CELEX: 62014CJ0238
Nesplnění povinnosti státem
Sociální politika
Směrnice 1999/70/ES
Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS
Osoby příležitostně činné v odvětví zábavy
Po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu určitou
Ustanovení 5 bod 1
Opatření zaměřená na předcházení zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou
Pojem „objektivní důvody“ ospravedlňující takovéto smlouvy

Svou žalobou se Evropská komise domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že ponechalo v platnosti výjimky z opatření zaměřených na předcházení zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou uzavíraných s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (
Úř. věst. L 175, s. 43
; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).
Právní rámec
Unijní právo
Podle článku 1 směrnice 1999/70 je jejím účelem „provedení rámcové dohody […] uzavřené […] mezi obecnými mezioborovými organizacemi (UNICE, EKOS a CEEP), která je obsažena v příloze“.
Body 6 až 8 a bod 10 obecného odůvodnění rámcové dohody stanoví:
„6.
vzhledem k tomu, že pracovní smlouvy na dobu neurčitou jsou obecnou formou pracovních poměrů a přispívají ke kvalitě života dotyčných zaměstnanců a zlepšují jejich výkon;
7.
vzhledem k tomu, že použití pracovních smluv na dobu určitou, založených na objektivních příčinách, představuje určitý způsob, jak zabránit jejich zneužívání;
8.
vzhledem k tomu, že pracovní smlouvy na dobu určitou jsou charakteristické pro zaměstnání v některých odvětvích, povoláních a činnostech a mohou vyhovovat jak zaměstnavatelům, tak zaměstnancům;
[...]
10.
vzhledem k tomu, že tato dohoda ponechává na členských státech a sociálních partnerech vymezení prováděcích pravidel k těmto obecným zásadám, minimálním požadavkům a ustanovením, aby bylo možné přihlédnout k situaci v každém členském státě a k okolnostem v konkrétních odvětvích a povoláních, včetně činností sezónní povahy“.
Podle ustanovení 1 rámcové dohody je jejím účelem vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou.
Ustanovení 5 rámcové dohody, nadepsané „Opatření k předcházení zneužití“, stanoví:
„1.
K předcházení zneužití vznikajícímu využitím po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud žádná právní opatření pro předcházení zneužití neexistují, zavedou členské státy po konzultaci se sociálními partnery, v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi, nebo sociální partneři, způsobem, který přihlédne k potřebám specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců, jedno nebo více z následujících opatření:
a)
objektivní důvody ospravedlňující obnovení těchto pracovních smluv a poměrů;
b)
maximální celkové trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou;
c)
počet obnovení těchto smluv a poměrů.
2.
Členské státy po konzultaci se sociálními partnery nebo sociální partneři případně stanoví podmínky, za jakých jsou pracovní smlouvy nebo poměry na dobu určitou
a)
považovány za ‚po sobě jdoucí‘;
b)
považovány za uzavřené na dobu neurčitou.“
Lucemburské právo
Zákoník práce
Článek L. 121-2 zákoníku práce, který se nachází v oddílu 1 kapitoly I hlavy II tohoto zákoníku, nadepsaném „Obecná ustanovení“, stanoví:
„Pracovní smlouva se uzavírá na dobu neurčitou.
V případech a za podmínek stanovených v kapitole 3 této hlavy však může pracovní smlouva obsahovat dobu ukončení přesně stanovenou při jejím uzavření nebo vyplývající ze splnění účelu, za nímž byla uzavřena.“
Článek L. 122-1 tohoto zákoníku, který se nachází v oddílu 1 kapitoly II hlavy II, nadepsaném „Použití smlouvy na dobu určitou“, stanoví:
„(1)   Pracovní smlouva na dobu určitou může být uzavřena za účelem provedení konkrétního úkolu netrvalé povahy; jejím předmětem nemůže být trvalé obsazení pracovního místa spojeného s běžnou a trvalou činností podniku.
(2)   Ve smyslu odstavce 1 se za konkrétní a netrvalé úkoly považují zejména:
1.
náhrada za dočasně nepřítomného zaměstnance nebo zaměstnance, jehož pracovní smlouva je přerušena z jiných důvodů, než je kolektivní pracovněprávní spor nebo nedostatek práce vyplývající z ekonomických či povětrnostních příčin, jakož i náhrada za zaměstnance s pracovní smlouvou na dobu neurčitou, jehož pracovní místo se uvolnilo, do skutečného nástupu do zaměstnání zaměstnance, který má nahradit toho zaměstnance, jehož pracovní smlouva skončila;
2.
práce sezónní povahy definované velkovévodským nařízením;
3.
práce, pro které se v určitých odvětvích ustálila praxe nevyužívat smlouvu na dobu neurčitou z důvodu povahy vykonávaných činností nebo dočasné povahy těchto prací; seznam těchto odvětví a prací stanoví velkovévodské nařízení;
4.
výkon příležitostného a přesně definovaného úkolu, který nespadá do rámce běžné činnosti podniku;
5.
výkon přesně stanoveného a netrvalého úkolu v případě dočasného a výjimečného zvýšení činnosti podniku, nebo během uvádění do provozu nebo rozšiřování podniku;
6.
výkon naléhavých prací, které jsou nezbytné pro zamezení nehodám, odstranění vad materiálu, organizaci opatření na záchranu zařízení a budov podniku, aby se zabránilo jakýmkoli škodám na podniku a jeho zaměstnancích;
7.
zaměstnání nezaměstnaného zaregistrovaného u ,Agence pour le développement de l’emploi‘ (agentura pro rozvoj zaměstnanosti) v rámci opatření k začlenění nebo opětovnému začlenění do pracovního života nebo protože spadá do kategorie nezaměstnaných, která byla na základě velkovévodského nařízení, jež bylo vydáno na základě stanoviska státní rady a se souhlasem konference prezidentů poslanecké sněmovny, prohlášena za způsobilou k zaměstnávání na základě smlouvy na dobu určitou. Kritéria pro určení kategorií způsobilých nezaměstnaných zohledňují zejména věk, vzdělání, dobu nezaměstnanosti a sociální situaci nezaměstnaného;
8.
práce určená k přednostnímu zaměstnávání určitých kategorií uchazečů o zaměstnání;
9.
práce, pro kterou se zaměstnavatel zaváže zajistit zaměstnanci doplňující odborné vzdělání.
[...]
(3)   Odchylně od výše uvedených odstavců 1 a 2 mohou být pracovními smlouvami na dobu určitou:
[...]
2.
pracovní smlouvy uzavřené s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy definovanými v článku 3 [zákona ze dne 30. července 1999 o a) postavení nezávislých profesionálních umělců a osob příležitostně činných v odvětví zábavy a b) o podpoře umělecké tvorby, ve znění zákona ze dne 26. května 2004 (dále jen ,novelizovaný zákon ze dne 30. července 1999‘)] v podnicích zábavního průmyslu nebo v rámci kinematografické, audiovizuální, divadelní nebo hudební produkce.
[...]“
Článek L. 122‑3 uvedeného zákoníku, nacházející se v oddíle 3 kapitoly II hlavy II, nadepsaném „Doba trvání smlouvy na dobu určitou“, stanoví:
„(1)   Smlouva uzavřená na dobu určitou musí při uzavření obsahovat přesně stanovenou dobu ukončení.
Přesně stanovenou dobu ukončení nicméně nemusí obsahovat, pokud je uzavírána v následujících případech:
1.
za účelem náhrady nepřítomného zaměstnance nebo zaměstnance, jehož pracovní smlouva je přerušena z jiných důvodů, než je kolektivní pracovněprávní spor, nebo za účelem nahrazení zaměstnance, jehož pracovní místo se uvolnilo, před nástupem jeho nástupce do zaměstnání;
2.
na práce sezónní povahy;
3.
na práce, pro které se ustálila praxe nevyužívat smlouvu na dobu neurčitou z důvodu povahy vykonávaných činností nebo dočasné povahy těchto prací.
Pokud smlouva v těchto případech neobsahuje přesnou dobu ukončení, musí být uzavřena na minimální dobu a končí zánikem překážky nepřítomného zaměstnance nebo splněním úkolu, pro který byla uzavřena.
[...]“
Článek L. 122-4 téhož zákoníku, nacházející se ve stejném oddíle 3, zní následovně:
„(1)   S výjimkou smlouvy sezónní povahy nemůže doba trvání smlouvy uzavřené na základě článku L. 122-1 na dobu určitou v případě téhož zaměstnance přesáhnout dvacet čtyři měsíců, včetně prodloužení.
[...]“
Článek L. 122-5 zákoníku práce, nacházející se v oddíle 4 kapitoly II hlavy II, nadepsaném „Obnovení smlouvy uzavřené na dobu určitou“, stanoví:
„(1)   Smlouva uzavřená na dobu určitou může být dvakrát obnovena na dobu určitou.
Zásada obnovení nebo podmínky obnovení musí být předmětem ustanovení původní pracovní smlouvy nebo pozdějšího dodatku k této smlouvě.
Neexistuje-li ve smyslu tohoto ustanovení písemný dokument, obnovená pracovní smlouva se považuje za smlouvu uzavřenou na dobu neurčitou; důkaz opaku je nepřípustný.
[…]
(3)   Odchylně od ustanovení tohoto článku mohou být, aniž by byly považovány za pracovní smlouvy na dobu neurčitou, obnoveny více než dvakrát i na celkovou dobu trvání přesahující dvacet čtyři měsíců pracovní smlouvy na dobu určitou uzavřené s:
[...]
2.
osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, které jsou definovány v článku 4 [novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999];
[...]“
Podle článku L. 122-6 tohoto zákoníku, nacházejícího se v jeho oddíle 5 kapitoly II hlavy II, nadepsaném „Po sobě jdoucí smlouvy“:
„Pokračuje-li pracovní poměr po uplynutí konce smlouvy na dobu určitou, stává se tato smlouva smlouvu na dobu neurčitou.“
Novelizovaný zákon ze dne 30. července 1999
Článek 3 novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999, nadepsaný „Uznání postavení nezávislého profesionálního umělce“, stanoví:
„Uznání postavení nezávislého profesionálního umělce může být získáno na základě písemné žádosti adresované ministru kultury (dále jen ‚ministr‘). K této žádosti se připojí spis, jehož obsah určí velkovévodské nařízení.
Ministr přizná toto postavení osobám, které splňují kritéria stanovená v tomto zákoně alespoň po dobu tří let bezprostředně předcházejících žádosti; k věci vydá stanovisko poradní komise zřízená podle tohoto zákona.
Minimální doba tří let bezprostředně předcházejících žádosti se zkracuje na dvanáct měsíců pro osoby, které se mohou prokázat oficiálním titulem uděleným po odborném studiu v některém z oborů stanovených tímto zákonem.
Toto uznání platí [dvacet čtyři] měsíců. Po každém uplynutí tohoto období může být uznání obnoveno na základě písemné žádosti adresované ministrovi. Na základě stanoviska poradní komise ministr obnoví uznání osobám, které splňují kritéria stanovená v tomto zákoně od doby jejich uznání za nezávislé profesionální umělce, případně od doby obnovení tohoto uznání. Před přijetím tohoto rozhodnutí může ministr na základě stanoviska poradní komise rozhodnout, že žadatel musí předložit úplný nový spis, který je uveden v prvním pododstavci tohoto článku, nebo jeho část.
Proti rozhodnutí ministra je možné podat žalobu na neplatnost.“
Článek 4 novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999, nadepsaný „Definice osoby příležitostně činné v odvětví zábavy“, zní následovně:
„Osobou příležitostně činnou v odvětví zábavy je umělec nebo technik na scéně nebo ve studiu, který vykonává činnost v zásadě buď na účet podniku zábavního průmyslu, nebo v rámci kinematografické, audiovizuální, divadelní nebo hudební produkce, a nabízí své služby za mzdu, honorář nebo gáži na základě pracovní smlouvy na dobu určitou nebo smlouvy o dílo.“
Postup před zahájením soudního řízení
Dne 12. března 2009 zaslala Komise Lucemburskému velkovévodství dopis, v němž tento členský stát vyzvala, aby pokud jde o zákoník práce, vysvětlil s ohledem na rámcovou dohodu některé body lucemburského práva týkající se zaprvé chybějící definice pojmu „srovnatelný zaměstnanec v pracovním poměru na dobu neurčitou“, zadruhé existenci výjimek z opatření zaměřených na předcházení zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou a zatřetí neexistenci povinnosti zaměstnavatelů poskytnout zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou informace o možnostech zaměstnání.
Vzhledem k tomu, že tento dopis zůstal bez odpovědi, Komise dne 1. října 2010 zaslala Lucemburskému velkovévodství výzvu dopisem. Dopisem ze dne 20. prosince 2010 tento členský stát na tuto výzvu dopisem odpověděl.
Vzhledem k tomu, že odpověď Lucemburského velkovévodství uspokojila Komisi jen částečně, zaslala mu dne 1. října 2012 doplňující výzvu dopisem, ve které tento orgán uvedl, že první vytýkanou skutečnost považuje za vyřízenou. Avšak pokud jde o druhou vytýkanou skutečnost, měl uvedený orgán za to, že odpověď lucemburských orgánů neuvádí, jakým způsobem jsou pracovní smlouvy dvou kategorií zaměstnanců, a to pedagogicko-vědeckých zaměstnanců Univerzity Lucemburk a osob příležitostně činných v odvětví zábavy podřízeny omezením v oblasti obnovování s cílem zamezit zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou. Komise rovněž zopakovala třetí vytýkanou skutečnost týkající se neexistence povinnosti zaměstnavatelů poskytnout zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou informace o možnostech zaměstnání.
Vzhledem k tomu, že tato doplňující výzva dopisem zůstala bez odpovědi, Komise dne 26. dubna 2013 zaslala Lucemburskému velkovévodství odůvodněné stanovisko, ve kterém trvala na druhé a třetí vytýkané skutečnosti. Lucemburské velkovévodství odpovědělo na toto odůvodněné stanovisko dne 10. července 2013.
Vzhledem k tomu, že Komise nebyla s odpovědí tohoto členského státu spokojena, rozhodla se podat projednávanou žalobu.
K žalobě
Argumentace účastníků řízení
Úvodem Komise zaměřuje pozornost Soudního dvora na skutečnost, že předmět její žaloby je ve srovnání s obsahem odůvodněného stanoviska užší, neboť upustila od svých výhrad týkajících se pedagogicko-vědeckých zaměstnanců Univerzity Lucemburk a neexistence povinnosti zaměstnavatelů poskytnout zaměstnancům v pracovním poměru na dobu určitou informace o možnostech zaměstnání v jejich podniku, protože lucemburské orgány prokázaly, že uvedení zaměstnanci požívají ochranu proti zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, a sdělily Komisi legislativní ustanovení, která ukončují vytýkané nesplnění povinnosti, pokud jde o uvedenou informační povinnost.
Projednávaná žaloba se tedy týká výlučně nesplnění povinností Lucemburského velkovévodství, které pro něj vyplývají z ustanovení 5 rámcové dohody, v rozsahu, v němž tento členský stát ponechal v platnosti výjimky z opatření zaměřených na předcházení zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou uzavíraných s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy.
Komise tvrdí, že ustanovení 5 rámcové dohody, které ukládá členským státům povinnost přijmout opatření zaměřená na předcházení zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou, bylo do lucemburského práva provedeno článkem L. 122-4 zákoníku práce, který v odstavci 1 stanoví, že „[s] výjimkou smlouvy sezónní povahy nemůže doba trvání smlouvy uzavřené na základě článku L. 122-1 na dobu určitou v případě téhož zaměstnance přesáhnout dvacet čtyři měsíců, včetně prodloužení“. Článek L. 122-5 tohoto zákoníku v odstavci 3 nicméně stanoví, že „[o]dchylně od ustanovení tohoto článku mohou být, aniž by byly považovány za pracovní smlouvy na dobu neurčitou, obnoveny více než dvakrát i na celkovou dobu trvání přesahující dvacet čtyři měsíců pracovní smlouvy na dobu určitou uzavřené s: [...] osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, které jsou definovány v článku 4 [novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999]“.
Komise zdůrazňuje, že pokud jde o osoby příležitostně činné v odvětví zábavy, lucemburské právo tedy nestanoví žádný objektivní důvod umožňující předcházet zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou. V odpovědi na výzvu dopisem se Lucemburské velkovévodství omezilo na konstatování, že smlouvy uzavírané s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy podle článku L. 122-5 zákoníku práce „v každém případě i nadále podléhají omezením uvedeným v článku L. 122-1, v jeho odstavcích 1 a 2“. Komise však tvrdí, že tato ustanovení naopak vylučují osoby příležitostně činné v odvětví zábavy z jakékoli ochrany. Pokud totiž jde o tyto zaměstnance, smlouvy již podle znění výše uvedených ustanovení nepodléhají ani požadavku objektivního důvodu ospravedlňujícího obnovení jejich pracovních smluv na dobu určitou, ani omezení počtu obnovení těchto smluv, ani omezení celkové doby trvání uvedených smluv.
V odpovědi na odůvodněné stanovisko Lucemburské velkovévodství ostatně změnilo povahu své argumentace, když uvedlo, že „v souvislosti s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy je nutno konstatovat, že se jedná o odvětví, v němž se ustálila praxe nevyužívat smlouvu na dobu neurčitou z důvodu povahy vykonávaných činností a dočasné povahy těchto prací“. Komise však tuto analýzu zpochybňuje s odkazem na samotné znění lucemburské právní úpravy.
Komise zaprvé uvádí, že znění kapitoly II hlavy II zákoníku práce týkající se pracovní smlouvy na dobu určitou zdůrazňuje, že práce osob příležitostně činných v odvětví zábavy je uznána za práci, která nutně nepředpokládá provedení konkrétního úkolu netrvalé povahy. Odstavec 1 článku L.122-1 tohoto zákoníku totiž stanoví pravidlo, podle něhož mohou být smlouvy na dobu určitou uzavřeny výjimečně za účelem provedení konkrétního úkolu netrvalé povahy, zatímco odstavec 2 tohoto článku uvádí několik příkladů použití tohoto pravidla. Odstavec 3 uvedeného článku naopak stanoví, že smlouvy na dobu určitou mohou být rovněž uzavírány s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy „odchylně od výše uvedených odstavců 1 a 2“. Komise má za to, že z toho logicky vyplývá, že článek L. 122-1 odst. 3 tohoto zákoníku umožňuje uzavření smluv na dobu určitou s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy za účelem obecnějších a trvalejších či trvalých úkolů.
Komise zadruhé tvrdí, že článek 4 novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999 obsahuje jako jediné kritérium definice „osoby příležitostně činné v odvětví zábavy“ odkaz na druh smluvního vztahu bez zohlednění skutečné povahy vykonávaných činností. Tato definice tedy umožňuje zaměstnat osoby příležitostně činné v odvětví zábavy v situacích, které nemají dočasnou povahu.
V této souvislosti má Komise za to, že i když pro velkou část osob příležitostně činných v odvětví zábavy může být jejich zaměstnávání na základě po sobě jdoucích smluv na dobu určitou ospravedlněno objektivními důvody, a sice skutečností, že tyto smlouvy jsou uzavírány v souvislosti s určitým projektem, v odvětví zábavy je mnoho zaměstnanců, jako například stálí členové orchestru a kmenoví členové divadelního souboru nebo televizní stanice, kteří jsou zaměstnavatelem zaměstnáváni na pevné bázi. Posledně uvedení zaměstnanci jsou podle definice lucemburského práva rovněž „osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy“, neboť smluvní vztah s jejich zaměstnavatelem splňuje kritéria stanovená v zákoně ze dne 30. července 1999.
Komise se proto domnívá, že definice osoby příležitostně činné v odvětví zábavy uvedená v lucemburském právu nevyžaduje existenci objektivních důvodů ospravedlňujících obnovení smluv na dobu určitou ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody, a že neexistuje žádná skutečnost, která by umožňovala rozlišovat mezi osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, které jsou zaměstnány na stabilní bázi, a zaměstnanci, kteří vykonávají činnost v jiných odvětvích hospodářství, v nichž rovněž existují velké výkyvy pracovní zátěže.
Lucemburské velkovévodství zpochybňuje existenci vytýkaného nesplnění povinnosti.
Pokud jde nejprve o rozsah působnosti čl. L. 122‑5 odst. 3 zákoníku práce, zpochybňuje tento členský stát argument Komise, podle něhož zaměstnanci zaměstnaní na stabilní bázi v odvětví zábavy mají podle lucemburského práva postavení „osoby příležitostně činné v odvětví zábavy“, pokud splňují kritéria stanovená v novelizovaném zákoně ze dne 30. července 1999. Lucemburské velkovévodství tvrdí, že zaměstnanec musí, aby získal toto postavení, nutně vykonávat činnost v odvětví zábavy příležitostně. Samotný pojem „osoba příležitostně činná v odvětví zábavy“ implikuje, že doby pracovní činnosti jsou přerušovány obdobími nečinnosti. Tento členský stát má tedy za to, že v praxi se osoby příležitostně činné v odvětví zábavy podílejí na individuálních a časově omezených projektech, jako je například realizace kinematografického díla nebo divadelní hry.
Toto posouzení je podporováno skutečností, že podpory poskytované osobám příležitostně činným v odvětví zábavy v případě nedobrovolné nečinnosti se podle článku 7 tohoto zákona vypočítávají na denním základě v závislosti na počtu dní nečinnosti mezi dvěma projekty, a skutečností, že účelem deníku osoby příležitostně činné v odvětví zábavy stanoveného v článku 8 uvedeného zákona je zaznamenávat činnosti vykonávané zaměstnancem na denním základě. Za těchto podmínek by výklad článku 4 téhož zákona, podle něhož má stálý zaměstnanec v odvětví zábavy rovněž postavení „osoby příležitostně činné v odvětví zábavy“, postrádal smysl.
Kromě toho článek 2 velkovévodského nařízení ze dne 11. července 1989 o použití článků L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 a L.125‑8 zákoníku práce výslovně vyjmenovává odvětví, včetně odvětví zábavy, v nichž mohou být pracovní smlouvy na dobu určitou uzavírány na práce, pro které se ustálila praxe nevyužívat smlouvu na dobu neurčitou z důvodu povahy vykonávaných činností nebo přirozeně dočasné povahy těchto prací.
Lucemburské velkovévodství dále zdůrazňuje, že čl. L.122‑5 odst. 3 zákoníku práce vychází ze sociálních úvah. Z přípravných prací k zákonu ze dne 26. května 2004 o změně zákona ze dne 30. července 1999 o a) postavení nezávislých profesionálních umělců a osob příležitostně činných v odvětví zábavy a b) o podpoře umělecké tvorby totiž vyplývá, že uvedené ustanovení zákoníku práce bylo – právě vzhledem ke skutečnosti, že uzavírání pracovních smluv na dobu neurčitou se může v případě osob příležitostně činných v odvětví zábavy jevit jako obtížné a postavení samostatně výdělečně činné osoby „freelance“, kterého požívá velké množství umělců a techniků, často vede k nejistým a právně nejasným situacím – přijato proto, aby tomuto zvláštnímu odvětví přiznalo možnost opakovaně uzavírat pracovní smlouvy na dobu určitou, které zaměstnancům poskytují záruky a výhody, zejména v oblasti sociálního zabezpečení, které samostatně výdělečně činné osobě „freelance“ nepříslušejí.
Lucemburské velkovévodství konečně uznává, že v lucemburském právu neexistuje maximální doba celkového trvání ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. b) rámcové dohody, pokud jde o po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu určitou uzavírané osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy ve smyslu článku 4 novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999, ani omezení počtu obnovení těchto smluv ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. c) rámcové dohody. Naproti tomu podle tohoto členského státu, který se dovolává rozsudku Márquez Somohano (C‑190/13,
EU:C:2014:146
, bod 45), je situace těchto zaměstnanců charakteristická existencí „objektivních důvodů“ ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody a judikatury Soudního dvora. Uvedení zaměstnanci se zejména podílejí na individuálních a časově omezených projektech a z možnosti zaměstnavatele obnovit smlouvy na dobu určitou se stejnými zaměstnanci vyplývá určitá flexibilita, jakož i sociální výhody. Komise kromě toho připouští, že práce na základě individuálních projektů představuje objektivní důvod, který je způsobilý ospravedlnit využití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou. Lucemburské velkovévodství v této souvislosti připomíná, že Soudní dvůr v rozsudku Kücük (C‑586/10,
EU:C:2012:39
, bod 56) rozhodl, že pokud objektivní důvod vyplývá ze zvláštní povahy úkolů, jež mají být splněny, skutečnost, že je zaměstnavatel nucen pravidelně využívat zaměstnance se smlouvou na dobu určitou, neznamená, že neexistuje objektivní důvod ve smyslu ustanovení 5 rámcové dohody, ani že se jedná o zneužití ve smyslu tohoto ustanovení.
Závěry Soudního dvora
Komise Lucemburskému velkovévodství vytýká nesplnění povinností, které pro něj vyplývají z ustanovení 5 rámcové dohody, protože v lucemburském právu neexistuje žádné opatření zaměřené na předcházení zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, pokud jde o osoby příležitostně činné v odvětví zábavy.
Je třeba připomenout, že účelem ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody je provést jeden z cílů, jež sleduje uvedená dohoda, a sice stanovit pravidla pro využívání po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, jež je považováno za potenciální zdroj zneužívání na úkor zaměstnanců, tím, že budou stanovena určitá ustanovení minimální ochrany, jejichž úkolem bude zabránit nejistotě v situaci zaměstnanců (viz rozsudek Mascolo a další, C‑22/13, C‑61/13 až C‑63/13 a C‑418/13,
EU:C:2014:2401
, bod 72 a citovaná judikatura).
Jak vyplývá z druhého pododstavce preambule rámcové dohody, jakož i z bodů 6 a 8 obecného odůvodnění, možnost stabilního zaměstnání představuje významný prvek ochrany zaměstnanců, kdežto pracovní smlouvy na dobu určitou mohou odpovídat zároveň potřebám zaměstnavatelů i zaměstnanců pouze za určitých okolností (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 73 a citovaná judikatura).
Ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody proto ukládá členským státům, aby s cílem zabránit zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou účinně a závazně přijaly alespoň jedno z opatření v něm vyjmenovaných, pokud jejich vnitrostátní právo neobsahuje rovnocenná právní opatření. Tři opatření takto vyjmenovaná v bodě 1 písm. a) až c) zmíněného ustanovení se týkají objektivních důvodů ospravedlňujících obnovení těchto pracovních smluv a poměrů, nejdelšího možného celkového trvání těchto po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů a počtu obnovení těchto smluv a poměrů (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 74 a citovaná judikatura).
Členské státy mají v tomto ohledu prostor pro uvážení, jelikož se mohou rozhodnout pro použití jednoho nebo více opatření vyjmenovaných v ustanovení 5 bodu 1 písm. a) až c) rámcové dohody anebo stávajících rovnocenných právních opatření, a to vše s přihlédnutím k potřebám specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 75 a citovaná judikatura).
Ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody tím určuje členským státům obecný cíl spočívající v zabránění takovému zneužívání, ponechává jim však volbu prostředků k jeho dosažení za předpokladu, že tím neohrozí účel nebo užitečný účinek rámcové dohody (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 76 a citovaná judikatura).
Jak mimoto vyplývá z ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody a v souladu s třetím pododstavcem preambule rámcové dohody, jakož i s body 8 a 10 jejího obecného odůvodnění, mají v rámci provedení rámcové dohody členské státy možnost, je-li to objektivně odůvodněno, přihlédnout ke zvláštním potřebám dotčených specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců (v tomto smyslu viz rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 70 a citovaná judikatura).
V projednávané věci je nesporné, že dotčená vnitrostátní právní úprava dovoluje zaměstnávat osoby příležitostně činné v odvětví zábavy v rámci po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, aniž stanoví v souladu s ustanovením 5 bodem 1 písm. b) a c) rámcové dohody jakákoli opatření omezující maximální celkovou dobu trvání těchto smluv nebo počet obnovení těchto smluv. Ze samotného znění čl. L. 122‑5 odst. 3 zákoníku práce konkrétně vyplývá, že pracovní smlouvy na dobu určitou uzavřené s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, které jsou definovány v článku 4 novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999, mohou být, aniž by byly považovány za pracovní smlouvy na dobu neurčitou, obnoveny více než dvakrát i na celkovou dobu trvání přesahující dvacet čtyři měsíce. Není rovněž zpochybňováno, že tato právní úprava neobsahuje, pokud jde o osoby příležitostně činné v odvětví zábavy, rovnocenná právní opatření, jako jsou ta, která jsou uvedena v ustanovení 5 bodě 1 rámcové dohody.
Za těchto podmínek je třeba, aby obnovení po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou uzavíraných s těmito zaměstnanci bylo odůvodněno „objektivními důvody“ ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody.
Jak uvádí bod 7 jejího obecného odůvodnění a jak plyne z bodu 37 tohoto rozsudku, strany rámcové dohody považovaly použití pracovních smluv na dobu určitou založené na objektivních důvodech za určitý způsob, jak zabránit jejich zneužívání (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 86 a citovaná judikatura).
Co se týče pojmu „objektivní důvody“, Soudní dvůr již rozhodl, že tento pojem musí být chápán tak, že se vztahuje na přesné a konkrétní okolnosti charakterizující danou činnost, a proto může v tomto konkrétním kontextu odůvodnit použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. Tyto okolnosti mohou vyplývat zejména z konkrétní povahy úkolů, pro jejichž plnění byly takové smlouvy uzavřeny, a z vlastností jim vlastních, nebo případně z naplňování legitimního cíle sociální politiky členského státu (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 87 a citovaná judikatura).
Naproti tomu vnitrostátní předpis, který se omezuje na to, že právní nebo správní normou obecným a abstraktním způsobem povoluje použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, není v souladu s požadavky upřesněnými v předchozím bodě tohoto rozsudku. Takovýto předpis ryze formální povahy totiž neumožňuje vyvodit objektivní a transparentní kritéria za účelem ověření toho, zda obnovení takových smluv opravdu odpovídá skutečné potřebě, je způsobilé dosáhnout sledovaného cíle a je za tímto účelem nezbytné. Takový předpis v sobě tedy skrývá reálné riziko, že povede k zneužívání tohoto typu smluv, a není tudíž slučitelný s cílem a užitečným účinkem rámcové dohody (rozsudek Mascolo a další,
EU:C:2014:2401
, bod 88 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě, pokud jde o argument Lucemburského velkovévodství, podle něhož se osoby příležitostně činné v odvětví zábavy ve smyslu lucemburského práva ve skutečnosti podílejí na individuálních a časově omezených projektech, je třeba uvést, že i když takovéto projekty přinášejí pro zaměstnavatele dočasné potřeby pracovních sil a tyto potřeby mohou být „objektivními důvody“ ospravedlňujícími obnovení pracovních smluv na dobu určitou ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 písm. a) rámcové dohody, nevysvětluje tento členský stát, jakým způsobem vnitrostátní právní úprava vyžaduje, aby osoby příležitostně činné v odvětví zábavy ve smyslu lucemburského práva vykonávaly činnost v rámci takovýchto projektů. Naopak, jak zdůrazňuje Komise, ze samotného znění definice pojmu „osoby příležitostně činné v odvětví zábavy“ uvedené v článku 4 novelizovaného zákona ze dne 30. července 1999 vyplývá, že tato definice nestanoví, zda má činnost těchto zaměstnanců dočasnou povahu či nikoli.
Kromě toho, jak uvádí Komise, tvrzení, že každá osoba příležitostně činná v odvětví zábavy ve smyslu lucemburského práva je zaměstnána za účelem realizace projektu dočasné povahy, je v rozporu se samotným zněním článku L. 122‑1 zákoníku práce. Jak totiž vyplývá z bodů 7 a 24 tohoto rozsudku, odstavec 1 tohoto článku stanoví pravidlo, podle něhož mohou být smlouvy na dobu určitou uzavřeny výjimečně za účelem provedení konkrétního úkolu netrvalé povahy. Odstavec 2 uvedeného článku uvádí několik příkladů použití tohoto pravidla, mezi nimiž se nachází „práce, pro které se v určitých odvětvích ustálila praxe nevyužívat smlouvu na dobu neurčitou z důvodu povahy vykonávaných činností nebo dočasné povahy těchto prací; seznam těchto odvětví a prací stanoví velkovévodské nařízení“. Naproti tomu odstavec 3 téhož článku stanoví, že „odchylně od výše uvedených odstavců 1 a 2“ mohou být smlouvy na dobu určitou uzavřeny rovněž v případě osob příležitostně činných v odvětví zábavy.
Z toho vyplývá, že úkoly svěřené osobám příležitostně činným v odvětví zábavy nemusí nutně splňovat kritéria konkrétnosti a netrvalé povahy stanovená v článku L. 122‑1 zákoníku práce, tudíž povaha činností vykonávaných těmito zaměstnanci nemusí mít nutně dočasnou povahu. Je tedy nutno konstatovat, že dotčená lucemburská právní úprava nebrání zaměstnavatelům uzavírat po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu určitou s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy za účelem uspokojení stálých a trvalých personálních potřeb.
Tento závěr nemůže být zpochybněn argumentem uvedeným v bodě 31 tohoto rozsudku, který vychází z ustanovení velkovévodského nařízení ze dne 11. července 1989. Tímto argumentem se totiž Lucemburské velkovévodství omezuje na tvrzení, že toto nařízení umožňuje uzavírání pracovních smluv na dobu určitou v odvětví zábavy za účelem zajištění prací, pro které se ustálila praxe nevyužívat smlouvu na dobu neurčitou z důvodu přirozeně dočasné povahy těchto prací. Tento členský stát nicméně nevysvětluje, jakým způsobem toto nařízení ovlivňuje rozsah působnosti nebo výklad výjimky stanovené v článku L. 122‑1 odst. 3 zákoníku práce, která, jak vyplývá z bodů 7, 47 a 48 tohoto rozsudku, umožňuje zaměstnavatelům zaměstnávat osoby příležitostně činné v odvětví zábavy na základě pracovních smluv na dobu určitou i pro úkoly, které nejsou dočasné povahy. Právní situace osob příležitostně činných v odvětví zábavy, která vyplývá z dotčených ustanovení vnitrostátního práva, tak jak byla předložena Soudnímu dvoru, nesplňuje požadavky jasnosti a přesnosti, kterými se musí vyznačovat vnitrostátní prováděcí opatření (v tomto smyslu viz rozsudek Komise v. Španělsko, C‑151/12,
EU:C:2013:690
, bod 33 a citovaná judikatura).
Za těchto podmínek platí, že i kdyby dotčená vnitrostátní právní úprava sledovala cíl uvedený Lucemburským velkovévodstvím, to znamená zajistit určitou flexibilitu, jakož i sociální výhody osobám příležitostně činným v odvětví zábavy, tím, že se jejich zaměstnavatelům nabízí možnost tyto zaměstnance opakovaně zaměstnat na základě pracovních smluv na dobu určitou, nemůže takovýto cíl vést ke slučitelnosti této právní úpravy s ustanovením 5 bodem 1 písm. a) rámcové dohody, protože neumožnuje prokázat existenci přesné a konkrétní okolnosti charakterizující dotčenou činnost, a tedy ospravedlňující v tomto konkrétním kontextu použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou v souladu s judikaturou, která byla uvedena výše v bodě 44 tohoto rozsudku.
Je sice pravda, jak již bylo uvedeno v bodě 40 tohoto rozsudku, že členský stát má v rámci provedení ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody právo přihlédnout k zvláštním potřebám specifického odvětví, toto právo nicméně nelze chápat tak, že mu v souvislosti s tímto odvětvím umožňuje zprostit se povinnosti přijmout vhodné opatření, které by předcházelo a případně sankcionovalo zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. Pokud by se totiž členský stát mohl odvolat na takový cíl, jako je flexibilita, která vyplývá z využití pracovních smluv na dobu určitou, aby tuto povinnost nemusel splnit, bylo by to v rozporu s jedním z cílů sledovaných rámcovou dohodou, který je uveden v bodech 35 a 36 tohoto rozsudku, a to stabilitou zaměstnání, která představuje významný prvek ochrany zaměstnanců, a bylo by to způsobilé podstatným způsobem omezit kategorie osob požívajících výhod spojených s ochrannými opatřeními, která jsou uvedena v ustanovení 5 rámcové dohody.
Je proto nutno konstatovat, že ze skutečností předložených Soudnímu dvoru v rámci projednávané věci vyplývá, že dotčená lucemburská právní úprava neobsahuje, v rozporu s judikaturou uvedenou v bodě 37 tohoto rozsudku, pokud jde o osoby příležitostně činné v odvětví zábavy, opatření zaměřené na předcházení zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou ve smyslu ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody. Žalobu podanou Komisí je proto nutno považovat za opodstatněnou.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám je třeba určit, že Lucemburské velkovévodství tím, že ponechalo v platnosti výjimky z opatření zaměřených na předcházení zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou uzavíraných s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z ustanovení 5 rámcové dohody.
K nákladům řízení
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala po Lucemburském velkovévodství náhradu nákladů řízení a bylo zjištěno nesplnění povinnosti, je důvodné uložit Lucemburskému velkovévodství náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Lucemburské velkovévodství tím, že ponechalo v platnosti výjimky z opatření zaměřených na předcházení zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou uzavíraných s osobami příležitostně činnými v odvětví zábavy, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS.

2)
Lucemburskému velkovévodství se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.