CELEX: 62009FJ0050
Verejná služba
Úradníci
Žaloba o náhradu škody
Pravidlo zhody medzi žiadosťou, sťažnosťou a žalobou v oblasti náhrady škody
Kontradiktórna povaha konania
Použitie dôverného dokumentu s označením stupňa utajenia „Restreint UE“ v konaní na súde
Mimozmluvná zodpovednosť inštitúcií
Zodpovednosť za zavinenie
Príčinná súvislosť
Pluralita príčin škôd
Skutok, ktorého sa dopustila tretia osoba
Objektívna zodpovednosť
Povinnosť poskytnúť pomoc
Povinnosť inštitúcie zabezpečiť ochranu svojich zamestnancov
Zavraždenie úradníka a jeho manželky treťou osobou
Strata nádeje na prežitie

Návrhom podaným faxom do kancelárie Súdu pre verejnú službu 12. mája 2009 (originál návrhu bol podaný 18. mája 2009) sa L. Missir
Mamachi di Lusignano najmä domáha jednak zrušenia rozhodnutia z 3. februára 2009, ktorým Komisia Európskych spoločenstiev
zamietla jeho žiadosť o náhradu materiálnej a morálnej ujmy spôsobenej v dôsledku zavraždenia jeho syna a nevesty 18. septembra
2006 v Rabate (Maroko), a jednak toho, aby bola Komisii uložená povinnosť zaplatiť jemu, ako aj právnym nástupcom jeho syna
viaceré sumy z dôvodu náhrady majetkovej a nemajetkovej ujmy spôsobenej v dôsledku týchto vrážd.

Právny rámec
Podľa článku 1e ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev v znení uplatniteľnom na prejednávaný spor (ďalej
len „služobný poriadok“):
„Zamestnancom [úradníkom –
neoficiálny preklad
] v aktívnom pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy [primerané
zdravotné a bezpečnostné normy –
neoficiálny preklad
], ktoré sú aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami, uplatniteľnými podľa opatrení, schválených v týchto oblastiach podľa
zmlúv.“
Článok 24 služobného poriadku stanovuje:
„Spoločenstvá pomôžu každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania,
alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo
svojich povinností.
Spoločne a nerozdielne nahradia úradníkovi škodu, ktorú utrpel v týchto prípadoch, ak úradník túto škodu nespôsobil úmyselne
alebo hrubou nedbanlivosťou a ak sa mu nepodarilo získať náhradu škody od osoby, ktorá ju spôsobila.“
Podľa článku 70 prvého odseku služobného poriadku:
„V prípade smrti zamestnanca [úradníka –
neoficiálny preklad
] pozostalý manžel/pozostalá manželka alebo závislé deti [alebo nezaopatrené deti –
neoficiálny preklad
] dostávajú odmenu zosnulého v plnej výške až do konca tretieho mesiaca, nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nastala smrť.“
Článok 73 ods. 1 a 2 služobného poriadku stanovuje:
„1. Úradník je poistený odo dňa nástupu do služby pre prípad choroby z povolania a úrazu, podliehajúc pravidlám vypracovaným
na základe spoločnej dohody orgánov Spoločenstiev, po porade s Výborom pre služobný poriadok. Na náklady poistenia proti rizikám,
ktoré nie sú spojené s jeho povolaním, prispieva čiastkou nepresahujúcou 0,1 % z jeho základného platu.
Tieto pravidlá určia, ktoré riziká nie sú pokryté.
2. Vyplácajú sa nasledujúce dávky:
a)      V prípade smrti:
Platba paušálnej čiastky, rovnajúcej sa päťnásobku ročného základného platu zosnulého, vypočítaného na základe mesačných čiastok
platu, prijatých počas dvanástich mesiacov pred úrazom, osobám uvedeným nižšie:
–        manželovi/manželke a deťom zosnulého úradníka v súlade s dedičským právom, ktorým sa spravuje pozostalosť úradníka; čiastka
zaplatená manželke však nemôže predstavovať menej ako 25 % z paušálnej čiastky,
–        ak neexistujú osoby kategórie uvedenej vyššie, ostatným potomkom v súlade s dedičským právom, ktorým sa spravuje pozostalosť
úradníka,
–        ak neexistujú osoby ani jednej z dvoch vyššie uvedených kategórií, príbuzným vo vzostupnej línii v súlade s dedičským právom,
ktorým sa spravuje pozostalosť úradníka,
–        ak neexistujú osoby žiadnej z troch vyššie uvedených kategórií, orgánu,
…
V súlade s ustanoveniami týchto pravidiel platby uvedené vyššie môžu byť nahradené ročnou platbou.
Dávky uvedené vyššie môžu byť zaplatené popri dávkach ustanovených v kapitole 3…“ [
neoficiálny preklad
]
Spoločné pravidlá poistenia úradníkov Európskej únie pre prípad úrazu a choroby z povolania [
neoficiálny preklad
] prijaté na vykonanie článku 73 služobného poriadku (ďalej len „spoločné pravidlá“) v článku 7 ods. 2 tretej zarážke stanovujú,
že za úrazy v zmysle spoločných pravidiel sa považujú „následky agresie alebo útoku na osobu poisteného, a to aj počas štrajkov
alebo nepokojov, pokiaľ sa nepreukáže, že tento poistený sa dobrovoľne podieľal na násilnom konaní, ktorého bol obeťou, okrem
prípadu nutnej obrany“ [
neoficiálny preklad
].
Na základe článku 76 služobného poriadku dary, pôžičky alebo zálohy možno poskytnúť úradníkom, bývalým úradníkom alebo právnym
nástupcom zosnulého úradníka, ktorí sú v mimoriadne zložitej situácii, najmä v dôsledku vážnej alebo dlhotrvajúcej choroby
alebo z dôvodu invalidity alebo rodinných pomerov.
Podľa článku 80 prvého odseku služobného poriadku:
„Ak zamestnanec [úradník –
neoficiálny preklad
]… zomrie a nezanechá po sebe manžela/manželku, ktorý/ktorá by mal/mala nárok na pozostalostný dôchodok, deti závislé na zosnulom/zosnulej
v čase jeho smrti [deti odkázané výživou na zosnulého v čase jeho smrti –
neoficiálny preklad
] v zmysle článku 2 prílohy VII majú nárok na sirotský dôchodok podľa článku 21 prílohy VIII.“
Článok 21 prílohy VIII služobného poriadku stanovuje, že sirotský dôchodok sa rovná ôsmim desatinám pozostalostného dôchodku,
na ktorý by mala nárok pozostalá manželka úradníka, a že za druhé a každé ďalšie nezaopatrené dieťa sa zvýši o čiastku rovnajúcu
sa dvojnásobku príspevku na nezaopatrené dieťa.
Príloha X služobného poriadku obsahuje osobitné a mimoriadne ustanovenia vzťahujúce sa na úradníkov pôsobiacich v tretej krajine.
Článok 5 tejto prílohy stanovuje:
„1. Ak inštitúcia poskytne zamestnancovi [úradníkovi –
neoficiálny preklad
] ubytovanie, ktoré zodpovedá úrovni jeho povinností a zloženiu na ňom závislej rodiny [a zloženiu rodiny, ktorá je na neho
odkázaná výživou –
neoficiálny preklad
], je tento zamestnanec povinný ho využívať.
2. Podrobné predpisy na uplatňovanie ods. 1 ustanoví ustanovujúci orgán [menovací orgán –
neoficiálny preklad
] po konzultácii s Výborom zamestnancov. Ustanovujúci orgán [menovací orgán –
neoficiálny preklad
] súčasne rozhodne o nároku na nábytok a ostatné zariadenie potrebné na ubytovanie podľa podmienok platných v každom mieste
zamestnania.“
Podľa článku 25 prílohy X služobného poriadku manželka, deti a ostatné osoby, ktoré sú odkázané výživou na úradníka, sú poistené
proti úrazom, ktoré môžu nastať mimo územia Únie v krajinách uvedených v zozname schválenom na tento účel menovacím orgánom.
Polovicu poistného platí úradník a polovicu orgán.
Dňa 26. apríla 2006 Komisia prijala rozhodnutie, ktorým bola stanovená harmonizovaná politika v oblasti ochrany zdravia a bezpečnosti
pri práci pre všetkých jej zamestnancov (ďalej len „rozhodnutie z 26. apríla 2006“).
Ako vyplýva z odôvodnení tohto rozhodnutia, ktoré bolo predložené kolégiu komisárov na schválenie na jeho zasadnutí konanom
26. apríla 2006, cieľom tohto rozhodnutia, ktoré bolo prijaté najmä v nadväznosti na vyššie spomenutý článok 1e služobného
poriadku, je zabezpečiť a udržiavať ochranu zdravia a bezpečnosti pri práci pre všetkých zamestnancov a vo všetkých útvaroch
inštitúcie, a to nielen v jej sídle, ale aj na všetkých miestach, ktoré sa nachádzajú na území Únie alebo mimo jej územia.
Rozhodnutie z 26. apríla 2006 sa na základe článku 1 tohto rozhodnutia uplatňuje „vo všetkých pracoviskách inštitúcie“ [
neoficiálny preklad
], ktoré sú podľa článku 2 písm. a) tohto rozhodnutia vymedzené ako miesta, „v ktorých sa nachádzajú miesta výkonu práce v priestoroch
Komisie, a akékoľvek iné miesto vo vnútri týchto priestorov, ku ktorému majú zamestnanci pri svojej práci prístup.“ [
neoficiálny preklad
] Toto rozhodnutie obsahuje ustanovenia všeobecnej povahy, ktoré sú inšpirované smernicou Rady 89/391/EHS z 12. júna 1989
o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci (Ú. v. ES L 183, s. 1; Mim.
vyd. 05/001, s. 349).
V priebehu konania Súd pre verejnú službu po prijatí opatrení týkajúcich sa dokazovania (pozri body 46 až 48 tohto rozsudku)
zistil, že na rok 2006 Komisia prijala určité bezpečnostné opatrenia vzťahujúce sa na ubytovanie poskytnuté zamestnancom delegácií
Komisie v tretích krajinách. Tieto opatrenia sú obsiahnuté v dokumente s označením stupňa utajenia „Restreint UE“, ktorého
právna záväznosť a podmienky použitia v súdnom konaní budú preskúmané ďalej.

Skutkové okolnosti sporu
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, ktorý začal pracovať pre Komisiu ako úradník 1. novembra 1993, uzavrel v roku 1995
manželstvo s Ariane Lagasseovou de Lochtovou. V rokoch 1996 až 2002 sa im narodili štyri deti.
Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, ktorý bol v roku 1996 povýšený do platovej triedy A 7 a v roku 2002 do platovej triedy
A 6, sa okrem iného v rokoch 2001 až 2005 zúčastnil na prístupových rokovaniach medzi Európskou úniou a Tureckou republikou
v rámci oddelenia pre Turecko Generálneho riaditeľstva (GR) pre rozšírenie.
Od 28. augusta 2006 bol Alessandro Missir Mamachi di Lusignano pridelený do delegácie Komisie v Rabate ako politický a diplomatický
radca. Pred svojím odchodom oznámil, že jeho manželka a jeho deti odcestujú spolu s ním. Hoci bol pozvaný na informačné stretnutia
organizované pre úradníkov vyslaných do delegácií v tretích krajinách, ktoré sa týkali najmä bezpečnostných problémov v jednotlivých
miestach pridelenia, nezúčastnil sa ich. Účastníci konania neposkytli Súdu pre verejnú službu dostatok informácií, ktoré by
mu umožnili určiť dôvody tejto neúčasti, najmä či bola spôsobená prekážkou pracovnej povahy.
Od 28. do 31. augusta 2006 bola rodina Missirovcov Mamachiovcov di Lusignanovcov ubytovaná v hoteli a od 1. septembra dočasne
bývala v zariadenom dome prenajatom delegáciou Komisie, ktorý sa nachádzal na rue Lailak, č. G 2, blok 16, vo štvrti Hay Riad
v Rabate. Nájomná zmluva medzi vlastníkom tohto domu a Komisiou bola uzatvorená 8. augusta 2006 na počiatočnú dobu troch mesiacov
a nadobudla účinnosť 15. augusta 2006, čiže pred príchodom rodiny Missirovcov Mamachiovcov di Lusignanovcov do Rabatu.
V noci zo 17. na 18. septembra 2006 okolo pol jednej cez mreže okna, ktoré sa nachádzalo na prízemí a bolo obrátené k jednej
z bočných stien, do domu vnikol zlodej. Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, ktorého okamžite zobudila prítomnosť zlodeja
v rodičovskej spálni nachádzajúcej sa na prvom poschodí, prekvapil páchateľa, ktorý práve prehľadával izbu. Nato páchateľ
úradníka viackrát bodol nožom a nechal ho ležať na zemi. Manželka A. Missira Mamachiho di Lusignana, ktorá sa tiež zobudila,
bola bodnutá do chrbta a zrejme veľmi rýchlo svojim zraneniam podľahla. Páchateľ sa po tom, čo otca rodiny zviazal a zapchal
mu ústa, osprchoval a následne prinútil úradníka, ktorý bol vážne zranený, aby mu prezradil kód svojej kreditnej karty. Úradník
napokon svojim zraneniam podľahol. Vrah deti ušetril. Odišiel z domu okolo štvrtej hodiny ráno na aute rodiny Missirovcov
Mamachiovcov di Lusignanovcov a odniesol si viacero vecí, vrátane televízora.
Dňa 19. septembra 2006 marocká polícia zatkla Karima Zimacha, ktorý sa pri predbežnom výsluchu priznal k dvojnásobnej vražde
manželov Missir Mamachi di Lusignano, ktorú spáchal v noci zo 17. na 18. septembra. Karim Zimach bol uznaný vinným z týchto
skutkov a bol odsúdený na trest smrti rozsudkom prvostupňového trestného senátu odvolacieho súdu v Rabate z 20. februára 2007,
ktorý bol potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom odvolacieho trestného senátu toho istého súdu z 18. júna 2007. Treba poznamenať,
že od roku 1993, keď bola v Maroku naposledy vykonaná poprava páchateľa odsúdeného na trest smrti, orgány tohto štátu nepristúpili
k výkonu takého trestu.
Komisia vystupovala v trestnom konaní vedenom v Maroku ako poškodená. Prvostupňový trestný senát odvolacieho súdu v Rabate
uvedeným rozsudkom vyhlásil nároky Komisie ako poškodenej za prípustné a uložil Karimovi Zimachovi povinnosť zaplatiť Európskej
únii symbolický jeden dirham.
V dôsledku tragickej smrti svojich rodičov boli štyri deti Missirovcov Mamachiovcov di Lusignanovcov uznesením zmierovacieho
súdu v Kraaineme (Belgicko) z 24. novembra 2006 zverené do opatery ich starých rodičov, jedným z ktorých je žalobca.
Od 1. októbra do 31. decembra 2006 Komisia vyplácala plnenie stanovené v článku 70 prvom odseku služobného poriadku.
Komisia tiež vyplatila deťom a dedičom zosnulého úradníka sumu 414 308,90 eura z dôvodu paušálnej čiastky vyplácanej v prípade
úmrtia podľa článku 73 služobného poriadku, ako aj sumu 76 628,40 eura z dôvodu úmrtia manželky na základe článku 25 prílohy
X služobného poriadku.
Okrem toho Komisia priznala štyrom deťom s účinnosťou od 1. januára 2007 nárok na sirotský dôchodok stanovený v článku 80
služobného poriadku a na príspevok na vzdelanie stanovený v prílohe VII služobného poriadku.
Komisia navyše priznala zosnulému úradníkovi povýšenie
post mortem
do prvého stupňa platovej triedy A*11 so spätnou účinnosťou k 1. septembru 2005. Toto povýšenie bolo zohľadnené pri výpočte
sirotského dôchodku a paušálnej čiastky vyplácanej v prípade úmrtia.
Okrem toho rozhodnutím zo 14. mája 2007, ktoré bolo prijaté na základe článku 76 služobného poriadku, Komisia priznala každému
z detí až do devätnásteho roku života osobitnú mesačnú pomoc zo sociálnych dôvodov vo výške príspevku na nezaopatrené dieťa.
Dňa 18. septembra 2007, v deň výročia dvojnásobnej vraždy manželov Missirovcov Mamachiovcov di Lusignanovcov, Komisia z iniciatívy
GR pre rozšírenie zorganizovala vo svojich priestoroch slávnosť na počesť zosnulých. Počas tejto slávnosti bola jedna rokovacia
miestnosť venovaná pamiatke zosnulého úradníka a bola odhalená pamätná tabuľa s jeho menom.
V liste z 25. februára 2008 adresovanom predsedovi Komisie žalobca po tom, čo sa poďakoval Komisii za slávnosť konanú 18. septembra
2007, vyjadril svoj nesúhlas s výškou súm vyplatených jeho štyrom vnúčatám a svoju nespokojnosť s tým, že Komisia odmietla
udeliť súhlas s trvalým zamestnaním vychovávateľky alebo pomocníčky v domácnosti, ktoré bolo podľa jeho názoru nevyhnutné
vzhľadom na vek detí a ich starých rodičov. Žalobca sa následne spýtal, či už Komisia začala rokovania s Marokom s cieľom
dosiahnuť, aby Maroko zaplatilo primerané odškodnenie, ktoré by bolo vyššie ako jeden dirham, ktorý symbolicky priznali Európskej
únii marocké súdy. Napokon žalobca upriamil pozornosť predsedu Komisie na odpoveď pani Ferrerovej-Waldnerovej, komisárky pre
vonkajšie vzťahy, zo 6. augusta 2007 na písomnú otázku pána Coûteauxa, člena Európskeho parlamentu (písomná otázka z 25. júna
2007, P‑3367/07, Ú. v. EÚ C 45 zo 16. februára 2008, s. 179) týkajúcu sa „vraždy predstaviteľa Generálneho riaditeľstva pre
vonkajšie vzťahy v Maroku“ (ďalej len „písomná odpoveď zo 6. augusta 2007“). Podľa žalobcu primerané bezpečnostné opatrenia,
ktoré Komisia obvykle prijíma a na ktoré vo svojej odpovedi poukázala komisárka pre vonkajšie vzťahy, neboli pred touto dvojnásobnou
vraždou prijaté. Komisia sa tak dopustila hrubej nedbanlivosti, v dôsledku ktorej by sa malo maloletým deťom vyplatiť odškodnenie
aspoň vo výške úhrnu platov, ktoré by boli zavraždenému úradníkovi vyplatené až do dňa jeho predpokladaného odchodu do dôchodku
v roku 2032, čiže platov za 26 rokov.
Listom z 11. júna 2008 pán Kallas, podpredseda Komisie zodpovedný za personál, žalobcovi odpovedal. V tomto liste pán Kallas
zdôraznil, že sa nezistilo nijaké nedbanlivé alebo nesprávne konanie marockých orgánov a že podmienky začatia diplomatických
rokovaní s Marokom s cieľom dosiahnutia odškodnenia neboli splnené. Uviedol, že opatrenia na ochranu zamestnancov prijaté
Komisiou boli v súlade s bezpečnostnými požiadavkami týkajúcimi sa delegácie v Rabate a že žiadosti o náhradu škody, ktorú
žalobca z tohto dôvodu uviedol v liste z 25. februára 2008, nemožno vyhovieť. Poukázal na to, že sumy, ktoré Komisia už vyplatila
(490 937,30 eura z dôvodu paušálnej čiastky vyplácanej v prípade úmrtia a z dôvodu úrazového poistenia, 4 376,82 eura mesačne
na sirotské dôchodky a príspevky na vzdelanie, 2 287,19 eura mesačne – vrátane daňového zvýhodnenia – na príspevky na nezaopatrené
dieťa a 1 332,76 eura mesačne z dôvodu mimoriadnej pomoci, čiže doplnkový príspevok na nezaopatrené dieťa na každé dieťa),
boli vypočítané správne.
V tomto liste z 11. júna 2008 však komisár informoval žalobcu, že Komisia sa vzhľadom na mimoriadne tragické okolnosti tohto
prípadu rozhodla prijať doplňujúce opatrenie a výnimočne zvýšiť vyplácané sumy na základe článku 76 služobného poriadku. Rozhodnutím
zo 4. júla 2008 bola teda každému z vnúčat z tohto dôvodu od 1. augusta 2008 až do devätnásteho roku života priznaná mesačná
suma zodpovedajúca dvom príspevkom na nezaopatrené dieťa. Vzhľadom na toto rozhodnutie bola suma, ktorú Komisia mesačne vyplácala
deťom zosnulého úradníka, vyššia ako 9 800 eur (vo februári 2009 predstavovala 9 862 eur).
Listom z 10. septembra 2008 žalobca podal sťažnosť proti listu z 11. júna 2008 na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
V tejto sťažnosti uviedol, že Komisia zodpovedá za pochybenie, keďže si nesplnila svoju povinnosť zabezpečiť ochranu svojich
zamestnancov. Tiež uviedol, že Komisia objektívne zodpovedá za škodu spôsobenú dovoleným konaním. Napokon subsidiárne poukázal
na článok 24 služobného poriadku, podľa ktorého sú Spoločenstvá povinné spoločne a nerozdielne nahradiť škodu, ktorú spôsobí
jednému z ich zamestnancov tretia osoba.
Rozhodnutím z 3. februára 2009 menovací orgán sťažnosť zamietol.

Návrhy účastníkov konania a konanie
Žalobca navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zrušil rozhodnutie menovacieho orgánu z 3. februára 2009,
–        uložil Komisii povinnosť zaplatiť právnym nástupcom Alessandra Missira Mamachiho di Lusignana:
–        sumu 2 552 837,96 eura, ktorá zodpovedá dvadsiatim šiestim ročným platom zavraždeného úradníka, ktorú bude potrebné prehodnotiť
v závislosti od jeho pravdepodobného služobného postupu, z dôvodu náhrady spôsobenej majetkovej ujmy,
–        sumu 250 000 eur z dôvodu náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel poškodený pred svojou smrťou,
–        sumu 1 276 512 eur z dôvodu náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpeli deti poškodeného v dôsledku toho, že boli svedkami tragickej
vraždy,
–        uložil Komisii povinnosť zaplatiť sumu 212 752 eur z dôvodu náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel žalobca ako otec poškodeného,
–        uložil Komisii povinnosť zaplatiť „kompenzačné úroky a nakumulované úroky z omeškania“,
–        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zamietol žalobu,
–        uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Žalobca spresnil rozsah svojich návrhov na náhradu škody na pojednávaní konanom 15. decembra 2009, pričom predložil dve tabuľky.
Komisia nenamietala proti založeniu týchto listín do spisu. Prvá tabuľka je zhrnutím návrhov žalobcu na náhradu škody. Z tejto
tabuľky vyplýva prehodnotenie sumy údajnej materiálnej ujmy. Táto suma, ktorá bola predbežne odhadnutá v žalobe na 2 552 837,96
eura, bola vzhľadom na číselné údaje, ktoré uviedla Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe, a s prihliadnutím na povýšenia do
vyššej platovej triedy, ktoré mohol syn žalobcu dosiahnuť až do konca trvania svojho služobného pomeru, zvýšená na celkovú
sumu 3 975 329 eur. Prostredníctvom druhej tabuľky sa žalobca usiluje preukázať, že spomedzi súm, ktoré Komisia vyplatila
a ktoré v budúcnosti vyplatí právnym nástupcom zosnulého úradníka, možno iba sumu 414 308 eur priznanú na základe článku 73
služobného poriadku považovať za sumu zaplatenú z dôvodu náhrady škody, ktorú utrpeli dedičia úradníka, pričom ostatné vyplácané
sumy uvedené Komisiou podľa žalobcu predstavujú iba dávky sociálneho poistenia.
V prípravnej správe pre pojednávanie Súd pre verejnú službu oznámil účastníkom konania, že na posúdenie otázky, či si Komisia
riadne splnila svoju povinnosť zaistiť bezpečnosť syna žalobcu a jeho rodiny, je potrebné vychádzať z článku 1e ods. 2 služobného
poriadku, ktorý v súvislosti s „primeranými bezpečnostnými normami“ odkazuje na minimálne požiadavky uplatniteľné podľa opatrení
schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv, medzi ktoré patria požiadavky stanovené smernicou 89/391. Súd pre verejnú službu
vyzval účastníkov konania, aby vo svojich prednesoch uviedli, aký vplyv majú podľa ich názoru tieto ustanovenia na posúdenie
podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti správneho orgánu v prejednávanom spore.
V tej istej prípravnej správe pre pojednávanie Súd pre verejnú službu okrem iného tiež požiadal Komisiu, aby špecifikovala,
aký stupeň rizika platil v roku 2006 podľa jej útvarov pre úradníkov pôsobiacich v Maroku a či zo stupňa rizika stanoveného
pre túto krajinu vyplývali na základe interných smerníc GR pre vonkajšie vzťahy alebo iných textov osobitné bezpečnostné opatrenia.
Žalobca totiž vo svojich podaniach (list z 25. februára 2008, sťažnosť z 10. septembra 2008 a návrh) s poukazom na písomnú
odpoveď pani Ferrerovej-Waldnerovej zo 6. augusta 2007 na otázku člena Parlamentu tvrdil, že bezpečnostné a ochranné opatrenia
boli stanovené a uplatňovali sa v ubytovacích priestoroch zamestnancov delegácií Komisie v tretích krajinách a že tieto opatrenia
v tomto prípade neboli dodržané. V správe pripojenej k návrhu, ktorú vypracovali 4. októbra 2006 dvaja zodpovední predstavitelia
útvarov poverených bezpečnosťou v rámci GR pre vonkajšie vzťahy a GR pre personál a administratívu vyslaní do Rabatu krátko
po vražde syna a nevesty žalobcu, bolo navyše okrem iného uvedené: „bezpečnostné požiadavky týkajúce sa delegácie v Rabate
a ubytovania zamestnancov už niekoľko mesiacov zodpovedajú skupine [III]. Z toho teda vyplýva požiadavka stráženia ubytovacích
priestorov vyslaných zamestnancov.“
Na pojednávaní konanom 15. decembra 2009 Komisia vo svojom prednese priamo neodpovedala na dve otázky uvedené v prvej vete
predchádzajúceho bodu, ktoré jej boli položené. Zdôraznila, že písomná odpoveď zo 6. augusta 2007 bola vypracovaná takmer
jeden rok po dvojnásobnej vražde s cieľom objasniť typológiu opatrení stanovených v delegáciách v roku 2007, a teda nie je
relevantná pre prejednávanú vec.
V nadväznosti na otázku Súdu pre verejnú službu o existencii interných pravidiel týkajúcich sa bezpečnostných opatrení, ktoré
sa vzťahovali na úradníkov delegácií pôsobiacich v tretích krajinách v roku 2006, Komisia odpovedala, že v tejto oblasti neexistuje
nijaký text záväznej povahy a že povinnosť inštitúcie zabezpečiť ochranu svojich zamestnancov pôsobiacich v týchto delegáciách
vyplýva len zo zásady riadnej správy vecí verejných, pričom inštitúcia disponuje v tejto oblasti širokou mierou voľnej úvahy.
Komisia sa domnievala, že smernica 89/391 sa týka len pracovísk pracovníkov a že teda nemôže byť relevantná v prejednávanom
spore, ktorý sa týka bezpečnosti súkromného ubytovania úradníka. Komisia spresnila, že účelom rozhodnutia z 26. apríla 2006
bolo „prebrať“ uvedenú smernicu do jej útvarov. Okrem toho v odpovedi na ostatné otázky Komisia trvala na tom, že povinnosť
prijať určité ochranné opatrenia sa netýka súkromného ubytovania úradníkov delegácií.
Z diskusií na pojednávaní ďalej vyplynulo, že jednak útvary Komisie stanovujú v závislosti od viacerých kritérií klasifikáciu
tretích krajín, v ktorých sídlia delegácie, podľa stupňa rizika, ktoré predstavujú dotknuté štáty (nízky, stredný alebo vysoký
stupeň rizika), a jednak že Maroko bolo v roku 2006 zaradené do „vysokého“ stupňa rizika. Komisia tiež pripustila, že v dotknutých
delegáciách musia byť prijaté a vykonané osobitné bezpečnostné opatrenia prispôsobené „vysokému“ stupňu rizika.
Časť pojednávania konaného 15. decembra 2009 prebiehala na základe žiadosti Komisie s vylúčením verejnosti, pričom žalobca
proti tomu nenamietal. V priebehu tejto časti pojednávania Komisia poskytla Súdu pre verejnú službu a žalobcovi niekoľko doplňujúcich
vysvetlení, avšak nespomenula texty alebo dokumenty, bez ohľadu na ich právnu záväznosť alebo formu (rozhodnutia, interné
smernice, odporúčania atď.), týkajúce sa bezpečnostných opatrení uvedených v predchádzajúcom bode. Komisia tiež poukázala
na bezpečnostné kontroly a previerky, ktoré boli vykonané v prvom polroku 2006 v Rabate a ktoré sa týkali iba priestorov delegácie,
avšak netýkali sa osemnástich „trvalých“ ubytovacích priestorov poskytnutých úradníkom delegácie.
Vzhľadom na to, že Súd pre verejnú službu sa domnieval, že na základe odpovedí, ktoré poskytla Komisia na pojednávaní, nezískal
dostatok informácií, uznesením z 22. januára 2010 požiadal Komisiu, aby mu predložila texty alebo dokumenty, bez ohľadu na
ich právnu záväznosť alebo formu, ktoré stanovujú, aké bezpečnostné opatrenia boli odporúčané/stanovené/predpísané v roku
2006 pre delegáciu v Rabate, ktoré zodpovedali stupňu rizika, ktorý vtedy platil pre Maroko, prípadné správy týkajúce sa kontrol
a previerok vykonaných v Rabate v prvom polroku 2006 alebo dokumenty, ktoré opisujú obsah a výsledky týchto kontrol a previerok,
nájomnú zmluvu na dočasné ubytovanie uzatvorenú medzi Komisiou a vlastníkom nehnuteľnosti, ako aj rozhodnutie z 26. apríla
2006.
Listom z 12. februára 2010 Komisia predložila tieto vyžiadané dokumenty, pričom uviedla, že jeden z nich – oznámenie zo 6. júna
2006, ktoré zaslal vedúci delegácie v Maroku riaditeľovi riaditeľstva pre vonkajšie vzťahy povereného bezpečnostnými otázkami
v rámci GR pre vonkajšie vzťahy, pričom mu v prílohe zaslal správu o splnení úlohy zodpovedného regionálneho predstaviteľa
pre bezpečnosť – by sa mal sprístupniť iba advokátom žalobcu, a to len v priestoroch kancelárie Súdu pre verejnú službu, bez
možnosti zhotoviť si jeho kópiu. V tom istom liste Komisia spomenula, že existujú dva ďalšie dokumenty, ktoré vzhľadom na
ich stupeň utajenia „Restreint UE“ podľa jej názoru nemôže predložiť a ktoré sú podľa jej názoru navyše irelevantné pre vyriešenie
sporu, a ktoré je ochotná poskytnúť iba Súdu pre verejnú službu, a to pod podmienkou, že budú striktne dodržané bezpečnostné
opatrenia rovnocenné bezpečnostným opatreniam stanoveným rozhodnutím Komisie 2001/844/ES, ESUO, Euratom z 29. novembra 2001,
ktorým sa mení a dopĺňa rokovací poriadok Komisie (Ú. v. ES L 317, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 353).
Súd pre verejnú službu sa domnieval, že jeden z týchto dvoch dokumentov s označením stupňa utajenia „Restreint UE“, ktorý
Komisia označila ako „výňatok z dokumentu ‚normy a kritériá‘ GR [pre personál a administratívu – riaditeľstvo pre bezpečnosť]
týkajúci sa bezpečnostných opatrení zodpovedajúcich skupine III pre trvalé ubytovanie“, môže mať osobitný význam pre rozhodnutie
veci. Z tohto dôvodu uznesením zo 17. marca 2010 Súd pre verejnú službu požiadal Komisiu o predloženie tohto dokumentu. V tomto
uznesení Súd pre verejnú službu špecifikoval bezpečnostné opatrenia, ktorým bude podliehať prístup k tomuto dokumentu, pričom
okrem iného uviedol, že iba tajomník a zasadajúci sudcovia budú oprávnení nahliadnuť do dokumentu, a to len v priestoroch
kancelárie, kde bude uschovaný, a že žalobca ani jeho advokát nebudú oprávnení do tejto písomnosti nahliadnuť.
Vo svojom uznesení zo 17. marca 2010 Súd pre verejnú službu uviedol, že ak by chcel založiť rozhodnutie sporu na tomto dokumente,
bolo by potrebné posúdiť podmienky uplatnenia zásady kontradiktórnosti konania a ustanovení článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku
v prejednávanej veci, keďže táto zásada a tieto ustanovenia môžu vyžadovať, aby mal žalobca aspoň čiastočný prístup k uvedenému
dokumentu. V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu poukázal na to, že samotná skutočnosť, že uvedený dokument je označený
stupňom utajenia „Restreint UE“, ktorý predstavuje najnižší stupeň ochrany stanovený rozhodnutím 2001/844, nemôže byť dôvodom
na úplné odmietnutie poskytnutia tohto dokumentu žalobcovi. Súd pre verejnú službu totiž po prvé uviedol, že dokumenty s označením
stupňa utajenia „Restreint UE“ nepatria k dokumentom, ktoré sa považujú za „citlivé dokumenty“ na základe článku 9 nariadenia
Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady
a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331), a z toho vyvodil, že na takýto dokument sa teda môže vzťahovať
všeobecná úprava stanovená týmto nariadením, ktorá stanovuje prístup k dokumentom inštitúcií, s výhradou výnimiek uvedených
v článku 4 tohto nariadenia. Súd pre verejnú službu po druhé poukázal na to, že rozhodnutie 2001/844 stanovuje, že pôvodca
utajovaného dokumentu môže rozhodnúť o znížení stupňa jeho utajenia alebo o jeho odtajnení.
Listom z 30. marca 2010, ktorý bol určený do vlastných rúk tajomníka Súdu pre verejnú službu, Komisia v zapečatenej obálke
s doručenkou predložila dokument, ktorý sa skladal z piatich strán a ktorý obsahoval výňatky z dokumentu s názvom „Dokument
o normách a kritériách“, vydanie 2006 („N & C édition 2006/DS3/A.W“, ďalej len „dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách
a kritériách bezpečnosti“) týkajúce sa bezpečnostných opatrení vzťahujúcich sa okrem iného na ubytovacie priestory poskytnuté
zamestnancom delegácií („staff houses“). V tom istom liste Komisia zdôraznila, že tento dokument predkladá „iba preto, aby
Súd pre verejnú službu bol schopný overiť jeho dôvernosť v zmysle článku 44 ods. 2 rokovacieho poriadku.“ Opäť uviedla, že
dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti nepovažuje za relevantný pre vyriešenie sporu, a to
najmä preto, lebo tento dokument sa týka len trvalých – a nie dočasných – ubytovacích priestorov poskytnutých zamestnancom
delegácií v tretích krajinách. Komisia tiež uviedla, že v každom prípade je vylúčené, aby sa tento dokument odtajnil a čo
i len čiastočne poskytol žalobcovi, keďže takéto zverejnenie by mohlo ohroziť bezpečnosť úradníkov delegácií v tretích krajinách.
Komisia tiež uviedla, že nariadenie č. 1049/2001 sa na toto konanie nevzťahuje a že odmietnutie poskytnutia tohto dokumentu
žalobcovi je v každom prípade odôvodnené dôvodmi verejnej bezpečnosti v súlade s článkom 4 ods. 1 uvedeného nariadenia. Komisia
však uviedla, že ak by Súd pre verejnú službu dospel k záveru, že tento dokument je relevantný pre vyriešenie sporu, bolo
by potrebné, aby Súd pre verejnú službu spolu s ňou skúmal podmienky potrebné na zosúladenie zásady kontradiktórnosti s ochranou
dôvernosti informácií uvedených v tomto dokumente, „napríklad predložením zhrnutia dokumentu (pozri uznesenie Súdneho dvora
zo 4. februára 1981, AM & S/Komisia, 155/79), do ktorého by bol oprávnený nahliadnuť iba advokát žalobcu podľa podmienok stanovených
vo veci F‑2/07 [Matos Martins/Komisia, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdu pre verejnú službu z 15. apríla 2010].“
List Komisie z 30. marca 2010 bol doručený tajomníkovi Súdu pre verejnú službu 31. marca 2010. Zasadajúci sudcovia nahliadli
do výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti v priestoroch kancelárie.
Advokát žalobcu nahliadol v kancelárii Súdu pre verejnú službu do dokumentu spomenutého v prvej vete vyššie uvedeného bodu
45. Advokát žalobcu nemal prístup k výňatkom z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti.
Listom z 12. apríla 2010 žalobca predložil svoje pripomienky k dokumentom, ktoré predložila Komisia v nadväznosti na uznesenie
z 22. januára 2010, a najmä k dokumentu, do ktorého mal možnosť nahliadnuť v kancelárii Súdu pre verejnú službu. V tomto liste
žalobca zdôraznil, že tieto dokumenty preukazujú, že Komisia má povinnosť zaistiť bezpečnosť, ktorá sa vzťahuje aj na dočasné
ubytovanie zamestnancov pôsobiacich v Maroku, a že medzi opatrenia, ktoré bola Komisia povinná prijať, patrí okrem iného zabezpečenie
nepretržitého profesionálneho stráženia prostredníctvom špecializovanej spoločnosti. Takéto stráženie v tomto prípade nebolo
zabezpečené, hoci mohlo byť zabezpečené za niekoľko dní. Takéto bezpečnostné opatrenie by určite odradilo vraha od spáchania
trestných činov, ktorých sa dopustil, a prinajmenšom by umožnilo poskytnutie rýchlej zdravotníckej pomoci, ktoré mohlo zachrániť
synovi žalobcu život.
Uznesením z 20. mája 2010 Súd pre verejnú službu nariadil Komisii, aby predložila ďalší výňatok z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti, ktorý sa týkal podmienok inštalácie mreží („installation requirements for grids“) vzťahujúcich
sa na ubytovanie zamestnancov v delegáciách tretích krajín, ktoré patria do skupiny II alebo do skupiny III (ktoré zodpovedajú
strednému a vysokému stupňu rizika). V uvedenom uznesení Súd pre verejnú službu špecifikoval, že predloženie tohto dokumentu
a prístup k nemu bude podliehať rovnakým podmienkam, aké boli stanovené v uznesení Súdu pre verejnú službu zo 17. marca 2010.
Listom z 2. júna 2010 Komisia predložila svoje pripomienky k listu žalobcu z 12. apríla 2010. Vo svojich pripomienkach (ktorých
body 57 až 60 boli sprístupnené iba advokátovi žalobcu v priestoroch kancelárie) Komisia zdôraznila, že pokiaľ ide o súkromné
ubytovanie úradníkov pôsobiacich v delegácii, má širokú mieru voľnej úvahy a iba všeobecnú povinnosť náležitej starostlivosti.
Jej mimozmluvná zodpovednosť môže vzniknúť iba v prípade dostatočne kvalifikovaného porušenia právneho pravidla, ktorého účelom
je priznať práva jednotlivcom. Rozhodnutie z 26. apríla 2006 sa vzťahuje iba na pracoviská, a teda nevyžaduje prijatie akýchkoľvek
bezpečnostných opatrení v ubytovacích priestoroch zamestnancov pôsobiacich v delegáciách, či už ide o trvalé alebo dočasné
ubytovacie priestory. Jediným textom, ktorý odkazuje na bezpečnostné opatrenia týkajúce sa trvalého ubytovania, sú usmernenia
GR pre vonkajšie vzťahy pripojené k jej listu z 12. februára 2010. Tieto usmernenia obsahujú iba všeobecné odporúčanie ochrany
sídiel a/alebo služobných ubytovacích priestorov určené vedúcim delegácie, pričom správnemu orgánu priznávajú širokú mieru
voľnej úvahy, pokiaľ ide o podmienky jeho vykonania. Vzhľadom na to, že ubytovanie syna žalobcu bolo iba dočasným ubytovaním,
na základe právneho predpisu nebolo predpísané nijaké osobitné bezpečnostné opatrenie. Okrem toho syn žalobcu súhlasil s tým,
že sa so svojou rodinou ubytuje v týchto ubytovacích priestoroch. V každom prípade toto dočasné ubytovanie bolo bezpečné a zahŕňalo
bezpečnostné opatrenia, ktoré boli primerané vzhľadom na nízku mieru bežnej kriminality v Maroku, najmä strážnu službu porovnateľnú
so strážnou službou stanovenou pre trvalé ubytovanie v dokumente z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti.
Aj v prípade, ak by sa Komisia mohla dopustiť opomenutia, žalobca nepreukázal, že škoda bola priamo spôsobená namietanou nečinnosťou.
Listom z 8. júna 2010 Komisia predložila výňatok z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti,
ktorý sa týkal podmienok inštalácie mreží. V tomto liste Komisia zdôraznila, že na rozdiel od toho, čo uviedol Súd pre verejnú
službu vo svojom uznesení z 20. mája 2010, podmienky inštalácie mreží, ktoré sú uvedené v bode 54.3 dokumentu z roku 2006
o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, sa vzťahujú len na trvalé ubytovanie zamestnancov delegácií, ktoré patria
do skupiny III, a nie na ubytovanie zaradené do skupiny II.
Zasadajúci sudcovia nahliadli do výňatku z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, ktorý
sa týkal podmienok inštalácie mreží, v priestoroch kancelárie.
Listom z 2. júla 2010 Súd pre verejnú službu oznámil účastníkom konania, že sa domnieva, že výňatky z dokumentu z roku 2006
o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti sú relevantné pre vyriešenie sporu. Na základe návrhu, ktorý uviedla Komisia
vo svojom liste z 30. marca 2010, informoval účastníkov konania o zámere Súdu pre verejnú službu vypracovať zhrnutie týchto
výňatkov a založiť ich do spisu. Uviedol, že toto zhrnutie bude obsahovať niektoré časti uvedeného dokumentu (uvedené na stranách
37, 140 a 142, čiže tri strany zo siedmich strán, ktoré Komisia predložila Súdu pre verejnú službu). Účastníci konania boli
vyzvaní, aby predložili svoje pripomienky k listu z 2. júla 2010.
Listom z 9. júla 2010 Komisia vzala na vedomie list Súdu pre verejnú službu z 2. júla 2010 a uviedla, že z naliehavých dôvodov
ochrany bezpečnosti úradníkov delegácií v tretích krajinách, ktoré už uviedla vo svojich listoch z 30. marca a 8. júna 2010,
môže súhlasiť iba s tým, aby zhrnutie dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti odkazovalo na
predmet príslušných častí tohto dokumentu, ale nie s tým, aby obsahovalo výňatky z uvedeného dokumentu. V nadväznosti na žiadosť
Súdu pre verejnú službu Komisia listom z 22. septembra 2010 spresnila, čo sa má rozumieť zhrnutím „predmetu“ relevantných
častí, pričom uviedla príklad možného zhrnutia bodu 54.3 uvedeného na strane 140 dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách
a kritériách bezpečnosti.
Listom z 13. júla 2010 žalobca oznámil Súdu pre verejnú službu, že súhlasí s návrhom, aby Súd pre verejnú službu vypracoval
zhrnutie výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti.
Listom zo 6. októbra 2010 Súd pre verejnú službu predložil Komisii návrh zhrnutia relevantných častí strán 37, 140 a 142 dokumentu
z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, pričom toto zhrnutie nepozostávalo z výňatkov z dokumentu,
ale odkazovalo na predmet uvedených častí, ako navrhla Komisia.
Listom zo 6. októbra 2010 Súd pre verejnú službu požiadal žalobcu, aby oznámil, či si želá, aby bola jeho totožnosť utajená.
Žalobca na túto žiadosť neodpovedal.
Listom z 19. októbra 2010 Komisia oznámila svoje pripomienky k návrhu zhrnutia, pričom požiadala Súd pre verejnú službu, aby
v názve tohto návrhu vypustil zmienku o strane 37 dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti.
Súd pre verejnú službu vyhovel tejto žiadosti Komisie a vypracoval konečné zhrnutie výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti.
Toto zhrnutie bolo predložené Komisii. Pokiaľ ide o žalobcu, toto zhrnutie bolo sprístupnené iba advokátovi žalobcu v priestoroch
kancelárie Súdu pre verejnú službu 30. novembra 2010.
Vzhľadom na dôkazy predložené po pojednávaní konanom 15. decembra 2009 sa Súd pre verejnú službu domnieval, že je potrebné
druhé pojednávanie.
V prípravnej správe pre toto druhé pojednávanie Súd pre verejnú službu požiadal účastníkov konania, aby sa vo svojich prednesoch
zamerali na tieto otázky:
„1. Procesné otázky:
a) V štádiu podania žiadosti o náhradu škody na základe článku 90 ods. 1 služobného poriadku žalobca nežiadal o náhradu morálnej
ujmy; je prípustné, aby predložil takéto návrhy na náhradu škody v konaní pred Súdom pre verejnú službu?
b) Patrí dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti do právneho rámca sporu?
c) Môže Súd pre verejnú službu pri posudzovaní otázky, či sa Komisia v tomto prípade dopustila pochybenia, vziať do úvahy
relevantné výňatky z tohto dokumentu aj napriek tomu, že z legitímnych bezpečnostných dôvodov ich možno sprístupniť žalobcovi
iba vo forme stručného zhrnutia? Nie je vzhľadom na spravodlivé vyváženie ochrany dôvernosti tohto dokumentu a práva žalobcu
na účinné súdne preskúmanie za okolností tohto prípadu potrebné, aby sa Súd pre verejnú službu odchýlil od článku 44 ods. 1
rokovacieho poriadku (pozri analogicky [rozsudok ESĽP z 19. februára 2009, A a i. v. Spojené kráľovstvo, č. 3455/05], najmä
body 205 až 208)?
2. Hmotnoprávne otázky:
a) Aký je právna záväznosť dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti?
b) Dopustila sa Komisia pochybenia pri vykonávaní bezpečnostných opatrení, ktoré sa vzťahovali na dočasné ubytovanie poskytnuté
synovi žalobcu?
c) Je príčinná súvislosť medzi prípadným pochybením Komisie a údajnou ujmou priama a určitá?
d) Za predpokladu, že Komisia sa dopustila pochybenia, ktoré má za následok vznik jej zodpovednosti, možno Komisiu z dôvodu
prípadného pochybenia poškodených alebo z dôvodu konania tretej osoby považovať za zodpovednú za všetky vzniknuté škody, alebo
len za časť z nich?
e) Nahradila inštitúcia časť ujmy, ktorá priamo súvisí s pochybením Komisie, dostatočne?“
Pred pojednávaním Komisia listom z 26. novembra 2010 oznámila niektoré pripomienky k prípravnej správe pre pojednávanie, ktoré
sa týkali otázky uvedenej v bode 1 písm. c) tejto správy. Komisia najmä zdôraznila, že podľa jej názoru správnemu vyváženiu
potreby zachovať dôvernosť dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti a práva žalobcu na obhajobu
zodpovedá zhrnutie, ktoré vypracoval Súd pre verejnú službu. Súd pre verejnú službu teda bez toho, aby porušil článok 44 ods. 1
svojho rokovacieho poriadku, nemôže založiť svoje posúdenie spisu na výňatkoch z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách
a kritériách bezpečnosti, ktoré v tomto zhrnutí neboli uvedené. Komisia však uviedla, že v prípade, ak Súd pre verejnú službu
dospeje k záveru, že výňatky z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, ktoré mu predložila,
obsahujú informácie, ktoré nie sú uvedené v zhrnutí, je ochotná zvážiť možnosť, aby Súd pre verejnú službu doplnil zhrnutie
tak, aby bola naďalej zachovaná správna rovnováha medzi potrebou zachovať dôvernosť dokumentu a právom žalobcu na obhajobu,
a to pred druhým pojednávaním.
Listom zaslaným účastníkom konania faxom 2. decembra 2010 Súd pre verejnú službu špecifikoval, že v prejednávanom spore nejde
o dosiahnutie správnej rovnováhy medzi zachovaním dôvernosti dokumentu a právom žalobcu na obhajobu, ale medzi zachovaním
dôvernosti dokumentu a požiadavkami účinnej súdnej ochrany, pričom žalobcovi sa musí zabezpečiť účinná súdna ochrana, aj keď
niektoré dokumenty, ktoré sú užitočné pre jeho žalobu, sa nachádzajú v držbe správneho orgánu. Súd pre verejnú službu vyzval
účastníkov konania, aby v tejto súvislosti vychádzali z rozsudkov Súdneho dvora z 13. júla 2006, Mobistar (C‑438/04, bod 40)
a zo 14. februára 2008, Varec (C‑450/06, najmä body 52, 53 a výrok). Súd pre verejnú službu tiež požiadal Komisiu, aby pred
pojednávaním uviedla, či je ochotná súhlasiť s tým, aby bolo v zhrnutí spomenuté, aké konkrétne bezpečnostné opatrenia (vlastnosti
strážnej služby, poplašného systému, núdzových tlačidiel, mreží na ochranu okien) sú stanovené v dokumente z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti pre ubytovanie zamestnancov delegácií, ktoré patrí do stupňa rizika skupiny III. Súd pre
verejnú službu spresnil, že k tomuto novému zhrnutiu bude mať prístup iba advokát žalobcu.
Listom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu faxom 3. decembra 2010 Komisia odpovedala, že nie je ochotná súhlasiť
s tým, aby boli v zhrnutí spomenuté konkrétne bezpečnostné opatrenia stanovené v dokumente z roku 2006 o bezpečnostných normách
a kritériách bezpečnosti.
V liste doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu faxom 6. decembra 2010 žalobca uviedol, že dokument z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti je relevantný pre vyriešenie sporu. Po tom, čo poukázal na to, že zhrnutie, ktoré bolo sprístupnené
jeho advokátovi, sa týka iba predmetu uvedeného dokumentu, a nie obsahu bezpečnostných opatrení, ktoré sú v ňom uvedené, žalobca
požiadal, aby mu boli relevantné výňatky z tohto dokumentu z dôvodu jeho práva na účinnú súdnu ochranu a v súlade so zásadou
rovnosti zbraní sprístupnené aspoň prostredníctvom jeho advokáta. Žalobca zdôraznil, že stupeň utajenia dokumentu z roku 2006
o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, ktorý je najnižším stupňom utajenia stanoveným rozhodnutím 2001/844, nemôže
odôvodňovať odmietnutie sprístupnenia, proti ktorému namieta Komisia. V oblasti súťažného práva sú dokumenty s označením stupňa
utajenia „Restreint UE“ obvykle dostupné účastníkom konania prostredníctvom prijatia nevyhnutných ochranných opatrení (zákaz
zhotovovania fotokópií, sprístupnenie iba advokátom účastníkov konania). Ak by sa Súd pre verejnú službu domnieval, že nemôže
doplniť zhrnutie, ktoré už vypracoval, ani poskytnúť žalobcovi výňatky z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách
bezpečnosti, Súd pre verejnú službu by mal na základe judikatúry (rozsudok Varec, už citovaný) Súdneho dvora, odchylne od
článku 44 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku, rozhodnúť o spore na základe zohľadnenia relevantných výňatkov z tohto dokumentu,
ktoré má k dispozícii, a nemal by vychádzať len zo zhrnutia.
Druhé pojednávanie sa konalo 8. decembra 2010. Na pojednávaní Komisia vyhlásila, že v prípade, ak by Súd pre verejnú službu
dospel k záveru, že dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti sa vzťahuje na dočasné ubytovanie,
nenamieta proti tomu, aby Súd pre verejnú službu rozhodol o spore nielen na základe zohľadnenia zhrnutia, ale aj na základe
zohľadnenia relevantných výňatkov z tohto dokumentu.

Právny stav
I –
O predmete žaloby
Hoci žalobca formálne navrhuje zrušenie rozhodnutia menovacieho orgánu z 3. februára 2009, treba poukázať na to, že takéto
rozhodnutie, ktorým správny orgán zaujal stanovisko k nárokom žalobcu na náhradu škody, je neoddeliteľnou súčasťou správneho
konania, ktoré predchádza podaniu žaloby o určenie zodpovednosti na Súde pre verejnú službu a ktoré len umožňuje žalobcovi
uplatniť na Súde pre verejnú službu návrh na náhradu škody. V dôsledku toho návrhy na zrušenie, ktoré uplatnil žalobca, nemožno
posudzovať nezávisle od návrhov na náhradu škody (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1997, Gill/Komisia,
T‑90/95, bod 45).
Z tohto dôvodu treba vychádzať z toho, že predmetom žaloby je iba náhrada ujmy, ktorá žalobcovi, zosnulému úradníkovi a jeho
deťom vznikla v dôsledku konania Komisie.
II –
O prípustnosti
A –
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia uvádza viaceré námietky neprípustnosti.
Po prvé tvrdí, že vo svojej žiadosti o náhradu škody z 25. februára 2008 podanej v súlade s článkom 90 ods. 1 služobného poriadku
žalobca obmedzil svoje nároky na odškodnenie za materiálnu ujmu a nepredložil nijakú žiadosť, ktorou by sa domáhal náhrady
morálnej ujmy. Návrh je teda v rozsahu, v akom sa týka náhrady morálnej ujmy zosnulého úradníka, jeho detí a žalobcu, neprípustný.
Po druhé, pokiaľ ide o morálnu ujmu zosnulého úradníka, článok 73 služobného poriadku nezaraďuje poškodeného medzi oprávnené
osoby. Poškodený sa teda nemôže úspešne domáhať náhrady škody v rámci konania o určenie mimozmluvnej zodpovednosti na základe
článku 236 ES. Vzhľadom na to, že zosnulý úradník nie je nositeľom nijakého práva na základe článku 73 služobného poriadku,
teda na žalobcu podľa zásady
nemo dat quod non habet
nemohlo prejsť nijaké právo. Žalobou o náhradu škody podanou na základe článku 236 ES sa navyše možno domáhať len odškodnenia,
ktoré prekračuje rámec odškodnenia stanoveného v článku 73 služobného poriadku, pričom takúto žalobu môžu podať len osoby,
ktoré patria do osobnej pôsobnosti tohto ustanovenia.
Po tretie, pokiaľ ide o morálnu ujmu, ktorú utrpel žalobca, tento druh ujmy nebol spomenutý v sťažnosti z 10. septembra 2008,
a teda je neprípustný. Okrem toho žalobca nepatrí medzi právnych nástupcov, na ktorých sa vzťahuje článok 73 služobného poriadku,
a teda sa nemôže úspešne domáhať náhrady škody v rámci mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článku 236 ES.
Po štvrté, pokiaľ ide morálnu ujmu, ktorú utrpeli deti zosnulého úradníka, tento druh ujmy nie je prípustný na podporu žaloby
o náhradu škody založenej na článku 236 ES, keďže deťom poškodeného z článku 73 služobného poriadku nevyplýva nijaké právo.
Okrem toho žalobca vôbec nepreukázal spôsobenú existenčnú škodu.
Po piate tvrdenie žalobcu, že ak by bol zosnulý úradník nažive, zanechal by svojim deťom oveľa vyššiu sumu, ako je suma vyplatená
Komisiou na základe článku 73 služobného poriadku, nie je nijako preukázané a je úplne všeobecné. Okrem toho žalobca neuviedol
nijaký alternatívny zdroj príjmov (napríklad prípadné príjmy zo životného poistenia, na ktoré by mal nárok zosnulý úradník
a jeho manželka), ktorý by umožňoval určiť stratu príjmov, ktorá skutočne vznikla právnym nástupcom, ktorých je právnym zástupcom.
Po šieste druhý ani tretí žalobný dôvod uvedený v návrhu – čiže objektívna zodpovednosť Komisie za dovolené konanie a zodpovednosť
na základe článku 24 služobného poriadku – neboli uvedené v žiadosti o náhradu škody z 25. februára 2008. Okrem toho tieto
dva žalobné dôvody nie sú podložené nijakým dôkazom, ktorý by umožnil vyčísliť údajnú ujmu, a nie sú predmetom nijakého žalobného
návrhu. Tieto žalobné dôvody teda treba vyhlásiť za neprípustné.
Napokon žalobca nepredložil nijaké plnomocenstvo od ostatných poručníkov detí zosnulého úradníka, ktoré by preukazovalo, že
je oprávnený podať návrh v mene a na účet týchto detí. Nie je teda aktívne legitimovaný.
B –
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
V prvom rade je potrebné skúmať námietky neprípustnosti uvedené v bodoch 74 až 77 tohto rozsudku, ktoré sa týkajú návrhov
žalobcu na náhradu morálnej ujmy.
V tejto súvislosti treba poukázať na to, že v systéme prostriedkov nápravy stanovenom článkami 90 a 91 služobného poriadku,
keď ide výlučne o žalobu o náhradu škody v tom zmysle, že žaloba neobsahuje nijaký návrh na zrušenie určitého aktu, ale smeruje
výlučne k náhrade ujmy údajne spôsobenej súborom pochybení alebo opomenutí, ktoré vzhľadom na to, že nemajú nijaký právny
účinok, nemožno považovať za akty spôsobujúce ujmu, správne konanie sa musí nevyhnutne, pod sankciou neprípustnosti neskoršej
žaloby, začať tým, že dotknutá osoba podá žiadosť, ktorou vyzve menovací orgán na náhradu údajnej ujmy, a prípadne pokračovať
podaním sťažnosti proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti (pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. júla 1995, Saby/Komisia,
T‑44/93, bod 31).
Z ustálenej judikatúry navyše vyplýva, že návrhy predložené v konaní pred súdom Únie musia mať rovnaký predmet ako návrhy
uvedené v sťažnosti a obsahovať len dôvody namietania založené na tom istom dôvode ako dôvody namietania uvedené v sťažnosti,
pričom tieto dôvody namietania v sporovom konaní možno rozvinúť predložením žalobných dôvodov a tvrdení, ktoré nemusia byť
v sťažnosti uvedené, ale s ňou úzko súvisia (pozri napríklad rozsudok Súdneho dvora z 23. apríla 2002, Campogrande/Komisia,
C‑62/01 P, bod 34).
Súd pre verejnú službu nedávno konštatoval, že pojem „dôvod“ treba vykladať extenzívne (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 1. júla
2010, Mandt/Parlament, F‑45/07, bod 119). Hoci toto smerovanie judikatúry je založené na rozhodnutí Súdu pre verejnú službu
vo veci týkajúcej sa žaloby o neplatnosť, neznamená to, že ho nemožno použiť vo veci náhrady škody, pokiaľ budú zohľadnené
osobitné znaky konania o náhradu škody. Vo veciach, ktoré sa týkajú výlučne náhrady škody, pojem „dôvod“ nie je vymedzený
podľa „dôvodov namietania“ v zmysle judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode, ale podľa „druhov ujmy“, ktoré dotknutý úradník
uviedol vo svojej žiadosti o náhradu škody. Práve tieto druhy ujmy určujú predmet náhrady, ktorej sa domáha úradník, a v dôsledku
toho aj predmet žiadosti, o ktorej musí správny orgán rozhodnúť.
Z úvah uvedených v troch predchádzajúcich bodoch vyplýva, že návrhy na náhradu škody založené na rôznych druhoch ujmy sú v konaní
pred Súdom pre verejnú službu prípustné iba v prípade, ak ešte pred ich uplatnením bola najprv správnemu orgánu adresovaná
žiadosť, ktorá má rovnaký predmet a je založená na rovnakých druhoch ujmy, a následne bola podaná sťažnosť proti rozhodnutiu
správneho orgánu, ktorý o tejto žiadosti výslovne alebo implicitne rozhodol.
To nebráni dotknutému úradníkovi v tom, aby upravil sumu nárokov uvedených vo svojej žiadosti adresovanej správnemu orgánu,
najmä ak neskôr dôjde k zhoršeniu jeho ujmy alebo ak rozsah jeho škôd možno zistiť alebo posúdiť až po podaní tejto žiadosti
(pozri v tomto zmysle o možnosti vyčísliť ujmu v štádiu podania návrhu rozsudok Súdneho dvora z 23. septembra 2004, Hectors/Parlament,
C‑150/03 P, bod 62), avšak pod podmienkou, že druhy ujmy, na základe ktorých žiada o odškodnenie, boli v tejto žiadosti uvedené.
Hoci sa žalobca v tomto prípade domáha náhrady škodlivých následkov tých istých skutočností, ktoré sú uvedené v jeho žiadosti
z 25. februára 2008, jeho návrhy na náhradu škody sú založené na náhrade rôznych druhov morálnej ujmy, ktorá bola spôsobená
jemu, jeho zosnulému synovi a jeho vnúčatám.
Je však nesporné, že v žiadosti o náhradu škody obsiahnutej v jeho liste z 25. februára 2008 sa žalobca domáhal iba náhrady
materiálnej ujmy a vôbec neuviedol druhy morálnej ujmy, ktoré uvádza v konaní pred Súdom pre verejnú službu.
Je pravda, že vo svojej sťažnosti sa žalobca následne domáhal nielen náhrady materiálnej ujmy, ale aj morálnej ujmy, čo umožnilo
správnemu orgánu zaujať stanovisko k týmto druhom ujmy v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti, ešte pred podaním žaloby. Túto
časť rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti však treba považovať za prvé rozhodnutie prijaté správnym orgánom v súvislosti s uvedenými
druhmi ujmy. Žalobca však nepodal sťažnosť proti tomuto poslednému rozhodnutiu, hoci to mal urobiť, a teda nedodržal dvojfázové
správne konanie, ktoré podmieňuje prípustnosť návrhov na náhradu škody založených na týchto druhoch ujmy.
Pokiaľ ide o argumentáciu založenú na rozsudku Súdneho dvora z 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia (224/87), ktorú žalobca
uviedol na druhom pojednávaní, nemožno ju uznať. Hoci totiž Súdny dvor v tomto rozsudku pripustil, že úradník je oprávnený
predložiť návrhy na náhradu škody po prvý raz v súdnom konaní, urobil to preto, lebo z napadnutia zákonnosti aktu, ktorý spôsoboval
ujmu dotknutej osobe, uvedeného v sťažnosti mohla vyplývať žiadosť o náhradu ujmy spôsobenej týmto aktom. Prejednávaný spor
sa však týka výlučne náhrady škody a nesúvisí s napadnutím zákonnosti rozhodnutia, ktoré by spôsobovalo žalobcovi ujmu.
Z toho dôvodu treba návrhy na náhradu morálnej ujmy v tomto konaní zamietnuť ako neprípustné bez toho, aby bolo potrebné skúmať
ostatné námietky neprípustnosti vznesené voči nim.
Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenia Komisie uvedené v bode 78 tohto rozsudku, Súd pre verejnú službu zastáva názor, že súvisia
s otázkou, či žalobca vzhľadom na sumy, ktoré Komisia už vyplatila z dôvodu plnení podľa služobného poriadku, stratil akýkoľvek
záujem na konaní, pričom táto otázka bude analyzovaná ďalej v rámci vecného skúmania prvého žalobného dôvodu.
Po tretie, pokiaľ ide o námietky neprípustnosti vznesené voči druhému a tretiemu žalobnému dôvodu, ktoré sú uvedené v bode
79 tohto rozsudku, vzhľadom na informácie, ktoré má Súd pre verejnú službu k dispozícii na rozhodnutie vo veci samej, a z dôvodov
súvisiacich s riadnym výkonom spravodlivosti je potrebné najprv skúmať, či môže vzniknúť objektívna zodpovednosť inštitúcie
za dovolené konanie, alebo či môže byť zodpovednosť inštitúcie založená na ustanoveniach článku 24 služobného poriadku. Ak
Súd pre verejnú službu dospeje k záveru, že nároky žalobcu na náhradu škody založené na týchto dvoch žalobných dôvodoch nie
sú dôvodné a že žaloba sa musí zamietnuť, nebude potrebné skúmať tieto námietky neprípustnosti (rozsudok Súdneho dvora z 26. februára
2002, Rada/Boehringer, C‑23/00 P, bod 52; rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. mája 2008, Ott a i./Komisia, T‑250/06 P, body
75 a 76; rozsudky Súdu pre verejnú službu zo 14. novembra 2006, Villa a i./Parlament, F‑4/06, bod 21, a z 20. januára 2009,
Klein/Komisia, F‑32/08, bod 20).
Po štvrté, pokiaľ ide napokon o námietku neprípustnosti založenú na tom, že žalobca nie je aktívne legitimovaný konať ako
právny zástupca právnych nástupcov zosnulého úradníka, keďže nezískal súhlas ostatných poručníkov týchto právnych nástupcov,
treba poukázať na to, že žalobca, ktorý bol listom Súdu pre verejnú službu z 15. júna 2010 vyzvaný, aby predložil dokument,
ktorý preukazuje, že koná so súhlasom týchto ďalších poručníkov, listom zo 17. júna 2010 predložil plnomocenstvo podpísané
týmito poručníkmi. Súd pre verejnú službu teda môže na základe článku 36 rokovacieho poriadku konštatovať, že návrh zodpovedá
požiadavkám článku 35 ods. 1 písm. b) tohto rokovacieho poriadku. Túto námietku neprípustnosti teda treba vylúčiť.
Aj v prípade, ak by nepredloženie takého plnomocenstva pri podaní návrhu nebolo možné v priebehu konania napraviť, Súd pre
verejnú službu v každom prípade pripomína, že Súdny dvor už rozhodol, že skutočnosť, že určitý subjekt nepreukáže svoju procesnú
spôsobilosť podľa vnútroštátneho práva, tomuto subjektu nevyhnutne nebráni v tom, aby sa mohol obrátiť na súd Únie (pozri
v tomto zmysle v súvislosti so vznikajúcou spoločnosťou, ktorej účasť na verejnom obstarávaní a platnosť jej ponuky Komisia
pripustila, rozsudok Súdneho dvora z 28. októbra 1982, Groupement des Agences de voyages/Komisia, 135/81).
Okrem toho v tomto prípade Komisia vo svojej odpovedi na sťažnosť žalobcu vôbec neuviedla, že žalobca môže konať iba v zhode
s ostatnými poručiteľmi právnych nástupcov zosnulého úradníka, hoci sťažnosť predstavovala poslednú procesnú etapu pred podaním
žaloby.
III –
O veci samej
A –
O prvom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia si nesplnila svoju povinnosť zabezpečiť ochranu svojho úradníka
1.     Tvrdenia účastníkov konania
Podľa žalobcu je podmienka vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Komisie týkajúca sa protiprávnosti konania tejto inštitúcie splnená.
Komisia totiž zanedbala dodržiavanie všeobecnej povinnosti zaistiť bezpečnosť, ktorá jej prináleží ako zamestnávateľovi a ktorá
priamo vyplýva z povinnosti poskytnúť pomoc stanovenej v článku 24 prvom odseku služobného poriadku a ktorá má osobitný význam,
pokiaľ ide o úradníkov pôsobiacich v tretej krajine a ich rodinu.
Komisia si nesplnila svoju povinnosť poskytnúť zosnulému úradníkovi a jeho rodine bezpečné ubytovanie, pričom táto povinnosť
je o to dôležitejšia, že úradník je na základe článku 5 ods. 1 prílohy X služobného poriadku povinný využívať ubytovanie,
ktoré mu inštitúcia poskytne. O nedbanlivosti Komisie svedčí skutočnosť, že náhodný zločinec, ktorý bol navyše pod vplyvom
alkoholu a omamných látok, sa ľahko dostal dovnútra domu, v ktorom býval zosnulý úradník, bez vlámania a bez toho, aby musel
prekonať akúkoľvek prekážku. Komisia sa vôbec neubezpečila, či mreže na oknách jedálne predstavujú účinnú prekážku. Tieto
mreže však neplnili svoju funkciu dostatočne. Pokiaľ ide o skutočnosť, že okno tejto miestnosti bolo otvorené, nie je preukázaná
a v každom prípade nemožno na základe nej zbaviť Komisiu jej zodpovednosti. Okrem toho Komisia by mala byť zodpovedná za neprítomnosť
nočného strážnika v čase vlámania. Neboli navyše prijaté ani také málo nákladné, avšak účinné opatrenia, ako je inštalácia
poplašného systému a/alebo núdzového tlačidla, hoci autorka písomnej odpovede z 6 augusta 2007 ich označila za „štandardné“
bezpečnostné opatrenia.
Pokiaľ ide o súhlas, ktorý zosnulý úradník udelil v čase, keď mu bolo poskytnuté dočasné ubytovanie, tento nemôže v nijakom
prípade zbaviť Komisiu jej povinností v oblasti bezpečnosti. Syn žalobcu si navyše toto ubytovanie, ktoré prenajala Komisia
pred jeho príchodom do Rabatu, nevybral.
Žalobca uvádza, že vôbec netvrdí, že Komisia bola povinná zabezpečiť absolútnu bezpečnosť zosnulého úradníka a jeho rodiny,
ale len že neboli prijaté minimálne, účinné a primerané opatrenia, ktoré mohli predstavovať konkrétnu ochranu pre bezpečnosť
jeho syna a jeho rodiny.
Komisia poukazuje na judikatúru, podľa ktorej úradník – alebo jeho právni nástupcovia – ktorý má nárok na plnenia stanovené
v článku 73 služobného poriadku, môže úspešne podať žalobu o určenie mimozmluvnej zodpovednosti proti dotknutej inštitúcii
iba v prípade, ak tieto dávky nepostačujú na náhradu vzniknutých škôd. Túto judikatúru možno použiť aj v prípade ostatných
plnení podľa služobného poriadku, ktoré boli v prejednávanom spore vyplatené právnym nástupcom zosnulého úradníka. Žalobca,
na ktorom spočíva dôkazné bremeno, však nepreukázal, že sumy vyplatené Komisiou v prejednávanej veci sú v tomto smere nepostačujúce.
Komisia má teda pochybnosti o záujme žalobcu na konaní, aspoň pokiaľ ide o údajnú morálnu ujmu. Pokiaľ ide o materiálnu ujmu,
žalobca pri stanovovaní výšky odškodnenia, ktorého sa domáha, vôbec nezohľadnil plnenia podľa služobného poriadku priznané
právnym nástupcom zosnulého úradníka, hoci podľa vyššie uvedenej judikatúry je vylúčené, aby dodatočná žaloba o určenie mimozmluvnej
zodpovednosti viedla k dvojnásobnému odškodneniu za tú istú ujmu.
Komisia nespochybňuje skutočnosť, že ako zamestnávateľ má všeobecnú povinnosť zaistiť bezpečnosť, avšak v súvislosti s tvrdeniami
žalobcu namieta, že prijala primerané ochranné opatrenia, ktoré si situácia vyžadovala, v dôsledku čoho je vylúčené, že by
sa mohla dopustiť pochybenia. Tvrdenia týkajúce sa obrany Komisie v súvislosti s týmito otázkami boli uvedené v bode 53 tohto
rozsudku. Okrem toho Komisia zastáva názor, že za škody, na ktoré poukazuje žalobca, zodpovedá výlučne samotný páchateľ. Syn
žalobcu tiež konal do určitej miery nedbanlivo, čo prispelo ku vzniku škody, najmä tým, že sa pred svojím odchodom do Maroka
nezúčastnil na informačných stretnutiach týkajúcich sa bezpečnosti organizovaných Komisiou pre osoby vyslané do delegácie
v tretej krajine a že počas noci dvojnásobnej vraždy nechal otvorené okno domu, v ktorom bol ubytovaný.
Po tom, čo sa v priestoroch kancelárie Súdu pre verejnú službu oboznámil so zhrnutím výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti, právny zástupca žalobcu zdôraznil, že tento dokument je pre Komisiu záväzný a že stanovuje
podmienky, ktoré si inštitúcia sama stanovila v súvislosti s výkonom svojej diskrečnej právomoci. Tiež uviedol, že Komisia
napriek tomu, že vedela o rizikách, ktoré hrozia jej úradníkom pôsobiacim v Maroku, nedodržala nijaké z opatrení predpísaných
týmto dokumentom. Ak by Komisia tieto opatrenia dodržala, k dvojnásobnej vražde by nedošlo. Okrem toho, ak by bezpečnostné
opatrenia stanovené v dokumente z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti boli vykonané, syn žalobcu by
mohol ohlásiť poplach a nemusel by podľahnúť svojim zraneniam. Bol teda pozbavený nádeje na prežitie. Príčinná súvislosť medzi
pochybením Komisie a škodami je jednoznačne preukázaná. Zodpovednosť Komisie nezmierňuje akékoľvek pochybenie zavraždeného
úradníka.
Komisia uviedla, že dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti sa nevzťahuje na dočasné ubytovanie,
aké bolo poskytnuté synovi žalobcu, a že v každom prípade stanovuje iba odporúčania, a nie opatrenia záväznej povahy. Správny
orgán teda v tomto prípade disponoval širokou mierou voľnej úvahy, pričom zjavne neprekročil jej hranice, keďže ochranné opatrenia
vykonané v tomto prípade boli dostatočné a primerané.
2.     Posúdenie Súdom pre verejnú službu
a)     O námietke Komisie založenej na tom, že údajná ujma bola v celom rozsahu nahradená
V prvom rade je potrebné skúmať, či žalobca spĺňa podmienku preukázania nahraditeľnej ujmy, bez ktorej by sa jeho žaloba o náhradu
škody musela zamietnuť. Komisia totiž tvrdí, že ujma, na ktorú poukazuje žalobca, bola v celom rozsahu nahradená plneniami
podľa služobného poriadku vyplatenými právnym nástupcom zosnulého úradníka. Jedna z podmienok vzniku zodpovednosti Únie, konkrétne
dôkaz o existencii nenahradenej ujmy, teda nie je splnená, takže žaloba by sa mala hneď zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné
skúmať, či sa Komisia dopustila pochybenia. Žalobca na druhej strane tvrdí, že plnenia podľa služobného poriadku, ktoré majú
paušálnu povahu, sú úplne nedostačujúce na zabezpečenie primeranej náhrady značnej materiálnej a morálnej ujmy spôsobenej
v prejednávanej veci, ktorá v dejinách inštitúcií Únie nemá obdobu. Podľa judikatúry je vzhľadom na výnimočnú povahu okolností
sporu potrebné poskytnúť doplnkové odškodnenie (rozsudok Súdneho dvora z 8. októbra 1986, Leussink/Komisia, 169/83 a 136/84).
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že z dôvodu paušálnej povahy plnení stanovených služobným poriadkom v prospech právnych
nástupcov zosnulého úradníka sú títo právni nástupcovia oprávnení žiadať od inštitúcie doplnkové odškodnenie, ak je táto inštitúcia
zodpovedná za smrť úradníka a ak plnenia podľa služobného poriadku nepostačujú na zabezpečenie úplnej náhrady vzniknutej ujmy
(pozri v tomto zmysle rozsudok Leussink/Komisia, už citovaný, bod 13; rozsudok Súdneho dvora z 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisia,
C‑257/98 P, body 22 a 23).
Prináleží v prvom rade účastníkovi konania, ktorý uplatnil zodpovednosť Únie, aby predložil presvedčivé dôkazy, pokiaľ ide
o existenciu alebo rozsah ujmy, ktorú uvádza, a preukázal príčinnú súvislosť medzi touto škodou a sporným konaním inštitúcií
(pozri najmä rozsudky Súdneho dvora z 21. mája 1976, Roquette frères/Komisia, 26/74, body 22 a 23, a zo 7. mája 1998, Somaco/Komisia,
C‑401/96 P, bod 71).
Je pravda, že argumentácia Komisie založená na tom, že náhrada poskytnutá prostredníctvom plnení podľa služobného poriadku
je dostačujúca, sa javí ako námietka neprípustnosti, keďže Komisia sa zrejme domnieva, že žalobca už nemá záujem na konaní.
V súlade s ustálenou judikatúrou by sa teda bolo možné domnievať, že prináleží žalovanej, ktorá namieta nedostatok záujmu
žalobcu na konaní, aby preukázala, že existuje takáto prekážka prípustnosti žaloby.
Takýto výklad argumentácie Komisie však nemožno prijať. Tvrdenie Komisie totiž spočíva v zdôraznení, že žalobca nespĺňa jednu
z hmotnoprávnych podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie, ktorou je preukázanie nahraditeľnej ujmy. Vzhľadom na to,
že prináleží žalobcovi, aby preukázal existenciu a rozsah ujmy, náhrady ktorej sa domáha, jemu prináleží, aby predložil dôkaz
o tom, že ujma, ktorú uvádza, nebola v celom rozsahu nahradená prostredníctvom plnení podľa služobného poriadku (pozri v tomto
zmysle rozsudok Lucaccioni/Komisia, už citovaný, bod 16).
V tomto prípade Súd pre verejnú službu zastáva názor, že žalobca v tomto smere predložil dostatočné dôkazy.
V prvom rade predpoklad, z ktorého žalobca vychádzal pri odhade sumy žiadanej z dôvodu materiálnej ujmy, ktorá predstavuje
aspoň približné posúdenie finančnej straty, ktorú utrpeli právni nástupcovia zosnulého úradníka, konkrétne predpoklad, že
zosnulý úradník by mohol vykonávať svoju činnosť až do dôchodkového veku, sa javí byť reálny a primeraný, hoci je pravda,
že takto zohľadnené obdobie predstavuje 26 rokov. Suma 2 552 837,96 eura spomenutá v návrhu, ktorá zodpovedá sume platov,
ktoré by syn žalobcu poberal, ak by vykonával svoju činnosť až do dôchodkového veku, teda nie je apriórne neprimeraná. Okrem
toho žalobca nepredložil nijakú žiadosť z dôvodu straty nárokov na dôchodok, ktoré by jeho syn mohol získať v priebehu toho
istého obdobia, hoci súdy Únie pripúšťajú, že tieto nároky možno vziať do úvahy pri posudzovaní materiálnej ujmy (pozri rozsudky
Súdu prvého stupňa z 5. októbra 2004, Sanders a i./Komisia, T‑45/01, bod 167, a z 12. júla 2007, Sanders a i./Komisia, T‑45/01,
body 87 až 90).
Ďalej treba poukázať na to, že takto vypočítaná suma prekračuje celkovú sumu plnení podľa služobného poriadku, ktoré Komisia
vyplatila a vyplatí právnym nástupcom zosnulého úradníka, aj v prípade, ktorý uviedla Komisia v bode 54 vyjadrenia k žalobe,
že uvedené plnenia sa budú vyplácať, až kým osirelé deti nedovŕšia vek 26 rokov (suma odhadovaná v tomto prípade na 2 478 375,47
eura).
Napokon suma 2 552 837,96 eura, ktorú uviedol žalobca, bola prehodnotená na sumu, ktorá sa blíži k štyrom miliónom eur, v tabuľke,
ktorú predložil na prvom pojednávaní, s cieľom zohľadniť najmä povýšenia do vyšších platových tried, ktoré by jeho syn podľa
jeho názoru dosiahol. Je pravda, že tieto povýšenia majú prirodzene hypotetickú povahu, keďže úradníci nemajú nárok na takýto
služobný postup. Okrem toho treba zdôrazniť, že Komisia priznala zosnulému úradníkovi výnimočné zvýhodnenie v podobe povýšenia
do vyššej platovej triedy po smrti, ktoré sa zohľadnilo pri výpočte plnení podľa služobného poriadku vyplatených právnym nástupcom
dotknutej osoby. Je však primerané domnievať sa, že vyššie uvedená suma 2 552 837,96 eura by sa mala z viacerých dôvodov zvýšiť,
prinajmenšom v súvislosti so zvýšeniami platového stupňa, ktoré by zosnulý úradník mohol dosiahnuť v závislosti od počtu odpracovaných
rokov (pre presnejšie určenie sumy materiálnej ujmy pozri body 199 a 200 tohto rozsudku).
Vzhľadom na údaje poskytnuté žalobcom v prípade, ak by Komisia v celom rozsahu zodpovedala za celú vzniknutú materiálnu ujmu,
nemožno vylúčiť, že plnenia podľa služobného poriadku vyplatené dotknutým osobám, ktoré sú úplnými maloletými sirotami, sú
nedostatočné na zabezpečenie úplnej náhrady značnej materiálnej ujmy, ktorá im vznikla. Na rozdiel od toho, čo Komisia uviedla
na pojednávaní, skutočnosť, že sumy mesačne vyplácané právnym nástupcom zosnulého úradníka z dôvodu plnení podľa služobného
poriadku prekračujú sumu platu, ktorú by tento úradník získal v júni 2009, nespochybňuje tento záver. Uvedený plat sa totiž
mohol vyplácať synovi žalobcu, ako už bolo uvedené, až kým by nedosiahol dôchodkový vek, čiže počas dlhšieho obdobia, ako
je obdobie stanovené na vyplácanie plnení podľa služobného poriadku jeho právnym nástupcom.
Komisia teda nie je oprávnená tvrdiť, že žaloba žalobcu o náhradu škody sa musí bez ďalšieho zamietnuť, keďže žalobca nepreukázal,
že údajná ujma nebola v celom rozsahu nahradená prostredníctvom plnení podľa služobného poriadku, ktoré už boli priznané právnym
nástupcom jeho syna.
b)     O výhrade založenej na tom, že Komisia sa dopustila pochybenia pri plnení povinnosti zaistiť bezpečnosť zosnulého úradníka
a jeho rodiny
O podmienkach vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Komisie
Z ustálenej judikatúry súdov Únie vyplýva, že spor medzi úradníkom a inštitúciou, ktorej podlieha alebo podliehal, týkajúci
sa náhrady škody v prípade, ak má svoj pôvod v pracovnom pomere, ktorý spája alebo spájal dotknutú osobu a inštitúciu, patrí
do pôsobnosti článku 236 ES a článkov 90 a 91 služobného poriadku a nepatrí do pôsobnosti článkov 235 ES a 288 ES (rozsudky
Súdneho dvora z 22. októbra 1975, Meyer-Burckhardt/Komisia, 9/75, bod 7; zo 17. februára 1977, Reinarz/Komisia a Rada, 48/76,
bod 10; uznesenie Súdneho dvora z 10. júna 1987, Pomar/Komisia, 317/85, bod 7; rozsudok Súdneho dvora zo 7. októbra 1987,
Schina/Komisia, 401/85, bod 9; uznesenie Súdu prvého stupňa z 26. júna 2009, Marcuccio/Komisia, T‑114/08 P, body 12, 13 a 24;
rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. mája 2010, Nanopoulos/Komisia, F‑30/08, body 130 až 133, o ktorom sa rozhoduje v odvolacom
konaní pred Všeobecným súdom Európskej únie, vec T‑308/10 P). Túto judikatúru možno použiť v spore medzi právnymi nástupcami
zosnulého úradníka alebo ich právnym zástupcom a inštitúciou, ktorej tento úradník podliehal, keďže takýto spor má svoj pôvod
v pracovnom pomere medzi týmto úradníkom a uvedenou inštitúciou.
Zodpovednosť inštitúcie v rámci článku 236 ES predpokladá splnenie viacerých podmienok, ktorými sú existencia nesprávneho
služobného postupu alebo protiprávneho konania inštitúcie, existencia určitej a vyčísliteľnej ujmy, ako aj existencia príčinnej
súvislosti medzi pochybením a údajnou ujmou (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1990, Moritz/Komisia,
T‑20/89, bod 19; z 9. februára 1994, Latham/Komisia, T‑82/91, bod 72, a z 21. februára 1995, Moat/Komisia, T‑506/93, bod 46).
Vzhľadom na to, že tieto podmienky musia byť splnené kumulatívne, skutočnosť, že jedna z nich nie je splnená, postačuje na
zamietnutie žaloby o náhradu škody (rozsudok Lucaccioni/Komisia, už citovaný, bod 14).
Pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, ktorú Súd pre verejnú službu preskúma ako prvú, treba zdôrazniť, že aj v prípade, ak
by nešlo o zákonnosť rozhodovacieho postupu, ale o nesprávnosť iného ako rozhodovacieho postupu, ako je to v tomto prípade,
súd Únie musí v rámci relevantných okolností veci, o ktorej rozhoduje, vziať do úvahy mieru voľnej úvahy, ktorou disponoval
správny orgán v čase sporných skutočností.
Keď inštitúcia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, najmä keď nie je povinná konať určitým spôsobom na základe príslušných
právnych predpisov, rozhodujúcim kritériom pre posúdenie splnenia prvej podmienky je kritérium zjavného a hrubého prekročenia
obmedzení vzťahujúcich sa na túto diskrečnú právomoc. Keď sa správny orgán nedopustil nijakého zjavného pochybenia, nemožno
mu vytýkať nijaké protiprávne konanie a jeho zodpovednosť je teda vylúčená. Napríklad začatie vyšetrovania, na konci ktorého
je dotknutý úradník zbavený obvinenia, nemôže viesť k vzniku zodpovednosti inštitúcie, ak je rozhodnutie o začatí vyšetrovania
založené na súbore dostatočných a relevantných dôkazov a z tohto dôvodu nie je zjavne nesprávne (pozri v tomto zmysle rozsudok
Súdu pre verejnú službu z 2. mája 2007, Giraudy/Komisia, F‑23/05, body 104, 105 a 167).
Naproti tomu, keď je miera voľnej úvahy správneho orgánu podstatne obmedzená či dokonca vylúčená, samotné porušenie práva
Únie môže postačovať na preukázanie existencie dostatočne kvalifikovaného porušenia, ktoré môže viesť k vzniku zodpovednosti
inštitúcie (rozsudok Súdneho dvora zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, bod 44). Keď teda správny orgán
musí konať určitým spôsobom, ktorý vyplýva z platných predpisov, z dodržiavania všeobecných zásad alebo základných práv alebo
z pravidiel, ktoré si sám stanovil, samotné nesplnenie takejto povinnosti môže viesť k vzniku zodpovednosti dotknutej inštitúcie.
Na základe toho súdy Únie konštatovali, že došlo k vzniku zodpovednosti inštitúcie, ktorá si nesplnila povinnosť náležitej
starostlivosti, ktorá jej prináleží ako zamestnávateľovi, pokiaľ ide o kontrolu, údržbu a používanie služobného vozidla, v ktorom
cestoval úradník v čase nehody (rozsudok Leussink/Komisia, už citovaný, body 15 až 17); inštitúcie, ktorá neupozornila úradníka
na existenciu choroby, ktorá vyplývala z jeho spisu, hoci bola povinná upozorniť dotknutú osobu na konanie nebezpečné jej
zdravie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1997, Gill/Komisia, už citovaný, bod 34); inštitúcie, ktorej zdravotná
služba neinformovala úradníka o rizikových faktoroch, ktoré môžu viesť k vzniku choroby (rozsudok Súdu prvého stupňa z 25. septembra
1991, Nijman/Komisia, T‑36/89, bod 37) alebo inštitúcie, ktorá v primeranej lehote nerozhodla o žiadosti o uznanie choroby
za chorobu z povolania (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. apríla 2006, Angeletti/Komisia, T‑394/03, body 161 a 167).
Hoci Komisia s poukazom na rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, Franchet a Byk/Komisia (T‑48/05, body 95 až 97), a z 10. decembra
2008, Nardone/Komisia (T‑57/99, bod 162), tvrdí, že prvá podmienka vzniku mimozmluvnej zodpovednosti správneho orgánu predpokladá
vo všetkých prípadoch preukázanie dostatočne kvalifikovaného porušenia právneho pravidla, ktorého účelom je priznať práva
jednotlivcom, podľa ustálenej judikatúry je takáto podmienka relevantná pre žaloby o náhradu škody podané jednotlivcami na
základe článku 288 ES, ale nevzťahuje sa na žaloby o náhradu škody, ktoré majú svoj pôvod v pracovnom pomere medzi úradníkom
a jeho inštitúciou. Súdy Únie najmä v rozsudkoch spomenutých v predchádzajúcom bode vyvodili existenciu pochybenia správneho
orgánu iba zo zistenia, že došlo k protiprávnemu konaniu, bez toho, aby uviedli, že išlo o „dostatočne kvalifikované“ porušenie,
alebo overili, či porušené pravidlo bolo možné považovať za pravidlo, ktorého účelom je priznať práva jednotlivcom. Odvolacia
komora Súdu prvého stupňa v už citovanom uznesení Marcuccio/Komisia (body 11, 12 a 13), ktoré bolo vydané po vydaní už citovaných
rozsudkov Franchet a Byk/Komisia a Nardone/Komisia, potvrdila, že úradníka vzhľadom na jeho pracovný pomer s Úniou nemožno
posudzovať ako jednotlivca a že podmienky vzniku zodpovednosti na základe článku 236 ES sú odlišné od podmienok vzniku zodpovednosti
podľa článku 288 ES. Ak by sme vychádzali z tvrdenia Komisie, žaloby o určenie zodpovednosti podané úradníkmi proti správnemu
orgánu by v zásade podliehali režimu hrubého alebo kvalifikovaného pochybenia, hoci požiadavka hrubého pochybenia má zmysel
iba v oblastiach, v ktorých správny orgán disponuje širokou mierou voľnej úvahy.
Treba poukázať na to, že rozsudkom zo 16. decembra 2010, Komisia/Petrilli (T‑143/09 P, bod 46), ktorý bol vydaný po druhom
pojednávaní v prejednávanej veci, Všeobecný súd Európskej únie jednoznačne spochybnil tvrdenie Komisie a prehodnotil už citovaný
rozsudok Nardone/Komisia. Rozhodol teda, že na rozdiel od toho, čo bolo uvedené v tomto rozsudku, konania vo veciach verejnej
služby na základe článku 236 ES a článkov 90 a 91 služobného poriadku, vrátane konania o náhradu škody spôsobenej úradníkovi
alebo zamestnancovi, sa riadi pravidlami, ktoré sú osobitné a špeciálne vo vzťahu k pravidlám vyplývajúcim zo všeobecných
zásad, ktorými sa spravuje mimozmluvná zodpovednosť Únie v rámci článku 235 ES a článku 288 druhého odseku ES (pozri v tomto
zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. júna 2002, Mellone/Komisia, T‑187/01, bod 74, a zo 14. októbra 2004, Polinsky/Súdny
dvor, T‑1/02, bod 47). Najmä zo služobného poriadku totiž vyplýva, že na rozdiel od ktoréhokoľvek iného jednotlivca úradníka
alebo zamestnanca Únie spája s inštitúciou, ktorej podlieha, pracovnoprávny vzťah, v rámci ktorého existuje rovnováha osobitných
vzájomných práv a povinností, ktorá sa prejavuje v podobe povinnosti náležitej starostlivosti inštitúcie vo vzťahu k dotknutej
osobe (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 29. júna 1994, Klinke/Súdny dvor, C‑298/93 P, bod 38). Táto rovnováha
v podstate slúži na udržanie vzťahu dôvery, ktorý musí existovať medzi inštitúciami a ich úradníkmi na účely zabezpečenia
riadneho plnenia úloh všeobecného záujmu zverených inštitúciám vo vzťahu k občanom (pozri v tomto zmysle analogicky rozsudok
Súdneho dvora zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, body 44 až 47). Z toho vyplýva, že keď Únia koná ako zamestnávateľ,
podlieha sprísnenej zodpovednosti, ktorá sa prejavuje v povinnosti nahradiť škody spôsobené svojim zamestnancom akýmkoľvek
protiprávnym konaním, ktorého sa dopustila ako zamestnávateľ.
V každom prípade, aj keby bol výklad prvej podmienky vzniku zodpovednosti, ktorý presadzuje Komisia, správny, bolo by potrebné
konštatovať, že pravidlo, k porušeniu ktorého mohlo dôjsť v prejednávanom spore, čiže povinnosť Komisie zaistiť bezpečnosť
svojich zamestnancov, je pravidlom, ktorého účelom je priznať práva jednotlivcom, v zmysle judikatúry vytvorenej na základe
článku 288 ES (pozri analogicky v súvislosti s povinnosťou zabezpečiť zdravé pracovné prostredie, ktorá vyplýva z povinnosti
náležitej starostlivosti, rozsudok Nardone/Komisia, už citovaný). Otázka, či je prípadné porušenie tohto pravidla dostatočne
kvalifikované, bude preskúmaná ďalej.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na určenie, či sa Komisia dopustila pochybenia a či toto pochybenie môže viesť k vzniku jej
zodpovednosti, je potrebné najprv skúmať, aká bola miera voľnej úvahy, ktorou v tomto prípade Komisia disponovala pri zabezpečení
ochrany zosnulého úradníka a jeho rodiny.
O rozsahu miery voľnej úvahy, ktorou disponuje Komisia pri zaistení bezpečnosti svojich úradníkov pôsobiacich v delegácii
v tretej krajine
Pokiaľ ide o bezpečnosť pracovných podmienok jej zamestnancov, je nesporné, že Komisia má, rovnako ako ktorýkoľvek verejnoprávny
alebo súkromnoprávny zamestnávateľ, povinnosť konať. Títo zamestnanci sa totiž môžu dovolávať práva na pracovné podmienky,
ktoré zohľadňujú ich zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť, ako to navyše pripomína článok 31 ods. 1 Charty základných práv Európskej
únie. Už z tohto dôvodu je vylúčené tvrdenie, že Komisia disponuje v tejto oblasti širokou diskrečnou právomocou, ktorá platí
v oblastiach, v ktorých správny orgán môže slobodne určovať podmienky svojho konania bez toho, aby musel zaručiť akékoľvek
právo. Okrem toho tak zo všeobecných predpisov vzťahujúcich sa na túto oblasť, ako aj z judikatúry vyplýva, že povinnosť Komisie
ako zamestnávateľa zaistiť bezpečnosť svojich zamestnancov má osobitný význam a že miera voľnej úvahy správneho orgánu v tejto
oblasti síce nie je vylúčená, ale je obmedzená.
Po prvé, pokiaľ ide o všeobecné predpisy relevantné pre túto oblasť, článok 1e ods. 2 služobného poriadku stanovuje, že úradníci
v aktívnom pracovnom pomere majú nárok na pracovné podmienky spĺňajúce primerané zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré sú
aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami uplatniteľnými podľa opatrení schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv (k tomuto
článku pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu z 30. apríla 2009, Aayhan a i./Parlament, F‑65/07, bod 116). Z európskych smerníc,
osobitne zo smernice 89/391, však vyplýva, že zamestnávateľ je povinný zaistiť bezpečnosť a ochranu zdravia svojich zamestnancov
pri práci po všetkých stránkach. Obsah povinnosti zaistiť pracovníkom bezpečné pracovné prostredie je spresnený v článkoch
6 až 12 smernice 89/391, ako aj ako aj vo viacerých ďalších smerniciach, ktoré stanovujú prevenčné opatrenia, ktoré musia
byť prijaté v určitých osobitných odvetviach. Komisia je navyše ako strážkyňa zmlúv viazaná striktným výkladom povinností
takto stanovených pre zamestnávateľov (pozri rozsudok Súdneho dvora zo 14. júna 2007, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑127/05).
Okrem toho skutočnosť, že Komisia prijala rozhodnutie z 26. apríla 2006, potvrdzuje, že táto inštitúcia vyvodila dôsledky,
ktoré vyplývali z článku 1e ods. 2 služobného poriadku, pričom sa inšpirovala normami, ktoré platia v členských štátoch na
základe smernice 89/391.
Okrem toho, ako žalobca správne uviedol, povinnosť zaistiť ochranu svojich zamestnancov predstavuje pre Komisiu zásadu, na
ktorej je založený článok 24 služobného poriadku, a má osobitný význam pre úradníkov pôsobiacich v tretích krajinách, v ktorých
sú na základe článku 5 ods. 1 prílohy X služobného poriadku povinní využívať ubytovanie, ktoré im poskytla inštitúcia. Článok
5 ods. 2 prílohy X služobného poriadku v tejto súvislosti stanovuje, že menovací orgán rozhoduje o nároku na nábytok a ostatné
zariadenie potrebné na ubytovanie podľa podmienok platných v každom mieste zamestnania. Toto ubytovanie je teda predmetom
osobitnej právnej úpravy a najmä v miestach zamestnania, v ktorých je bezpečnosť úradníkov osobitne ohrozená, nemôže byť vylúčené
zo zodpovednosti správneho orgánu. Povinnosť zabezpečiť ochranu sa navyše vzťahuje aj na rodinných príslušníkov úradníka,
ktorí s ním bývajú v dotknutej tretej krajine, čo potvrdzuje skutočnosť, že manžel sa musí tiež zúčastniť na určitých informačných
stretnutiach týkajúcich sa bezpečnostných otázok v rámci prípravy pred vyslaním.
Po druhé, keď Súdny dvor Európskej únie uznal, že vznikla zodpovednosť inštitúcie z dôvodu, že táto inštitúcia si nesplnila
svoju povinnosť zaistiť bezpečnosť svojich zamestnancov, nekonštatoval, že správny orgán disponuje v tejto oblasti širokou
diskrečnou právomocou, ani že zistené nesplnenie povinnosti musí vykazovať osobitný stupeň závažnosti. Inštitúcii bola teda
uložená povinnosť nahradiť následky úrazu, ku ktorému došlo v prázdninovom tábore pre deti jej úradníkov, keďže nezabezpečila
primerané zmluvné záruky a neinformovala o tom dotknuté osoby (rozsudok Súdneho dvora zo 7. októbra 1982, Berti/Komisia, 131/81,
body 23 a 24) alebo odškodniť úradníka, ktorý utrpel úraz, keď služobne cestoval nedostatočne udržiavaným služobným vozidlom,
ktorý riadil iný úradník inštitúcie (rozsudok Leussink/Komisia, už citovaný, body 15 až 17). Súdny dvor tiež konštatoval,
že táto povinnosť zaistiť bezpečnosť platí aj vo vzťahu k stavebnému robotníkovi, ktorý nebol úradníkom ani zamestnancom inštitúcie
a ktorý bol obeťou pádu budovy inštitúcie, pre ktorú pracoval (rozsudok Súdneho dvora z 27. marca 1990, Grifoni/ESAE, C‑308/87,
body 13 a 14).
Napriek jej širokému rozsahu však táto povinnosť zaistiť bezpečnosť svojich zamestnancov nemôže ukladať dotknutej inštitúcii
absolútnu povinnosť zabezpečiť výsledok. Nemožno najmä opomenúť obmedzenia finančnej, administratívnej či technickej povahy,
ktorým čelí správny orgán a ktoré niekedy sťažujú či dokonca znemožňujú vykonanie opatrení, ktoré sú naliehavé a nevyhnutné,
v krátkom čase, a to aj napriek vynaloženému úsiliu príslušných orgánov. Okrem toho táto povinnosť zaistiť bezpečnosť je problematická,
ak si dotknutý úradník na rozdiel od pracovníka, ktorý trvale pracuje na určenom mieste, musí plniť svoje povinnosti v tretej
krajine, ako to bolo v prípade syna žalobcu, a prijať funkciu porovnateľnú s diplomatickou funkciou, s ktorou súvisia rozličné
riziká, ktoré sa ťažšie identifikujú a kontrolujú.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu po prvé poukazuje na to, že ubytovanie takého úradníka, aj keď mu bolo poskytnuté
z dôvodu jeho povinností, na ktoré sa vzťahujú osobitné ochranné opatrenia v niektorých delegáciách v tretích krajinách, nemožno
úplne stotožniť s miestom výkonu práce alebo pracoviskom v zmysle smernice 89/391. Ubytovacie priestory zamestnancov delegácií
v tretích krajinách navyše nezodpovedajú definícii „pracovísk“ ani definícii „priestorov Komisie“, ktoré sú reštriktívne vymedzené
rozhodnutím z 26. apríla 2006. Okrem toho smernica 89/391 v článku 5 štvrtom odseku stanovuje, že členské štáty majú možnosť
ustanoviť vylúčenie alebo obmedzenie zodpovednosti zamestnávateľov za skutočnosti spôsobené nezvyčajnými a nepredvídateľnými
okolnosťami, na ktoré zamestnávatelia nemajú vplyv, alebo výnimočnými udalosťami, ktorých následkom nemohli zabrániť napriek
vynaloženiu úplnej náležitej starostlivosti. Takéto obmedzenie zodpovednosti stanovené smernicou 89/391 pre zamestnávateľov
v členských štátoch teda možno pripustiť aj v prípade inštitúcií Únie ako zamestnávateľov v rámci článku 1e ods. 2 služobného
poriadku.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy a pri náležitom zohľadnení osobitostí životných a pracovných podmienok úradníka pôsobiaceho
v delegácii v tretej krajine Súd pre verejnú službu vzhľadom na základné pravidlá obsiahnuté v smernici 89/391 zastáva názor,
že povinnosť zaistiť bezpečnosť, ktorú má Komisia, v takých zložitých súvislostiach vyžaduje, aby inštitúcia najprv posúdila
riziká, ktorým sú jej zamestnanci vystavení, a prijala preventívne opatrenia integrované vo všetkých stupňoch služobnej činnosti
a následne informovala dotknutých zamestnancov o zistených rizikách a ubezpečila sa, že zamestnancom boli skutočne poskytnuté
primerané pokyny týkajúce sa rizík pre ich bezpečnosť, a napokon aby prijala primerané ochranné opatrenia a zabezpečila organizačné
opatrenia a prostriedky, ktoré považuje za nevyhnuté.
V tomto prípade žalobca zameriava svoju kritiku na tretí krok týkajúci sa ochranných opatrení, ktoré Komisia nevykonala. Vôbec
nenamieta, že Komisia si nesplnila svoje povinnosti týkajúce sa preventívneho posúdenia rizika a informovania jeho syna.
Súd pre verejnú službu však pred skúmaním povahy opatrení, ktoré bola Komisia povinná prijať, považuje za potrebné zdôrazniť,
že inštitúcia vôbec neporušila svoju povinnosť preventívne posúdiť riziká, ktorým budú vystavení jej úradníci pôsobiaci v delegácii
v Rabate.
Po prvé totiž Komisia v súvislosti so svojimi zamestnancami pôsobiacimi v Rabate v čase sporných skutočností vykonala preventívne
posúdenie rizík, ktorým boli títo zamestnanci vystavení. Z bezpečnostných pokynov poskytovaných úradníkom pred začatím ich
činnosti v delegácii v rámci programu organizovaného pred vyslaním vyplýva, že riziká, ktoré Komisia zohľadnila v súvislosti
s Marokom, boli rizikami, ktorým sú vystavené osoby, ktorých životná úroveň počas ich pobytu je pomerne vysoká, čiže riziká
agresie v niektorých miestach alebo v niektorých hodinách a riziká krádeže alebo vlámania. Po druhé v januári 2006, niekoľko
mesiacov pred dvojnásobnou vraždou, bol stupeň rizika týkajúci sa delegácie v Rabate a ubytovania zamestnancov zvýšený na
stupeň „skupiny III“, ktorý je najvyšším stupňom rizika pre delegácie v tretích krajinách, z čoho vyplývalo najmä nepretržité
stráženie ubytovacích priestorov vyslaných zamestnancov špecializovanou spoločnosťou. Hoci Maroko nebolo pred rokom 2006 zaradené
medzi krajiny s mimoriadne vysokým rizikom atentátov na členov diplomatického zboru, keďže predtým nebola zaznamenaná nijaká
agresia voči nim (s výnimkou agresie, ktorej obeťami boli diplomati dotknutí atentátom na kráľa v roku 1971 v Skhirate), Komisia
sa domnievala, že vo viacerých krajinách, vrátane Maroka, môže existovať hrozba teroristického útoku týkajúca sa konkrétnejšie
Európskej únie, ktorá odôvodňuje preradenie delegácie v Rabate zo stupňa rizika skupiny II do stupňa rizika skupiny III. Okrem
toho v oznámení adresovanom vedúcim delegácie zo 6. februára 2006 riaditeľ riaditeľstva pre vonkajšie vzťahy GR pre vonkajšie
vzťahy v tejto súvislosti pripomenul viaceré odporúčania, najmä informovanie zamestnancov strážnych služieb pre „lepšiu ostražitosť
a kontrolu kancelárií, sídiel a ubytovacích priestorov“, a význam „zabezpečenia dôsledného dodržiavania zmluvných príkazov
a postupov.“
Komisia teda vôbec nepodcenila riziká, ktoré hrozili jej úradníkom pôsobiacim v delegácii v Rabate.
O existencii pochybenia pri vykonávaní primeraných ochranných opatrení
Pokiaľ ide o ochranné opatrenia prijaté v tomto prípade, Súd pre verejnú službu na základe informácií získaných v nadväznosti
na opatrenia týkajúce sa dokazovania dospel k záveru, že Komisia si nesplnila svoje povinnosti.
Na základe prvého posúdenia bolo iba z hľadiska informácií, ktoré mal Súd pre verejnú službu k dispozícii pred prvým pojednávaním,
možné konštatovať, že ochranné opatrenia týkajúce sa ubytovacích priestorov, v ktorých býval zosnulý úradník a jeho rodina,
boli primerané. Tieto ubytovacie priestory sa totiž nachádzali v tichej obytnej štvrti, v ktorej bývali vysokí predstavitelia
marockého štátu, ako aj zahraniční predstavitelia a diplomati. Tieto priestory neboli izolované, ale nachádzali sa v komplexe
ohradenom dva metre vysokým múrom. Vstup do komplexu strážil v zásade strážnik umiestnený v strážnej búdke oproti domu, v ktorom
býval zosnulý úradník so svojou rodinou, približne desať metrov od hlavného vchodu do domu. Pre dom boli teda zabezpečené
ochranné opatrenia považované autorkou písomnej odpovede zo 6. augusta 2007 za „doplnkové“. Okrem toho bol dom zabezpečený
tak, aby sa zabránilo obvykle predvídateľným rizikám neoprávneného vniknutia: všetky vstupné dvere boli vybavené zámkami typu
„Yale“, ktoré útvary delegácie vymenili pred príchodom úradníka, ktorý v týchto priestoroch zomrel, a všetky východy (s výnimkou
hlavných vchodových dverí a dverí na terasu na prvom poschodí) boli vybavené železnými mrežami.
Na pojednávaní konanom 15. decembra 2009 sa však Súd pre verejnú službu po prvý raz oboznámil s určitými informáciami týkajúcimi
sa bezpečnostných opatrení vzťahujúcich sa na zamestnancov delegácií v tretích krajinách, a najmä s tým, že Maroko sa v roku
2006 považovalo za krajinu so zvýšeným rizikom pre zamestnancov delegácie.
S cieľom určiť povahu a záväznosť týchto opatrení a aby bolo možné odpovedať na tvrdenia žalobcu, ktorý tvrdil, že Komisia
v dočasných ubytovacích priestoroch, v ktorých došlo k spáchaniu vrážd, nezaviedla ochranné opatrenia, ktoré sama považovala
za nevyhnutné pre ubytovanie poskytnuté svojim zamestnancov pôsobiacich v Rabate, Súd pre verejnú službu prijal tri uznesenia,
ktorými nariadil Komisii, aby predložila dokumenty relevantné na účely tohto posúdenia.
Treba poukázať na to, že pred nariadením týchto opatrení týkajúcich sa dokazovania sa Súd pre verejnú službu domnieval, že
žalobca s dostatočnou presnosťou a pravdepodobnosťou preukázal, že v ubytovacích priestoroch poskytnutých zamestnancom delegácií
mali byť dodržané ochranné opatrenia, najmä s poukazom na písomnú odpoveď zo 6. augusta 2007. Okrem toho dokumenty, o predloženie
ktorých Súd pre verejnú službu žiadal, mohli predstavovať nie dôkazy, ale súčasti právneho rámca sporu. Súd pre verejnú službu
sa však nemôže vyjadriť k tomu, či Komisia dodržala svoje povinnosti týkajúce sa bezpečnosti, bez toho, aby poznal ich povahu
a záväznosť, ktoré vyplývajú z právneho rámca uplatniteľného na spor.
Súd pre verejnú službu sa domnieval, že spomedzi dokumentov predložených Komisiou treba osobitne vziať do úvahy výňatky z dokumentu
z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti a na dodržanie dôvernosti tohto dokumentu s označením stupňa
utajenia „Restreint UE“ vypracoval zhrnutie týchto výňatkov.
Komisia však namietala proti tomu, aby výňatky v pravom zmysle slova boli založené do spisu a aby k nim mal žalobca prístup.
Žalobca na druhej strane tvrdil, že tento obštrukčný prístup Komisie považuje za neopodstatnený a že podľa jeho názoru poškodzuje
jeho právo na účinnú súdnu ochranu. Tvrdil, že zhrnutie, ktoré vypracoval Súd pre verejnú službu, sa týka iba predmetu výňatkov
z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, ale nie samotného obsahu týchto výňatkov, a teda
že nepostačuje na zabezpečenie rovnosti zbraní v konaní. Požiadal teda o sprístupnenie výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti a pre prípad, ak by sa jeho žiadosti nevyhovelo, navrhol, aby Súd pre verejnú službu odchylne
od článku 44 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku vzal do úvahy tieto výňatky pri posudzovaní vecí.
Z tohto dôvodu je potrebné rozhodnúť o žiadosti o sprístupnenie tohto dokumentu žalobcovi a v prípade, ak by sa táto žiadosť
zamietla, posúdiť, za akých podmienok môže Súd pre verejnú službu použiť tento dokument.
–       O žiadosti žalobcu o sprístupnenie výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti
V prvom rade je potrebné poukázať na to, že dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti je označený
stupňom utajenia „Restreint UE“ a že utajovaný dokument je v zásade dostupný len osobám s osobitnými oprávneniami, ako výslovne
stanovuje rozhodnutie 2001/844. Žalobca by teda mohol získať prístup k tomuto dokumentu iba v prípade, ak by mal príslušné
oprávnenia, čo je však málo pravdepodobné, keďže žalobca nie je v nijakom profesijnom vzťahu s inštitúciami. Mohol by získať
prístup k uvedenému dokumentu aj v prípade, ak by tento dokument bol formálne odtajnený. Komisia však v nadväznosti na otázku,
ktorú jej v tejto súvislosti položil Súd pre verejnú službu, vopred vylúčila možnosť prijatia rozhodnutia o odtajnení dokumentu.
Ak by Súd pre verejnú službu mimo akéhokoľvek konania o priznaní oprávnení žalobcovi alebo o odtajnení dokumentu rozhodol
o sprístupnení výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti žalobcovi, porušil by príslušné
pravidlá zaobchádzania s takýmto dokumentom. Takéto rozhodnutie by tiež narušilo dôveru a lojalitu, na ktorých musia byť založené
vzťahy medzi súdom a správnym orgánom Únie, keďže inštitúcia poskytla tieto výňatky Súdu pre verejnú službu iba na to, aby
Súd pre verejnú službu overil ich dôvernosť. Iba naliehavé dôvody založené najmä na ochrane základných práv by mohli výnimočne
odôvodniť, aby Súd pre verejnú službu založil do spisu a poskytol všetkým účastníkom konania utajovaný dokument bez súhlasu
správneho orgánu. O také okolnosti však v tomto prípade nejde.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, navyše skutočnosť, že Komisia sa odvoláva na dôverný charakter dokumentu z roku 2006
o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, nepredstavuje zneužitie práva ani nie je v rozpore so zásadou proporcionality.
Ochrana tejto dôvernosti je totiž nevyhnutná na zaistenie bezpečnosti zamestnancov delegácií v tretích krajinách, a to tým
skôr v prípade zamestnancov pôsobiacich v delegáciách so stupňom rizika skupiny III, v prípade ktorých existuje osobitne zvýšené
riziko teroristického útoku, čo od roku 2006 platí aj pre Maroko.
Hoci je pravda, že sprístupnenie výňatkov z dokumentu iba advokátovi žalobcu v priestoroch Súdu pre verejnú službu by mohlo
predstavovať menej obmedzujúce opatrenie ako odmietnutie prístupu, ktoré by bolo odôvodnené najmä disciplinárnymi zárukami
súvisiacimi s výkonom povolania advokáta, takéto opatrenie by tiež predstavovalo riziko zverejnenia údajov, ktoré by mohlo
ohroziť bezpečnosť zamestnancov delegácií, aj keby bezúhonnosť advokáta nebola nijako spochybnená.
Napokon a predovšetkým Súd pre verejnú službu zastáva názor, že v tomto prípade právo žalobcu na účinnú súdnu ochranu a na
rešpektovanie rovnosti zbraní nevyžadujú, aby žalobca alebo jeho advokát poznal samotný obsah výňatkov z dokumentu z roku
2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti. Súd pre verejnú službu totiž môže použiť výňatky z tohto dokumentu
za podmienok, ktoré súčasne zohľadňujú práva žalobcu aj dôvernú povahu tejto písomnosti.
–       O použití dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti Súdom pre verejnú službu
Ako vyplýva z časti tohto rozsudku venovanej konaniu, Súd pre verejnú službu sa domnieval, že výňatky z dokumentu z roku 2006
o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, ktoré mu boli predložené, sú relevantné pre vyriešenie sporu. Tieto výňatky
totiž stanovujú, aké bezpečnostné opatrenia Komisia stanovila pre ubytovanie zamestnancov delegácií so stupňom rizika skupiny
III, medzi ktoré od januára 2006 patrí aj Maroko. S cieľom zosúladiť zachovanie dôvernosti tohto dokumentu, zásadu kontradiktórnosti
konania a právo žalobcu na účinnú súdnu ochranu Súd pre verejnú službu v súlade s návrhom Komisie vypracoval zhrnutie predmetných
výňatkov (pozri analogicky uznesenie AM & S Europe/Komisia, už citované).
Žalobca správne uvádza, že toto zhrnutie vyjadruje iba predmet relevantných výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných
normách a kritériách bezpečnosti a že vzhľadom na to, že neposkytuje nijaké informácie o samotnom obsahu bezpečnostných opatrení
presne uvedených v týchto výňatkoch, neumožňuje mu uplatniť jeho právo na účinnú súdnu ochranu. Toto zhrnutie samo osebe nemôže
zabezpečiť dodržanie rovnováhy medzi protichodnými záujmami spomenutými v predchádzajúcom bode, ani rovnosť zbraní účastníkov
konania (pozri analogicky o veci, v ktorej bolo poskytnutie dôverného dokumentu Všeobecnému súdu a žalobcovi vo forme zhrnutia
posúdené ako nedostačujúce na zabezpečenie práva na obhajobu, rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 30. septembra 2010,
Kadi/Komisia, T‑85/09, bod 174, o ktorom v odvolacom konaní rozhoduje Súdny dvor vo veciach C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P).
V tejto súvislosti prináleží Súdu pre verejnú službu, aby správne vyvážil predmetné záujmy, a najmä aby overil, či sa v tomto
prípade možno odchýliť od článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku, podľa ktorého Súd pre verejnú službu zohľadní len také dokumenty
a podania, s ktorými sa oboznámili zástupcovia účastníkov konania a ku ktorým mali možnosť sa vyjadriť.
Ako rozhodol Európsky súd pre ľudské práva, právo na úplne kontradiktórny proces možno obmedziť v rozsahu nevyhnutnom na ochranu
dôležitého verejného záujmu, akým je národná bezpečnosť, potreba utajenia určitých policajných metód odhaľovania trestnej
činnosti alebo ochrana základných práv tretích osôb. S cieľom zabezpečiť obvinenému spravodlivý proces však všetky ťažkosti
spôsobené obmedzením práv dotknutej osoby musia byť dostatočne vykompenzované konaním pred súdnymi orgánmi (pozri v tomto
zmysle rozsudok ESĽP A. a i. v. Spojené kráľovstvo, už citovaný, najmä body 205 až 208 a tam citovanú judikatúru).
Je pravda, že ako správne poznamenala Komisia, tento rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva sa vzťahuje na oblasť trestného
práva a nemožno ho použiť v prejednávanej veci, ktorá sa tejto oblasti netýka a navyše nevyvoláva problém práva žalobcu na
obhajobu, ale problém práva žalobcu na účinný prostriedok nápravy. Tento rozsudok však poskytuje usmernenia, ktorými sa súd
Únie môže pri vedení konania pred ním inšpirovať (pozri v tomto zmysle rozsudok Varec, už citovaný, body 46 až 48).
Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že právo na účinnú súdnu ochranu vyžaduje, aby súd na účely rozhodnutia sporu, ktorý prejednáva,
mal k dispozícii potrebné informácie, vrátane dôverných informácií, aby mohol rozhodnúť s úplnou znalosťou veci (pozri v tomto
zmysle rozsudok Varec, už citovaný, body 53 a 55).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že ochrana dôvernosti výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti
v prejednávanom spore vyžaduje, aby žalobca nemal prístup k tomuto dokumentu inak ako vo forme súhrnného zhrnutia, a teda
aby konanie nebolo úplne kontradiktórne. Právo žalobcu na účinnú súdnu ochranu však možno v takomto prípade zaručiť iba tak,
že Súd pre verejnú službu odchylne od článku 44 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku bude vychádzať z relevantných výňatkov
z tohto dokumentu, aby bol schopný rozhodnúť s úplnou znalosťou veci, hoci Komisia poskytla Súdu pre verejnú službu tieto
výňatky iba s cieľom umožniť Súdu pre verejnú službu overiť dôvernosť dokumentu.
Treba navyše zdôrazniť, že Komisia, ktorá vo svojich pripomienkach z 26. novembra 2010 týkajúcich sa prípravnej správy pre
druhé pojednávanie odmietla, aby Súd pre verejnú službu takto postupoval, na tomto druhom pojednávaní už nenamietala proti
tomu, aby Súd pre verejnú službu vzal do úvahy relevantné výňatky z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách
bezpečnosti v prípade, ak dospeje k záveru, že tento dokument sa vzťahuje na dočasné ubytovanie zamestnancov delegácií.
–       O uplatniteľnosti dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti na dočasné ubytovanie poskytnuté
synovi žalobcu a jeho rodine
Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, dokument z roku 2006 o normách a kritériách sa netýka len ubytovania, ktoré inštitúcia
označuje za „trvalé“.
V prvom rade toto označenie nie je použité ani v jednom z výňatkov z tohto dokumentu, ktoré boli poskytnuté Súdu pre verejnú
službu. Tieto výňatky odkazujú iba na „ubytovacie priestory“ zamestnancov delegácií („staff houses“). Ostatné texty alebo
dokumenty relevantné pre posúdenie veci tiež nepotvrdzujú existenciu rozlíšenia medzi trvalým a dočasným ubytovaním, pokiaľ
ide o bezpečnosť. Článok 18 prílohy X služobného poriadku iba stanovuje, že úradník, ktorý po svojom príchode do tretej krajiny
musí bývať v hoteli alebo v dočasných ubytovacích priestoroch, má po predchádzajúcom schválení menovacím orgánom nárok na
náhradu skutočných výdavkov vynaložených na nájom takýchto ubytovacích priestorov. Usmernenia GR pre vonkajšie vzťahy tiež
neobsahujú nijaké ustanovenie týkajúce sa bezpečnostných opatrení vzťahujúcich sa na dočasné ubytovanie a iba stanovujú podmienky,
ktoré sa vzťahujú na náhradu výdavkov na nájom takých ubytovacích priestorov a vyplácanie diét dotknutému úradníkovi. V bode
15.3.3 týchto usmernení s názvom „Obmedzenia“ je iba uvedené, že pri výbere dočasného ubytovania sa zohľadnia finančné a bezpečnostné
aspekty a že obdobie dočasného ubytovania musí byť čo najviac obmedzené. Považuje sa teda za vhodné, aby na konci pridelenia
trvanie dočasného ubytovania neprekračovalo jeden týždeň. Vzhľadom na zaradenie tohto bodu do kapitoly usmernení venovanej
finančným a administratívnym aspektom bývania v dočasných ubytovacích priestoroch z takého ustanovenia nemožno vyvodiť nijaký
záver týkajúci sa povahy bezpečnostných opatrení vzťahujúcich sa na takéto ubytovanie.
Dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti navyše na strane 142, ktorá bola uvedená medzi výňatkami
z dokumentu predloženými Súdu pre verejnú službu, obsahuje túto vetu, ktorá bola uvedená aj v zhrnutí dokumentu, s ktorým
sa oboznámil advokát žalobcu: „odporúčania spomenuté v uvedenom dokumente sú minimálnymi bezpečnostnými požiadavkami, ktoré
musia byť splnené za každých okolností; bez predchádzajúceho súhlasu riaditeľstva pre bezpečnosť GR pre personál a administratívu
by sa nemala uplatniť nijaká výnimka alebo alternatívne riešenie.“ Ak by sa ustanovenie, podľa ktorého tieto minimálne bezpečnostné
požiadavky musia byť splnené „za každých okolností“, týkalo len „trvalého“ ubytovania, nemalo by zmysel. Tvorcovia dokumentu
z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti vedia o príležitostnom používaní dočasného ubytovania v delegáciách
a pravdepodobne by osobitne upravili toto ubytovanie, ak by ho chceli vylúčiť z pôsobnosti uvedeného dokumentu.
Napokon, hoci je pravda, ako Komisia uviedla na druhom pojednávaní, že dočasné ubytovacie priestory už vzhľadom na svoju povahu
nemôžu byť vo všetkých prípadoch vybavené rovnakými bezpečnostnými prvkami ako stále alebo „trvalé“ ubytovacie priestory,
táto okolnosť nie je dôvodom na to, aby sa dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti na ne nevzťahoval.
Vzhľadom na to, že stanovuje možnosť odchýliť sa od týchto opatrení s predchádzajúcim súhlasom príslušného útvaru, totiž tento
dokument umožňuje prispôsobiť bezpečnostné opatrenia vlastnostiam predmetných ubytovacích priestorov, a tak zohľadniť ich
dočasný charakter.
Za týchto okolností treba konštatovať, že dokument z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti je relevantný
pre posúdenie, či v dočasných ubytovacích priestoroch, v ktorých býval syn žalobcu so svojou rodinou, boli vykonané primerané
bezpečnostné opatrenia, keďže opatrenia uvedené v tomto dokumente pre ubytovanie zamestnancov delegácií stupňa rizika skupiny
III platia „za každých okolností“.
Subsidiárne, aj keby sa pripustilo, že tento dokument sa na predmetné ubytovanie nevzťahoval, bolo by potrebné zohľadniť existenciu
takýchto požiadaviek vo vzťahu k trvalým ubytovacím priestorom s cieľom posúdiť, či Komisia v súvislosti s dočasným ubytovaním
vynaložila potrebné úsilie. Toto subsidiárne posúdenie bude uvedené ďalej.
–       O právnej záväznosti dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti
Ako žalobca správne uviedol na druhom pojednávaní, tento dokument predstavuje internú smernicu, ktorou Komisia obmedzila mieru
voľnej úvahy, ktorou disponuje pri vykonávaní opatrení na ochranu svojich zamestnancov, a na ktorú sa voči nej možno odvolávať,
pokiaľ ju nezmení.
Po prvé opatrenia uvedené v tomto dokumente sa vzhľadom na svoj účel, znenie, mieru presnosti, podmienky uplatňovania a kontroly,
ktorým podliehajú, javia ako záväzné opatrenia a nepredstavujú len právne nezáväzné odporúčania; inak by bola povinnosť Komisie
zaistiť bezpečnosť zbavená účinnosti. Komisia teda až do prvého pojednávania nepresne tvrdila, že nijaký text nijakej povahy
nestanovuje bezpečnostné opatrenia stanovené pre ubytovanie zamestnancov delegácie v Maroku a že existuje iba všeobecné odporúčanie
ochrany sídiel a služobných ubytovacích priestorov určené vedúcemu delegácie, ktoré je obsiahnuté v usmerneniach GR pre vonkajšie
vzťahy.
Po druhé zo spisu jednoznačne vyplýva, že útvary delegácie v Maroku sa v roku 2006 domnievali, že sú povinné čo najrýchlejšie
vykonať tieto opatrenia, keďže táto delegácia bola v januári 2006 preradená zo stupňa rizika skupiny II do stupňa rizika skupiny
III, ktorý je najvyšším stupňom rizika v škále rizík. Príslušné útvary GR pre vonkajšie vzťahy navyše v novembri 2005 vykonali
v útvaroch delegácie v Rabate kontrolu, ktorá sa týkala „dodržiavania ,noriem a kritérií‘ zo strany delegácie“, pričom išlo
práve o normy a kritériá, ktoré sú obsiahnuté v dokumente z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti. Z oznámenia
vedúceho delegácie zo 6. júna 2006 a zo správy o splnení úlohy pripojenej k tomuto oznámeniu, ktorú vypracoval regionálny
predstaviteľ pre bezpečnosť v nadväznosti na svoju kontrolu vykonanú 10. až 13. mája 2006 v Rabate, tiež vyplýva, že „povinnosť
zabezpečiť každému úradníkovi a zmluvnému zamestnancovi… strážnu službu 24 hodín denne a sedem dní v týždni“ sa mala dôsledne
dodržiavať, že bolo potrebné vykonať určité práce na zaistenie bezpečnosti ubytovacích priestorov a že osobitný dôraz sa kládol
na mimoriadne odporúčanú inštaláciu mreží na oknách jedného z ubytovacích priestorov, ako aj na povinnosť vybaviť „ubytovacie
priestory“ poplašným systémom a núdzovým tlačidlom.
Aj v prípade, ak by takéto bezpečnostné opatrenia mali podobnú záväznosť ako opatrenia podľa interných smerníc, ktoré sa podľa
judikatúry považujú za „orientačné“ pravidlá správania, ktoré si správny orgán sám stanoví, Komisia vôbec netvrdila, že úvahy
všeobecného záujmu alebo dôvody založené na služobnom záujme odôvodňovali neuplatnenie týchto opatrení v tomto prípade. Komisia
iba nesprávne tvrdila, že opatrenia uvedené v dokumente z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti sa nevzťahujú
na dočasné ubytovanie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na posúdenie otázky, či sa Komisia dopustila pochybenia pri dodržiavaní svojich povinností
zaistiť bezpečnosť, musí Súd pre verejnú službu vziať do úvahy opatrenia, ktoré Komisia sama považovala za primerané stupňu
rizika, ktorý existoval v roku 2006 v Maroku, ako to vyplýva z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách
bezpečnosti.
–       O existencii pochybenia Komisie
Z písomností založených v spise, najmä zo zhrnutia a z výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách
bezpečnosti, vyplýva, že Komisia stanovila minimálne bezpečnostné požiadavky pre ubytovanie svojich zamestnancov pôsobiacich
v delegácii v Rabate, ktoré zahŕňali realizáciu bezpečnostných opatrení zodpovedajúcich stupňu rizika stanoveného pre Maroko,
platných za každých okolností, najmä inštaláciu signalizácie neoprávneného vniknutia, núdzových tlačidiel, ochranných mreží
s presnými vlastnosťami a nepretržité stráženie špecializovanou spoločnosťou.
Ako už bolo uvedené, tieto opatrenia sa vzťahovali na všetky ubytovacie priestory poskytnuté zamestnancom delegácie, pokiaľ
príslušný útvar vopred neschválil odchýlky od týchto opatrení. Cieľom uvedených opatrení bolo zabrániť riziku teroristického
útoku, ktoré sa považovalo za také vysoké, že odôvodňovalo zaradenie delegácie do stupňa rizika skupiny III. Vedúci delegácie
navyše požiadal GR pre vonkajšie vzťahy o vykonanie kontroly. Táto kontrola, ktorá sa konala od 10. do 13. mája 2006, umožnila
zistiť určité nedostatky v ochrane ubytovacích priestorov poskytnutých zamestnancom delegácie.
Hoci si vedenie Komisie bolo úplne vedomé osobitne zvýšených rizík, ktorým boli jej zamestnanci vystavení, v ubytovacích priestoroch,
v ktorých býval syn žalobcu so svojou rodinou, však nebolo vykonané nijaké z opatrení stanovených na ochranu ubytovacích priestorov
v delegáciách stupňa rizika skupiny III.
Uvedené ubytovacie priestory neboli vybavené systémom signalizácie neoprávneného vniknutia ani núdzovými tlačidlami. Mreže,
cez ktoré sa vrah dostal dovnútra, nezodpovedali požiadavkám dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti,
pričom Súd pre verejnú službu sa s týmito požiadavkami oboznámil prostredníctvom jedného z výňatkov z dokumentu predloženého
Komisiou, a ak by tieto požiadavky dodržané, cez tieto mreže by sa nemohol dostať dovnútra ani útočník menšieho vzrastu. Ako
uviedol žalobca, tieto mreže teda skutočne neboli vhodné na to, aby plnili svoju funkciu. Napokon stráženie domu nezabezpečovala
špecializovaná spoločnosť poverená osobitnou ochranou tejto nehnuteľnosti 24 hodín denne a sedem dní v týždni. Ako uviedla
Komisia na druhom pojednávaní, strážnik, ktorého strážna búdka sa nachádzala v blízkosti vchodu do domu, bol poverený strážením
viacerých domov umiestnených v tom istom komplexe a nebol povinný osobitne strážiť dom, v ktorom býval syn žalobcu. Navyše
zmluva o nájme domu vôbec neupravuje podmienky stráženia tohto domu. Tiež možno poukázať na to, že hoci v noc vraždy strážnik
bol prítomný v čase neoprávneného vniknutia vraha, v neskorších hodinách zrejme nebolo zabezpečené nijaké stráženie: vrah
teda mohol do vozidla poškodených, ktoré bolo zaparkované pred vchodom, naložiť veci, ktoré z domu ukradol (golfovú výstroj,
maľby a dekoračné predmety, televízor atď.) a odísť na tomto vozidle bez toho, aby ho niekto vyrušil. Súd pre verejnú službu
navyše poznamenáva, že v týchto ubytovacích priestoroch neboli vykonané ani niektoré z opatrení stanovených pre ubytovanie
delegácií stupňa rizika skupiny II (systém signalizácie neoprávneného vniknutia a núdzové tlačidlá).
Je pravda, že Súd pre verejnú službu nemôže určiť, že Komisia si nesplnila svoje povinnosti v oblasti bezpečnosti, iba na
základe konštatovania, že ochranné opatrenia stanovené dokumentom z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti
neboli dodržané. Je zrejmé, že za osobitných okolností, vrátane naliehavých okolností, možno pripustiť prechodné bývanie v dočasných
ubytovacích priestoroch, ktoré nie sú vybavené rovnakými bezpečnostnými prvkami ako trvalé ubytovacie priestory.
Aj v takom prípade však správny orgán musí vykonať minimálne opatrenia, ktoré umožnia čeliť hlavným rizikám pre bezpečnosť
osôb, ktoré sa zdržiavajú v dočasných ubytovacích priestoroch, alebo obmedziť pravdepodobnosť týchto rizík za podmienok, ktoré
sú z finančného a administratívneho hľadiska prijateľné. To platí tým skôr v prípade, keď sa Komisia dozvedela o osobitných
okolnostiach.
V tomto prípade zvýšený stupeň rizika stanovený pre Maroko z dôvodu hrozby teroristických útokov na úradníkov Únie, kontrola
vykonaná v máji 2006, ktorou boli zistené nedostatky v ochrane ubytovacích priestorov poskytnutých zamestnancom delegácie,
ako aj prítomnosť štyroch maloletých detí v domácnosti dotknutého úradníka však predstavovali skutočnosti, ktoré mohli odôvodniť
vykonanie osobitných opatrení skôr, než sa úradník čo i len dočasne nasťahoval do predmetných ubytovacích priestorov. Treba
tiež poznamenať, že Komisia vôbec netvrdila, že pre ochranné opatrenia existujúce v ubytovacích priestoroch poskytnutých zosnulému
úradníkovi schválil príslušný útvar výnimku na základe dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti.
Komisia tiež netvrdila, že ďalšie práce na zaistenie bezpečnosti predmetného domu, ako je úprava mreží na okne, cez ktoré
sa vrah dostal dovnútra, alebo inštalácia poplašného systému alebo núdzových tlačidiel či dočasné rozšírenie zmluvy o strážení
zabezpečovanom špecializovanou spoločnosťou by vyvolali ťažkosti finančnej alebo administratívnej povahy. Komisia navyše od
6. apríla 2006, keď syn žalobcu súhlasil so svojím pridelením do Maroka, vedela, že bude potrebné zabezpečiť pre neho a pre
jeho rodinu ubytovanie v Rabate. Napokon skutočnosť, že syn žalobcu so svojou rodinou si želali opustiť hotel, v ktorom boli
dočasne ubytovaní v podmienkach, ktoré pre rodinu so štyrmi deťmi nie sú vyhovujúce, nemohla zbaviť správny orgán jeho povinnosti
vykonať bezpečnostné opatrenia zodpovedajúce stupňu rizika stanovenému pre delegáciu, pričom aj keby nevykonal všetky opatrenia
stanovené dokumentom z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, mal vykonať aspoň jedno alebo viaceré
z týchto opatrení, ktoré mohla inštitúcia vykonať bez väčších ťažkostí, ako je napríklad osadenie nových mreží a inštalácia
núdzových tlačidiel.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobca oprávnene tvrdí, že Komisia sa dopustila pochybenia, ktoré môže mať za následok vznik
jej zodpovednosti.
Pokiaľ by to bolo nevyhnutné, Súd pre verejnú službu zastáva názor, že toto nesplnenie povinnosti Komisie zabezpečiť ochranu
svojho úradníka a jeho rodiny vyslaných do tretej krajiny predstavuje z dôvodov uvedených v bodoch 171 až 175 tohto rozsudku
dostatočne kvalifikované porušenie pravidla, ktorého účelom je priznať práva synovi žalobcu a jeho rodine, ktoré môže viesť
k vzniku zodpovednosti Komisie.
O príčinnej súvislosti a o existencii liberačného dôvodu (pochybenie poškodených a konanie tretej osoby)
Na druhom pojednávaní žalobca a Komisia predstavili dve koncepcie určitého a priameho charakteru príčinnej súvislosti, ktorá
musí existovať medzi pochybením, ktorého sa dopustila inštitúcia, a údajnou ujmou. Žalobca tvrdí, že ak pochybenie spočíva
v nesplnení povinnosti inštitúcie konať, toto opomenutie je priamou a určitou príčinou ujmy, ak sa preukáže, že ak by inštitúcia
prijala potrebné opatrenia, škoda by „pravdepodobne nevznikla“. Takáto analýza podľa žalobcu vyplýva z rozsudku Súdu prvého
stupňa z 13. decembra 2006, Abad Pérez a i./Rada a Komisia (T‑304/01). Súd prvého stupňa v tom istom zmysle rozhodol, že protiprávne
konanie je určitou a priamou príčinou ujmy, ak sa preukáže, že dodržanie právnej povinnosti by „s najväčšou pravdepodobnosťou“
umožnilo žalobcovi získať zadosťučinenie (rozsudok z 5. októbra 2004, Sanders a i./Komisia, už citovaný, bod 150). Komisia
naopak uviedla, že na preukázanie toho, že príčinná súvislosť medzi pochybením a škodou je priama a určitá, musí byť isté,
že bez pochybenia spočívajúceho v opomenutiach by škoda nevznikla (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2006, É. R.
a i./Rada a Komisia, T‑138/03, bod 127).
Ako potvrdzujú tvrdenia účastníkov konania, judikatúra týkajúca sa príčinnej súvislosti je mimoriadne zložitá a rozmanitá.
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že bez ohľadu na odlišnosti formulácií použitých súdmi Únie zodpovednosť inštitúcie zakladá
iba také pochybenie, ktoré spôsobilo škodu v priamej príčinnej súvislosti s účinkom. Úniu možno považovať za zodpovednú iba
za ujmu, ktorá dostatočne priamo vyplýva z protiprávneho konania dotknutej inštitúcie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra
2000, Fresh Marine/Komisia, T‑178/98, bod 118 a tam citovaná judikatúra; rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 19. marca
2010, Gollnisch/Parlament, T‑42/06, bod 110 a tam citovaná judikatúra).
Žalobca musí preukázať, že ak by nedošlo k pochybeniu, ujma by nevznikla, a že pochybenie je určujúcou príčinou jeho ujmy
(pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 1998, Coldiretti a i./Rada a Komisia, T‑149/96, body 116
a 122). Ak je škoda nevyhnutným a bezprostredným následkom pochybenia, ku ktorému došlo, príčinná súvislosť je preukázaná
(rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 1999, New Europe Consulting a Brown/Komisia, T‑231/97, body 57 až 60).
Okrem toho súdy Únie zastávajú názor, že škoda nemusí mať svoj priamy a určitý pôvod iba v jednej príčine, ale môže byť vyvolaná
viacerými príčinami, ktoré rozhodujúcim spôsobom prispeli k jej vzniku (rozsudky Súdneho dvora z 12. júna 1986, Sommerlatte/Komisia,
229/84, body 24 až 27, a Grifoni/ESAE, už citovaný, body 17 a 18; rozsudok Fresh Marine/Komisia, už citovaný, body 135 a 136).
V tomto prípade žalobca tvrdí, že ak by boli vykonané nevyhnutné bezpečnostné opatrenia, po prvé by nedošlo k vraždám a po
druhé by bolo možné privolať pomoc, čo by jeho synovi, ktorý svojim zraneniam okamžite nepodľahol, poskytlo nádej na prežitie.
Z týchto dvoch hľadísk treba skúmať, či je preukázaná príčinná súvislosť medzi pochybením a uvádzanými škodami.
Po prvé, pokiaľ ide o príčinnú súvislosť medzi pochybením a dvojnásobnou vraždou, Súd pre verejnú službu zastáva názor, že
žalobca z právneho hľadiska dostatočne preukázal, že ak by si Komisia splnila svoju povinnosť zabezpečiť ochranu svojho úradníka,
k dvojnásobnej vražde by nedošlo. Ak by totiž bola zabezpečená nepretržitá strážna služba, ktorá by bola poverená iba ochranou
domu poskytnutého synovi žalobcu, a ak by boli inštalované mreže zodpovedajúce vlastnostiam stanoveným príslušnými útvarmi
Komisie, vrah by bol odradený od toho, aby vnikol do domu, alebo by mu v tom aspoň bránila fyzická prekážka. Komisia tak priamo
prispela k vzniku škody, keďže vytvorila podmienky na jej vznik. Priamy a určitý charakter príčinnej súvislosti je teda preukázaný.
Je pravda, že riziko pre bezpečnosť zamestnancov zohľadnené Komisiou, ktoré odôvodňovalo zaradenie delegácie v Rabate do stupňa
rizika skupiny III, súviselo s hrozbou teroristického útoku, a nie s bežnou trestnou činnosťou, ktorej obeťami sa stal syn
a nevesta žalobcu. Táto skutočnosť však nemá vplyv na posúdenie priameho a určitého charakteru príčinnej súvislosti uvedené
v predchádzajúcom bode. Možno sa totiž odôvodnene domnievať, že opatrenia určené na zabránenie teroristickému útoku alebo
vraždy úradníka z politických dôvodov alebo zo strany teroristickej skupiny môžu tým skôr zabezpečiť účinnú ochranu pred neoprávnením
vniknutím jednotlivca do obydlia úradníka. Komisia nemôže úspešne tvrdiť, že by mala byť zbavená akejkoľvek zodpovednosti
z dôvodu, že motív páchateľa bol odlišný od pôvodne predpokladaného motívu.
Komisia navyše nemôže argumentovať rôznymi pochybeniami, ktorých sa dopustil jej úradník a ktoré narúšajú príčinnú súvislosť
alebo zmierňujú zodpovednosť správneho orgánu.
Po druhé neúčasť dotknutej osoby na bezpečnostných školeniach organizovaných pred vyslaním nepochybne predstavuje zanedbanie
z jeho strany. Súdu pre verejnú službu sa však nepodarilo zistiť, aké boli príčiny tejto neúčasti, ktoré mohli byť spôsobené
služobnými dôvodmi. Okrem toho z pozvánok na tieto školenia, v ktorých bola uvedená iba „[prosba] o účasť“ zosnulého úradníka,
nevyplýva, že účasť na týchto školeniach bola prezentovaná ako nevyhnutná služobná povinnosť pred vyslaním do delegácie. Syn
žalobcu navyše mohol byť pridelený do Maroka bez toho, aby absolvoval toto školenie. Okrem toho samotné usporiadanie takýchto
školení pred vyslaním nemôže zbaviť Komisiu jej povinností informovať svojich úradníkov o rizikách pre bezpečnosť, ktorým
sú vystavení v delegácii, najmä tých úradníkov, ktorí sú pridelení do delegácií so stupňom rizika skupiny III. Ak sa úradník
pridelený do takejto delegácie pred svojím odchodom nezúčastní na týchto školeniach, prináleží správnemu orgánu, aby sa ubezpečil,
či tento úradník skutočne dostal potrebné informácie. Komisia však netvrdila, že synovi žalobcu boli pred jeho odchodom do
Maroka odovzdané dokumenty relevantné pre jeho bezpečnosť.
Okrem toho z diskusií na druhom pojednávaní vyplynulo, že úradníci vyslaní do delegácie spravidla nemajú prístup k dokumentu
z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, keďže tento dokument s označením stupňa utajenia „Restreint
UE“ im nebol poskytnutý. Aj keby sa teda syn žalobcu zúčastnil na školeniach pred vyslaním, pravdepodobne by nevedel posúdiť,
aké konkrétne bezpečnostné opatrenia boli stanovené pre ubytovanie, ktoré mu bolo poskytnuté v Maroku. Tvrdenia Komisie, že
dotknutá osoba prijala životné podmienky a podmienky ubytovania, ktoré existujú v Maroku, a udelila svoj súhlas s ubytovaním
sa v dočasných ubytovacích priestoroch, teda nemožno uznať, keďže tento súhlas nebol udelený s úplnou znalosťou veci. Súd
pre verejnú službu v tejto súvislosti poukazuje na to, že Komisia 6. apríla 2006 požiadala syna žalobcu, aby potvrdil, že
prijíma svoje pridelenie do Rabatu a že sa úplne oboznámil okrem iného aj s ubytovaním, ktoré mu bude poskytnuté, hoci nájomná
zmluva týkajúca sa tohto ubytovania bola uzatvorená medzi vlastníkom a Komisiou až 8. augusta 2006. Okrem toho, keď syn žalobcu
24. augusta 2006 potvrdil, že prijíma ubytovanie, ktoré mu bolo ponúknuté, v akceptačnom formulári bolo jasne uvedené, že
k tomuto dňu nie sú k dispozícii nijaké prenajaté ubytovacie priestory, ktoré by zodpovedali zloženiu jeho rodiny.
Po druhé, hoci je nesporné, že okno, cez ktoré sa vrah dostal do domu, nechali otvorené užívatelia týchto priestorov a že
žalúzia na tomto okne bola čiastočne zdvihnutá, túto skutočnosť nemožno považovať za skutočnosť spôsobenú zanedbaním alebo
pochybením poškodených. Toto okno sa totiž nachádzalo za mrežami, o ktorých sa syn žalobcu, ktorý nevedel o dokumente z roku
2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, mohol odôvodnene domnievať, že predstavujú dostatočnú prekážku pre
prípadného útočníka. Komisia navyše vo svojich podaniach a na prvom pojednávaní sama tvrdila, že tieto mreže mohli zabrániť
neoprávnenému vniknutiu dospelej osoby priemerného vzrastu. Okrem toho v tomto ročnom období bolo ešte teplo a nechať otvorené
okno, ktoré sa nachádza za mrežami, ktoré sú v každom prípade dostačujúce, v neklimatizovanej miestnosti, v ktorej bývajú
štyri maloleté deti, nemožno považovať za nedbanlivé konanie.
Komisia teda nepreukázala, že syn žalobcu sa svojou nedbanlivosťou dopustil pochybenia, ktoré môže zbaviť správny orgán jeho
zodpovednosti, ani že príčinná súvislosť medzi pochybením, ku ktorému došlo, a vraždami bola narušená.
Po druhé, pokiaľ ide o príčinnú súvislosť medzi pochybením a stratou nádeje syna žalobcu na prežitie, Súd pre verejnú službu
zastáva názor, že žalobca z právneho hľadiska dostatočne preukázal, že ak by boli vykonané primerané bezpečnostné opatrenia,
po vniknutí vraha do domu by bolo možné takým či onakým spôsobom privolať pomoc, ktorú mohol privolať buď strážnik, alebo
samotný zranený úradník alebo jedno z jeho detí pomocou núdzového tlačidla. Je nesporné, že útočník by nezostal v dome, v ktorom
strávil približne štyri hodiny, tak dlho, ak by bolo prijaté jedno z opatrení umožňujúcich privolať pomoc. Syn žalobcu teda
v dôsledku pochybenia Komisie stratil reálnu nádej na získanie pomoci a nádej na prežitie.
Zostáva určiť podiel zodpovednosti vraha na vzniku škody.
Vzhľadom na to, že ide o dvojnásobnú vraždu, nemožno reálne tvrdiť, že Komisia by mala niesť hlavnú zodpovednosť za túto škodu.
Hoci Komisia tým, že neprijala dostatočné bezpečnostné opatrenia na zabránenie vniknutia útočníka, vytvorila podmienky na
vznik škody, dvojnásobná vražda nebola bezprostredným a nevyhnutným následkom tohto pochybenia. Vraždy totiž spáchal jednotlivec,
ktorého motívom bola krádež a ktorého správanie bolo nepredvídateľné. Obvykle predvídateľným následkom pochybenia Komisie
v prípade takého jednotlivca bola krádež vlámaním, prípadne spojená s hrozbou fyzického násilia voči obyvateľom domu, a nie
také závažné skutky, aké boli spáchané. Toto posúdenie nevybočuje zo zásad smernice 89/391, ktorá v článku 5 štvrtom odseku
stanovuje, že zodpovednosť zamestnávateľa možno obmedziť, najmä pokiaľ ide o zodpovednosť za skutočnosti spôsobené okolnosťami,
na ktoré zamestnávateľ nemá vplyv a ktoré sú nezvyčajné a nepredvídateľné.
Skutky útočníka však nemôžu úplne zbaviť inštitúciu jej zodpovednosti. Ak by sa konštatovalo, že príčinná súvislosť medzi
pochybením Komisie a dvojnásobnou vraždou je narušená, správny orgán by neznášal nijaké dôsledky svojho pochybenia spočívajúceho
v opomenutí, hoci vytvoril podmienky na vznik takej škody. Takéto riešenie by bolo sotva zlučiteľné s judikatúrou, ktorá pripúšťa,
že škoda môže mať viacero príčin, a podľa ktorej sa teda na vznik zodpovednosti správneho orgánu nevyhnutne nevyžaduje, aby
inštitúcia niesla výlučnú zodpovednosť za škodu.
Súd pre verejnú službu preto zastáva názor, že Komisia zodpovedá do výšky 30 % vzniknutej škody.
Pokiaľ ide stratu nádeje na prežitie, z posúdenia Súdu pre verejnú službu vyplýva odlišný záver. Pochybenie Komisie je totiž
v tomto prípade priamou a výlučnou príčinou tejto škody. Konanie vraha nemôže zmierniť zodpovednosť inštitúcie.
Aj keď je však strata nádeje na prežitie istá, Súd pre verejnú službu zastáva názor, že nádej syna žalobcu na prežitie bola
veľmi malá. Bez presných údajov v spise a vzhľadom na nejasnosti, ktoré s takýmto posúdením nevyhnutne súvisia, je veľmi ťažké
posúdiť, aká bola táto nádej na prežitie. Súd pre verejnú službu zastáva názor, že ju možno odhadnúť na 20 %. Z listín založených
v spise totiž vyplýva, že úradník bol udretý do krku, a hoci okamžite nezomrel, bol veľmi vážne zranený, čo vážne ohrozilo
jeho nádej na prežitie aj v prípade rýchleho príchodu záchranárov.
Napokon s prihliadnutím na obidve uvádzané škody, ktorými sú dvojnásobná vražda a strata nádeje na prežitie, a na skutočnosť,
že táto druhá škoda je menej rozsiahla ako prvá škoda, Súd pre verejnú službu zastáva názor, že Komisii treba pripísať zodpovednosť
za 40 % vzniknutých škôd.
O ujme
Istou ujmou, ktorá je v prejednávanom spore v zásade nahraditeľná, je iba ujma, náhrady ktorej sa môže žalobca domáhať v konaní
pred Súdom pre verejnú službu, čiže materiálna ujma, ktorú utrpeli právni nástupcovia zosnulého úradníka, ohodnotená na základe
platu, ktorý by jeho syn poberal až do dôchodkového veku, ktorú žalobca odhadol na celkovú sumu 3 975 329 eur.
Táto suma predstavuje vzhľadom na nepresnosť takého výpočtu a na domnienky týkajúce sa možného služobného postupu dotknutej
osoby, na ktorých je tento výpočet založený, v zásade primeraný odhad platu, ktorý by poberal zosnulý úradník, a predstavuje
referenčný základ, ktorý je síce veľmi približný, ale relevantný pre posúdenie straty príjmov právnych nástupcov syna žalobcu.
Súd pre verejnú službu však túto sumu ako takú nemôže vziať do úvahy pri určovaní materiálnej ujmy, ktorú skutočne utrpeli
títo právni nástupcovia. Ak by totiž syn a nevesta žalobcu neboli zavraždení, podstatnú časť tejto sumy by vynaložili na vlastné
potreby. Celá táto suma by teda nepatrila ich deťom. Okrem toho je pravdepodobné, že deťom zosnulých manželov patrí alebo
o niekoľko rokov bude patriť dedičstvo, ktoré im prináleží zo zákona a ktoré by nezískali, ak by ich rodičia zostali nažive.
Okrem toho Komisia bez toho, aby jej niekto protirečil, uviedla, že nie je vylúčené, že právni nástupcovia zosnulých rodičov
v dôsledku dvojnásobnej vraždy získali určité sumy na základe zmlúv o životnom poistení. Z tohto dôvodu Súd pre verejnú službu
zastáva názor, že materiálna ujma spojená so stratou príjmu, ktorú treba vziať do úvahy v prejednávanom spore, predstavuje
sumu vo výške troch miliónov eur.
Ako už bolo uvedené, Komisia je povinná nahradiť 40 % tejto ujmy, čiže vyplatiť právnym nástupcom zosnulých manželov sumu
v celkovej výške 1,2 milióna eur.
Z vyjadrenia k žalobe vyplýva, že nebolo spochybnené, že sumy, ktoré Komisia už vyplatila a ktoré bude naďalej vyplácať právnym
nástupcom, pričom tieto sumy prekračujú plnenia obvykle stanovené služobným poriadkom, predstavujú takmer 1,4 milióna eur,
pričom táto suma by sa mohla zvýšiť približne až na 2,4 milióna eur, ak by sa predmetné plnenia vyplácali až do dvadsiateho
šiesteho roku života každého zo štyroch detí.
Komisia teda už v celom rozsahu nahradila materiálnu ujmu, za ktorú musí niesť zodpovednosť.
Okolnosť, ktorú uvádza žalobca, že sumy vyplácané Komisiou majú povahu plnení zo sociálneho poistenia, aj v prípade, ak by
sa považovala za preukázanú, nemá na toto posúdenie nijaký vplyv. Účelom vyplácaných plnení je totiž vykompenzovať finančné
následky smrti úradníka bez ohľadu na jej príčinu. Hoci je pravda, že v prípade pochybenia správneho orgánu je správny orgán
povinný zabezpečiť úplnú náhradu ujmy a prípadne aj doplniť plnenia podľa služobného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok
Leussink/Komisia, už citovaný, body 18 až 20), je nesporné, že pri posudzovaní otázky, či správny orgán vzniknutú ujmu nahradil,
súd zohľadňuje plnenia podľa služobného poriadku. Ich účelom je teda zabezpečiť náhradu ujmy aj v prípade, keď sa správny
orgán dopustil pochybenia, ktoré má za následok vznik jeho zodpovednosti. Okrem toho Komisia v tomto prípade išla nad rámec
svojich povinností podľa služobného poriadku, keďže priznala zosnulému úradníkovi povýšenie
post mortem
, pričom vypočítala plnenia, na ktoré majú nárok jeho právni nástupcovia, na tomto základe a podľa článku 76 služobného poriadku
zvýšila sumy týchto plnení.
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že hoci je prvý žalobný dôvod dôvodný, neumožňuje Súdu pre verejnú službu vyhovieť
návrhom žalobcu na náhradu vzniknutej materiálnej ujmy.
Súd pre verejnú službu musí ešte preskúmať dva zostávajúce žalobné dôvody, v rámci ktorých žalobca tvrdí, že vznikla jednak
objektívna zodpovednosť Komisie za dovolené konanie a jednak zodpovednosť Komisie z dôvodu jej povinnosti poskytnúť pomoc.
B –
O druhom žalobnom dôvode založenom na vzniku objektívnej zodpovednosti Komisie za dovolené konanie
1.     Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca tvrdí, že aj keby sa Komisia nedopustila nijakého pochybenia spôsobeného nedbanlivosťou, sú splnené podmienky vzniku
objektívnej zodpovednosti správneho orgánu za dovolené konanie. Je preukázaná skutočná existencia ujmy a príčinnej súvislosti
medzi ujmou a dovoleným konaním; ujma je neobvyklá, závažná a osobitná. Je pravda, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 9. septembra
2008, FIAMM a FIAMM Technologies/Rada a Komisia (C‑120/06 P a C‑121/06 P), vylúčil existenciu režimu objektívnej zodpovednosti
Únie, ale len pokiaľ ide o normatívne akty Únie, ktoré závisia od diskrečnej právomoci normotvorcu. Súdny dvor vôbec nevylúčil,
že takýto režim by sa mohol vzťahovať na inštitúcie, ako je to v tomto prípade. Pri posudzovaní tejto otázky by mal Súd pre
verejnú službu vziať do úvahy mimoriadne závažný a tragický charakter udalostí, ktoré zažili deti zosnulého úradníka, ktoré
predčasne prišli o svojich rodičov a boli bezmocnými svedkami hrôzostrašnej vraždy svojho otca a svojej matky. Súd pre verejnú
službu by mal rozhodnúť o žiadosti o náhradu škody podľa kritérií posudzovania založených na hlbokom zmysle pre spravodlivosť,
ktorý by mal byť pre inštitúcie Únie charakteristický.
Ako už bolo uvedené, Komisia zastáva názor, že tento žalobný dôvod nie je prípustný, keďže nebol uplatnený v pôvodnej žiadosti
o náhradu škody a nie je podložený nijakým dôkazom, ktorý by vyčísľoval rozsah údajnej škody. Pokiaľ ide o vecnú stránku,
Komisia zdôrazňuje, že Súdny dvor do dnešného dňa neuznal zásadu zodpovednosti za dovolené konanie. Žalobca nepredložil nijaký
dôkaz, ktorý by preukazoval, že Súd pre verejnú službu by mal pripustiť existenciu takého režimu zodpovednosti, pokiaľ ide
o konanie inštitúcií. V každom prípade žalobca v prejednávanej veci nepreukázal, že sú splnené podmienky vzniku takejto objektívnej
zodpovednosti.
2.     Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Z už citovaného rozsudku Súdneho dvora FIAMM a FIAMM Technologies/Rada a Komisia (bod 175) vyplýva, že hoci komparatívna štúdia
právnych poriadkov členských štátov umožnila Súdnemu dvoru, aby veľmi skoro dospel k záveru o podobnosti týchto právnych poriadkov
pri uznaní zásady zodpovednosti za protiprávny úkon alebo nečinnosť orgánu, hoci aj normatívnej povahy, vôbec to neznamená,
že by to platilo rovnako aj pre prípadnú existenciu zásady zodpovednosti za dovolené konanie alebo nečinnosť orgánu verejnej
moci, a to najmä v prípadoch normatívnej povahy. Súdny dvor teda za súčasného stavu práva Únie vylúčil, že článok 288 ES,
ktorý odkazuje na „všeobecné zásady spoločné pre právne poriadky členských štátov“, by bolo možné vykladať tak, že pripúšťa
vznik objektívnej zodpovednosti Únie z dôvodu dovoleného konania alebo opomenutia.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, zo samotných pojmov, ktoré Súdny dvor použil v citovanom bode svojho rozsudku („hoci
aj normatívnej povahy“ a „najmä v prípadoch [konania alebo nečinnosti] normatívnej povahy“), vyplýva, že záver, ku ktorému
Súdny dvor dospel v tomto rozsudku, nie je obmedzený na oblasť normotvornej právomoci Únie.
Ako bolo spomenuté v bode 116 tohto rozsudku, je pravda, že spor medzi úradníkom a inštitúciou, ktorej tento úradník podlieha
alebo podliehal, ktorého predmetom je náhrada škody, v prípade, ak má svoj pôvod v pracovnom pomere medzi dotknutou osobou
a inštitúciou, patrí do pôsobnosti článku 236 ES a článkov 90 a 91 služobného poriadku, a nepatrí do pôsobnosti článkov 235 ES
a 288 ES. Judikatúru Súdneho dvora a Všeobecného súdu Únie týkajúcu sa podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti podľa článku
288 ES teda nemožno automaticky použiť v konaní o žalobe o určenie mimozmluvnej zodpovednosti podanej úradníkom alebo jeho
právnymi nástupcami proti inštitúcii na základe článku 236 ES a článkov 90 a 91 služobného poriadku. V tejto súvislosti žalobca
správne poukazuje na to, že takéto žaloby sa netýkajú inštitúcií v rámci výkonu ich výsadných normotvorných alebo regulačných
právomocí stanovených zmluvami, ale v rámci ich konania v postavení zamestnávateľa voči svojom zamestnancom.
Najmä vzhľadom na široký dosah pojmov, ktoré použil Súdny dvor, a na skutočnosť, že tento rozsudok má povahu zásadného riešenia,
však Súd pre verejnú službu zastáva názor, že neexistujú dôvody na to, aby zodpovednosť inštitúcií Únie v ich vzťahoch so
svojimi zamestnancami mohla vzniknúť na základe podmienok, ktoré sú úplne odlišné od podmienok, ktoré sa uplatňujú podľa článku
288 ES, a odchyľujú sa od všeobecných zásad spoločných pre právne poriadky členských štátov.
Hoci je pravda, že okolnosti prejednávaného sporu sú výnimočné, toto konštatovanie, ktoré je jediným konštatovaním, ktoré
uviedol žalobca, nie je dostatočným dôvodom na to, aby sa v zásade uznávala existencia režimu objektívnej zodpovednosti v konaniach
o žalobách o určenie mimozmluvnej zodpovednosti podaných podľa článku 236 ES, ktorý by sa vzťahoval len na úradníkov Únie
a ich právnych nástupcov.
Okrem toho Súdny dvor v súvislosti so smernicou 89/391, ktorá predstavuje relevantný referenčný rámec pre určenie povinností
inštitúcií Únie v súlade s článkom 1e služobného poriadku, konštatoval, že túto smernicu nemožno vykladať tak, že ukladá členským
štátom povinnosť vytvoriť režim objektívnej zodpovednosti zamestnávateľov za ujmu spôsobenú na zdraví a bezpečnosti pracovníkov
(rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, body 37 až 51), aj keď Komisia v konaní pred Súdnym dvorom tvrdila, že
smernica 89/391 stanovila režim zodpovednosti zamestnávateľov vzťahujúci sa na následky akejkoľvek udalosti spôsobujúcej ujmu
na zdraví a bezpečnosti pracovníkov bez ohľadu to, či takúto udalosť a jej následky možno pripísať akejkoľvek nedbanlivosti
zamestnávateľa pri zavádzaní prevenčných opatrení.
Aj v prípade, ak by v zásade bolo možné dovolávať sa objektívnej zodpovednosti Komisie, treba poukázať na to, že táto forma
objektívnej zodpovednosti zamestnávateľa, ktorá je založená na povinnosti nahradiť riziko spojené s výkonom povolania, a nie
na konštatovaní pochybenia zamestnávateľa, ktoré by mal zamestnávateľ nahradiť, je už základom povinnosti inštitúcie vyplatiť
plnenia podľa služobného poriadku úradníkovi alebo jeho právnym nástupcom v prípade úrazu, ku ktorému došlo pri plnení jeho
povinností, choroby z povolania alebo úmrtia. Bez toho, aby bola preukázaná existencia akéhokoľvek pochybenia inštitúcie ako
zamestnávateľa, má totiž úradník alebo jeho právni nástupcovia nárok na paušálnu náhradu, ktorá slúži na kompenzáciu následkov
týchto udalostí. Požiadavka vyplývajúca z ustálenej judikatúry, podľa ktorej sa musí preukázať pochybenie, aby úradník alebo
jeho právni nástupcovia získali odškodnenie nad rámec plnení podľa služobného poriadku, ktoré slúži na náhradu škody, ktorá
im podľa ich názoru vznikla, v celom rozsahu, svedčí o tom, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti správneho orgánu nevyhnutne
závisí od existencie pochybenia alebo protiprávneho konania.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobca nie je oprávnený žiadať, aby Súd pre verejnú službu určil, že podmienky objektívnej
zodpovednosti Komisie sú splnené.
Z tohto dôvodu sa druhý žalobný dôvod musí zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o jeho prípustnosti.
C –
O treťom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia je na základe článku 24 služobného poriadku povinná spoločne a nerozdielne
nahradiť vzniknutú ujmu
1.     Tvrdenia účastníkov konania
Žalobca subsidiárne tvrdí, že Komisia musí na základe článku 24 druhého odseku služobného poriadku v každom prípade nahradiť
škody, ktoré utrpel jej úradník z dôvodu svojho postavenia a svojich povinností. Dvojnásobná vražda z kauzálneho hľadiska
objektívne súvisí s profesijnou činnosťou syna žalobcu na území Maroka, kde sa nachádzal výlučne z dôvodu svojich povinností.
Táto vražda bola navyše spáchaná v ubytovacích priestoroch, ktoré vybrala Komisia. Komisia mala za výnimočných okolností prejednávaného
sporu konať dokonca z vlastnej iniciatívy, bez toho, aby bola o to požiadaná, a spoločne a nerozdielne nahradiť ujmu, ktorú
utrpel úradník a jeho manželka v dôsledku konania tretej osoby.
Ako už bolo uvedené, Komisia tvrdí, že tento žalobný dôvod nie je prípustný, keďže nebol uplatnený v pôvodnej žiadosti o náhradu
škody. Pokiaľ ide o vecnú stránku, Komisia zastáva názor, že dramatické okolnosti, ktoré viedli k smrti syna žalobcu, nijako
nesúvisia s jeho postavením úradníka a že z tohto dôvodu podmienka stanovená v článku 24 druhom odseku služobného poriadku
v zmysle jej výkladu judikatúrou, teda že úradníkovi musí vzniknúť škoda z dôvodu, že má postavenie úradníka, nie je splnená.
2.     Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Ako rozhodol Súdny dvor, účelom článku 24 služobného poriadku je zaistiť úradníkom a zamestnancom v aktívnom pracovnom pomere
bezpečnosť v súčasnosti, ako aj do budúcnosti, aby si mohli vo všeobecnom služobnom záujme lepšie plniť svoje povinnosti (pozri
rozsudok Sommerlatte/Komisia, už citovaný, bod 19).
Z článku 24 služobného poriadku a z judikatúry týkajúcej sa tohto článku vyplýva, že inštitúcie Únie sú na základe tohto ustanovenia
povinné poskytnúť svojim úradníkom pomoc iba v prípade konania tretích osôb, ktoré smeruje voči úradníkom z dôvodu ich postavenia
a ich povinností (pozri najmä rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1988, Hamill/Komisia, 180/87, bod 15; rozsudok Súdu prvého
stupňa z 27. júna 2000, K/Komisia, T‑67/99, bod 32).
V tomto prípade je nesporné, že podmienky uplatnenia článku 24 služobného poriadku súvisiace s pôvodcom predmetného skutku
sú splnené. Syn žalobcu bol totiž obeťou konania tretej osoby.
Článok 24 služobného poriadku však tiež vyžaduje, aby predmetné konanie bolo založené na tom, že žalobca má postavenie úradníka,
a na jeho povinnostiach. Skutky, v súvislosti s ktorými sa požaduje pomoc, musia byť spáchané práve z dôvodu tohto postavenia
a týchto povinností, keďže inštitúcia sa usiluje tak o ochranu svojich zamestnancov, ako aj o ochranu svojich vlastných záujmov.
Súdny dvor teda rozhodol, že na povinnosť poskytnúť pomoc sa nemožno odvolávať v súvislosti s donucovacími opatreniami prijatými
vnútroštátnymi policajnými orgánmi voči osobe úradníka, ktoré sú odôvodnené osobným správaním tohto úradníka, ktorý je stíhaný
za trestný čin, ktorý nesúvisí s výkonom jeho povinností (rozsudok Hamill/Komisia, už citovaný, body 16 a 17). Súd prvého
stupňa tiež rozhodol, že iba na základe skutočnosti, že dieťa bolo prijaté do jaslí, v ktorých sa stalo obeťou závažných skutkov,
z dôvodu, že jeden z jeho rodičov je úradníkom Únie, nemožno dospieť k záveru, že je preukázaná súvislosť medzi predmetným
konaním tretích osôb a postavením uvedeného rodiča ako úradníka v zmysle článku 24 služobného poriadku (rozsudok K/Komisia,
už citovaný, body 36 až 38).
V prejednávanom spore však syn žalobcu nebol zavraždený z dôvodu svojho postavenia a svojich povinností. Ako už bolo uvedené,
stal sa obeťou bežného páchateľa, ktorý jemu a jeho manželke ublížil na zdraví a spôsobil mu škodu na majetku, pričom vôbec
nevedel o tom, že jeho obeť je úradníkom Únie, alebo o povahe povinností svojej obete. Páchateľ sa pravdepodobne domnieval,
že životná úroveň obyvateľov vily, v ktorej spáchal trestné činy, bola vyššia ako priemerná životná úroveň obyvateľov Rabatu.
Táto okolnosť, pridelenie syna žalobcu do Maroka ani skutočnosť, že býval v priestoroch, ktoré vybrala Komisia, však neumožňujú
preukázať, že úradník sa stal obeťou páchateľa z dôvodu svojho postavenia úradníka a z dôvodu svojich povinností.
Žalobca sa teda nemôže úspešne odvolávať na ustanovenia článku 24 služobného poriadku.
V každom prípade, aj keby bolo možné pripustiť, že syn žalobcu bol obeťou vraždy spáchanej z dôvodu svojich povinností, Súd
pre verejnú službu zastáva názor, že plnenia podľa služobného poriadku stanovené v prípade úmrtia úradníka, najmä ustanovenia
článku 7 ods. 2 tretej zarážky spoločných pravidiel („za úrazy v zmysle [spoločných pravidiel] sa považujú: následky agresie
alebo útoku na osobu poisteného…“ [
neoficiálny preklad
]), konkretizujú povinnosť zabezpečiť ochranu, ktorú musí každá inštitúcia ako zamestnávateľ na základe článku 24 služobného
poriadku zaručiť svojim úradníkom a ich právnym nástupcom. Žalobca však netvrdí, že mu bola protiprávne odňatá jedna zo záruk
stanovených služobným poriadkom. Okrem toho Komisia využila možnosť stanovenú v článku 76 služobného poriadku poskytnúť v osobitných
prípadoch dotknutým osobám výnimočnú pomoc. Komisia si teda riadne splnila svoju povinnosť poskytnúť pomoc a zabezpečiť ochranu
v súlade s článkom 24 služobného poriadku.
V každom prípade teda žalobca nie je oprávnený tvrdiť, že Komisia porušila toto ustanovenie služobného poriadku. V dôsledku
toho sa musí tretí žalobný dôvod zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o námietke neprípustnosti, ktorá bola voči
nemu vznesená.
Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že žaloba sa musí v celom rozsahu zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy tohto rokovacieho poriadku
neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle
navrhnuté. Podľa odseku 2 toho istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, resp. ho vôbec nemusí zaviazať
na náhradu trov konania. Podľa článku 88 rokovacieho poriadku účastníka konania, ktorý mal vo veci úspech, možno zaviazať
na náhradu časti alebo celých trov konania, ak to odôvodňuje jeho správanie, vrátane správania pred podaním žaloby, a najmä
ak druhému účastníkovi konania spôsobil úmyselným zavinením vznik trov konania.
V tomto konaní Komisia napriek legitímnym dôvodom týkajúcim sa dôvernosti, ktoré uviedla, podstatne spomalila priebeh konania,
keďže najprv odmietala poskytnúť Súdu pre verejnú službu niektoré dokumenty a informácie, pričom Súd pre verejnú službu bol
nútený nariadiť druhé pojednávanie. Komisia tiež poskytla Súdu pre verejnú službu nepresné odpovede na viaceré otázky, najmä
keď tvrdila, že neexistuje nijaký text týkajúci sa bezpečnostných opatrení vzťahujúcich sa na ubytovanie zamestnancov delegácií
v tretích krajinách a že opatrenia, ktoré uviedla autorka písomnej odpovede zo 6. augusta 2007, vôbec nie sú relevantné pre
skutky spáchané v predchádzajúcom roku. Z nesúhlasu Komisie s tým, aby Súd pre verejnú službu mohol vziať do úvahy dokument
z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, od ktorého napokon Komisia na druhom pojednávaní upustila,
pričom tento dokument bol dôležitý pre rozhodnutie sporu, vyplynul prístup, ktorý je sotva zlučiteľný s pravidlami spravodlivého
procesu. Takéto správanie Komisie vo veci, ktorá je pre žalobcu taká bolestivá, je ešte nevhodnejšie vzhľadom na to, že inštitúcia
pred podaním žaloby preukázala svoju úctu a starostlivosť.
Okrem toho žalobca sa mohol domnievať, že je oprávnený podať žalobu. Po prvé Súd pre verejnú službu konštatoval, že Komisia
sa dopustila pochybenia, ktoré môže viesť k vzniku jej zodpovednosti. Po druhé na základe prístupu, ktorý zaujala Komisia
v priebehu konania, žalobca mohol nadobudnúť presvedčenie, že inštitúcia mu čiastočne zatajila príčiny vraždy jeho syna a jeho
nevesty.
V dôsledku toho spravodlivému posúdeniu okolností tohto prípadu zodpovedá uložiť Komisii povinnosť, aby okrem toho, že bude
znášať svoje vlastné trovy konania, tiež nahradila primerané a náležite odôvodnené trovy konania žalobcu.
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Výňatky z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti, ktoré Európska komisia poskytla Súdu pre
verejnú službu v priebehu konania, budú bezodkladne zaslané späť Európskej komisii ako dôverná zásielka s označením „stupeň
utajenia EÚ vyhradené“.
3.
Európska komisia znáša všetky trovy konania.
Gervasoni
Kreppel
Rofes i Pujol
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. mája 2011.
Tajomníčka

Predseda komory
W. Hakenberg

S. Gervasoni
Obsah
Právny rámec
Skutkové okolnosti sporu
Návrhy účastníkov konania a konanie
Právny stav
I –  O predmete žaloby
II –  O prípustnosti
A –  Tvrdenia účastníkov konania
B –  Posúdenie Súdom pre verejnú službu
III –  O veci samej
A –  O prvom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia si nesplnila svoju povinnosť zabezpečiť ochranu svojho úradníka
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom pre verejnú službu
a)  O námietke Komisie založenej na tom, že údajná ujma bola v celom rozsahu nahradená
b)  O výhrade založenej na tom, že Komisia sa dopustila pochybenia pri plnení povinnosti zaistiť bezpečnosť zosnulého úradníka
a jeho rodiny
O podmienkach vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Komisie
O rozsahu miery voľnej úvahy, ktorou disponuje Komisia pri zaistení bezpečnosti svojich úradníkov pôsobiacich v delegácii
v tretej krajine
O existencii pochybenia pri vykonávaní primeraných ochranných opatrení
–  O žiadosti žalobcu o sprístupnenie výňatkov z dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti
–  O použití dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti Súdom pre verejnú službu
–  O uplatniteľnosti dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti na dočasné ubytovanie poskytnuté
synovi žalobcu a jeho rodine
–  O právnej záväznosti dokumentu z roku 2006 o bezpečnostných normách a kritériách bezpečnosti
–  O existencii pochybenia Komisie
O príčinnej súvislosti a o existencii liberačného dôvodu (pochybenie poškodených a konanie tretej osoby)
O ujme
B –  O druhom žalobnom dôvode založenom na vzniku objektívnej zodpovednosti Komisie za dovolené konanie
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom pre verejnú službu
C –  O treťom žalobnom dôvode založenom na tom, že Komisia je na základe článku 24 služobného poriadku povinná spoločne a nerozdielne
nahradiť vzniknutú ujmu
1.  Tvrdenia účastníkov konania
2.  Posúdenie Súdom pre verejnú službu
O trovách
*
Jazyk konania: taliančina.