset dana od primitka obavijesti podnijeti pisane primjedbe na mišljenje zajedno sa svim korisnim dokazima.“
Članak 45. stavak 1. tog zakona naslovljen „Roba koja se konfiscira“ glasi:
„Carinska će tijela konfiscirati robu navedenu u člancima 53., 57. i 75. [Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL L 302, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1791/2006 od 20. studenoga 2006. (
SL L 363, str. 1
.)], kako bi je prodala, uništila pod nadzorom carine ili besplatno podijelila prema postupku pobliže određenom u člancima 97. i 98.“
Sukladno članku 6. Zakona o upravnom postupku (haldusmenetluse seadus):
„Svako je upravno tijelo obvezno utvrditi okolnosti koje su od presudne važnosti u predmetu o kojem se vodi postupak, kao i po službenoj dužnosti prikupiti ‐ kada je to nužno ‐ sve za to potrebne dokaze.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
Sintax Trading je u Estoniju uvezao proizvode za ispiranje usta u bočicama koje je poslalo jedno ukrajinsko društvo. U trenutku njihovog uvoza Acerra OÜ (u daljnjem tekstu: Acerra) obavijestila je carinsku upravu da navedene bočice povrjeđuju industrijski dizajn koji je registriran na njezino ime.
Carinska je uprava zatim suspendirala puštanje navedene robe kako bi obavila dodatni pregled, kojim je utvrdila veliku sličnost između oblika uvezenih bočicca i dizajna koji je vlasništvo Acerre. U skladu s time, sumnjajući na postojanje povrede prava intelektualnog vlasništva, zaplijenila je robu i zatražila mišljenje Acerre. Potonja je potvrdila njezine sumnje.
Na temelju navedenoga carinska je uprava utvrdila da ta roba u smislu Uredbe br. 1383/2003 povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva pa je stoga 11. veljače 2011. odbila zahtjev Syntax Tradinga za puštanje robe.
Protiv odluke carinske uprave, koja je potvrđena i odlukom od 17. veljače 2011., Sintax Trading je podnio tužbu Tallinna Halduskohus (upravnom sudu u Tallinnu). Navedeni je sud, utvrdivši postojanje povreda postupka, naložio puštanje robe. Tu je presudu u žalbenom postupku, iako uz drugo obrazloženje, potvrdio i Tallinna Ringkonnakohus (prizivni sud u Tallinnu), koji je utvrdio da članak 10. Uredbe br. 1383/2003 ne omogućava carinskim tijelima da samostalno odlučuju o postojanju povrede prava intelektualnog vlasništva. Prema mišljenju tog suda, carinska tijela nisu smjela, bez prethodno pokrenutog postupka za utvrđenje povrede Acerrinog prava intelektualnog vlasništva, zadržati robu nakon isteka roka previđenog člankom 13. stavkom 1. Uredbe br. 1383/2003 u tu svrhu.
Rješavajući o reviziji koju je podnijela carinska uprava, Riigikohus (vrhovni sud) izražava sumnju u pogledu utemeljenosti navedenog tumačenja, s obzirom na to da estonsko pravo omogućuje carinskim tijelima da samostalno i po službenoj dužnosti provode kontradiktorni postupak kako bi mogla donijeti meritornu odluku o postojanju povrede prava intelektualnog vlasništva. Sud koji je uputio zahtjev stoga dvoji o sukladnosti nacionalnog prava s Uredbom br. 1383/2003.
U tim je okolnostima Riigikohus odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li carinarnica pokrenuti „postupak s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva“ u smislu članka 13. stavka 1. Uredbe br. 1383/2003 ili „tijelo nadležno za odlučivanje“, o kojem govori poglavlje III. te uredbe, mora biti različito od carinskih tijela?
2.
Uvodnom izjavom 2. Uredbe br. 1383/2003 zaštita potrošača označena je kao cilj te uredbe, a sukladno uvodnoj izjavi 3. potrebno je uvesti postupak koji bi omogućio carinskim tijelima što učinkovitije provođenje zabrane unošenja u carinsko područje Zajednice robe kojom se povrjeđuje pravo intelektualnog vlasništva, a da se time ne sprečava sloboda zakonite trgovine iz uvodne izjave 2. te uredbe kao i uvodne izjave 1. [Uredbe Komisije (EZ) br. 1891/2004 od 21. listopada 2004. kojom se utvrđuju odredbe za provedbu Uredbe br. 1383/2003 (
SL L 328, str. 16
.)].
Je li s ovim ciljevima spojivo da se mjere predviđene u članku 17. Uredbe br. 1383/2003 mogu primijeniti isključivo kada nositelj prava pokrene postupak koji je predviđen člankom 13. stavkom 1. navedene uredbe, s ciljem utvrđivanja je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva, ili i carinsko tijelo mora imati mogućnost pokrenuti taj postupak kako bi se omogućilo da se gore navedeni ciljevi ostvare na najbolji mogući način?“
O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja treba razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1383/2003 tumačiti na način da se ne protivi tome da carinska tijela samostalno, bez inicijative nositelja prava intelektualnog vlasništva, pokreću i provode postupak iz te odredbe.
Kako proizlazi iz odredaba njezinog članka 1. stavaka 1. i 2., Uredba br. 1383/2003 ne samo da utvrđuje uvjete za postupanje carinskih tijela kada postoji sumnja da je riječ o robi kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, već također propisuje i mjere koje moraju poduzeti nadležna tijela kad se utvrdi da je tome tako.
Glede uvjeta za postupanje carinskih tijela u situaciji kad postoji sumnja da je riječ o robi kojom se povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva, Uredba br. 1383/2003 u svojim člancima 5. do 7. predviđa da se to postupanje poduzima na temelju zahtjeva zainteresiranog nositelja prava intelektualnog vlasništva ili po službenoj dužnosti ‐ kako proizlazi iz članka 4. navedene uredbe ‐ ali u tom slučaju pod uvjetom da se nositelju prava omogući da podnese zahtjev za postupanje sukladno članku 5. uredbe
Kako je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 25. svojeg mišljenja, mjere suspendiranja puštanja ili mjere zadržavanja robe za koju se sumnja da povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva, koje mogu donijeti carinska tijela, samo su privremene naravi.
Kada se određuju po službenoj dužnosti, takve mjere imaju za svrhu samo omogućiti nositelju prava podnošenje zahtjeva za postupanje carinskih tijela na način i pod uvjetima utvrđenima u članku 5. i povezanim člancima Uredbe br. 1383/2003. Kada se pak određuju na temelju zahtjeva, svrha im je jedino omogućiti podnositelju zahtjeva opravdavanje pokretanja postupka radi utvrđivanja povrede prava intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.
U tom smislu treba podsjetiti da se sukladno članku 10. Uredbe br. 1383/2003 ‐ prilikom odlučivanja o tome je li povrijeđeno pravo intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu ‐ primjenjuju važeći pravni propisi u državi članici na čijem je državnom području roba stavljena u jednu od situacija iz članka 1. stavka 1. uredbe.
Također treba podsjetiti da iz članka 13. stavka 1. navedene uredbe proizlazi da se, ako u roku od 10 radnih dana od zaprimanja obavijesti o suspendiranju puštanja ili o zadržavanju robe carinarnica ne bude obaviještena o tome da su pokrenuti postupci u skladu s člankom 10. radi utvrđivanja je li pravo intelektualnog vlasništva povrijeđeno prema nacionalnom pravu ili ako ne zaprimi suglasnost nositelja prava predviđenu u članku 11. stavku 1., puštanje robe odobrava ili se, ako je primjereno, njeno zadržavanje okončava uz ispunjenje svih carinskih formalnosti.
Svrha je ovih odredaba da carinska tijela mogu izvući pouke iz nedostatka aktivnosti nositelja prava intelektualnog vlasništva koji ima interese glede robe kojom se povrjeđuje takvo pravo. S druge strane, one same po sebi ne isključuju mogućnost da se postupak za utvrđivanje je li pravo intelektualnog vlasništva povrijeđeno prema nacionalnom pravu – u nedostatku inicijative nositelja predmetnog prava ‐ pokrene na inicijativu carinskih tijela.
Uostalom i različite odredbe Uredbe br. 1383/2003 potvrđuju takvo tumačenje.
To vrijedi i za članak 10. podstavak 2. navedene uredbe, koji se, utvrđujući uvjete za obavještavanje o pokretanju postupka predviđenog člankom 13. stavkom 1., odnosi na slučaj kada je taj postupak pokrenuo carinski odjel ili carinarnica.
Također, članak 14. stavak 2. Uredbe br. 1383/2003 izričito se odnosi na slučaj kada predmetni postupak nije pokrenut na inicijativu nositelja predmetnog prava, već na drugi način.
Povrh toga, iako jest točno da nositelj prava intelektualnog vlasništva ima ključnu ulogu prilikom poduzimanja, i to u svojem interesu, mjera nužnih za sprečavanje stavljanja na tržište krivotvorene i piratske robe (u tom smislu vidjeti presudu Adidas, C‑223/98,
EU:C:1999:500
, t. 26.), ta konstatacija ne može onemogućiti carinska tijela da djeluju i bez inicijative nositelja prava u smislu Uredbe br. 1383/2003.
Osim toga, imajući u vidu ciljeve te uredbe koji – kako proizlazi iz njezine druge uvodne izjave – smjeraju na sprečavanje unosa na tržište robe koja, osim što povrjeđuje prava intelektualnog vlasništva, dovodi u zabludu i u nekim slučajevima ugrožava zdravlje i sigurnost potrošača, i druge se osobe mogu u svrhu uklanjanja tih rizika pozivati na postojanje interesa da se utvrdi povreda navedenih prava.
Shodno navedenome, Uredba br. 1383/2003 nije usmjerena samo na zaštitu privatnih prava i interesa, već i na zaštitu javnog interesa.
U tim se okolnostima članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1383/2003 ne protivi tome da države članice predvide mogućnost da carinska tijela mogu samostalno pokrenuti postupak radi utvrđivanja postojanja povrede prava intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu.
U pogledu pitanja mogu li carinska tijela voditi predmetni postupak i donijeti meritornu odluku o utvrđenju postoji li povreda prava intelektualnog vlasništva prema nacionalnom pravu, treba podsjetiti da se ta činjenica, sukladno članku 10. Uredbe br. 1383/2003, utvrđuje na temelju važećih pravnih propisa u državi članici na čijem se državnom području roba nalazi.
U tom smislu, ni iz članka 13. stavka 1. ni iz bilo koje druge odredbe Uredbe br. 1383/2003, ne proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao obvezati države da navedenu ovlast odlučivanja o meritumu pridrže točno određenim tijelima.
Ograničavajući se na taj način na upućivanje ‐ u svrhu utvrđivanja povrede prava intelektualnog vlasništva ‐ na primjenu važećih pravnih propisa u predmetnoj državi članici, zakonodavac Unije nije načelno isključio mogućnost da se i tijelo koje nije sud može odrediti tijelom nadležnim za odlučivanje o meritumu. Uostalom, Sud je već ustvrdio da se takva ovlast može dodijeliti tijelu koje nije sud (u tom smislu vidjeti presudu Philips, C‑446/09 i C‑495/09,
EU:C:2011:796
, t. 69.).
U tom pogledu treba istaknuti da iz odredaba Sporazuma ADPIC, koje sukladno ustaljenoj sudskoj praksi čine sastavni dio pravnog poretka Unije (vidjeti u tom smislu presudu Bericap, C‑180/11,
EU:C:2012:717
, t. 67.), a osobito iz odredaba njegovog članka 49., proizlazi da se zaštita prava intelektualnog vlasništva može osigurati u okviru upravnih postupaka o meritumu, pod uvjetom da su isti sukladni jamstvima zahtijevanima prvenstveno člankom 41. navedenog sporazuma.
U tim se uvjetima Uredbu br. 1383/2003 ne može tumačiti kao da se načelno protivi nacionalnoj odredbi koja upravnom tijelu povjerava dužnost utvrđivanja povrede prava intelektualnog vlasništva. Isto tako, ni iz jedne od odredaba navedene uredbe ne proizlazi da su države spriječene u tu svrhu odrediti i sâma carinska tijela.
Iako je stoga, u svjetlu načela procesne autonomije, na internom pravnom poretku svake države članice da utvrdi pravila o izvršavanju takve ovlasti, on je ipak ograničen time da ta pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije koje su podvrgnute internom pravu, kao i da u praksi ne čine nemogućim ili pretjerano teškim izvršavanje navedenih prava koja za nositelje prava intelektualnog vlasništva, podnositelje zahtjeva, posjednike ili vlasnike robe proizlaze iz pravnog poretka Unije, a osobito iz Uredbe br. 1383/2003 (u tom smislu vidjeti presudu Pohl, C‑429/12,
EU:C:2014:12
, t. 23. i tamo navedenu sudsku praksu).
Osobito je dužnost internog pravnog poretka svake države članice – sukladno odredbama članka 41. stavka 4. Sporazuma ADPIC –omogućiti strankama postupka da traže sudsku reviziju konačnih upravnih odluka.
Ako, kao što proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, nacionalno pravo iz glavnog postupka povjerava carinskom tijelu dužnost da utvrdi povredu prava intelektualnog vlasništva, tad je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li protiv odluka koje donese navedeno tijelo moguće izjaviti pravno sredstvo kojim se osigurava zaštita pravâ koja pojedincima pripadaju na temelju prava Unije, a osobito na temelju Uredbe br. 1383/2003.
Imajući u vidu prethodna razmatranja, na upućena pitanja treba odgovoriti da članak 13. stavak 1. Uredbe br. 1383/2003 treba tumačiti na način da se ne protivi tome da carinska tijela samostalno, bez inicijative nositelja prava intelektualnog vlasništva, pokreću i provode postupak iz te odredbe, pod uvjetom da se protiv odluka koje su donijela navedena tijela može izjaviti pravno sredstvo kojim se osigurava zaštita pravâ koja pojedincima pripadaju na temelju prava Unije, a osobito na temelju navedene Uredbe.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 13. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1383/2003 od 22. srpnja 2003. o carinskom postupanju u vezi s robom za koju postoji sumnja da povrjeđuje određena prava intelektualnog vlasništva i o mjerama koje se poduzimaju u vezi s robom za koju je utvrđeno povrjeđivanje spomenutih prava treba tumačiti na način da se ne protivi tome da carinska tijela samostalno, bez inicijative nositelja prava intelektualnog vlasništva, pokreću i provode postupak iz te odredbe, pod uvjetom da se protiv odluka koje su donijela navedena tijela može izjaviti pravno sredstvo kojim se osigurava zaštita pravâ koja pojedincima pripadaju na temelju prava Unije, a osobito na temelju navedene Uredbe.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: estonski