CELEX: 62009CJ0483
Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades
Raamotsus 2001/220/JAI
Ohvrite seisund kriminaalmenetluses
Perekonnas toime pandud kuriteod
Kohustus määrata lisakaristus, mis keelab süüdimõistetul läheneda oma ohvrile
Karistusliikide valik ja nende rangusaste
Kooskõla nimetatud raamotsuse artiklitega 2, 3 ja 8
Lepitusmenetlust kriminaalasjades välistav siseriiklik õigusnorm
Kooskõla raamotsuse artikliga 10

Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuse 2001/220/JSK ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses
(EÜT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 72; edaspidi „raamotsus”) artiklite 2, 8 ja 10 tõlgendamist.
Need küsimused esitati M. Gueye ja V. Salmerón Sánchezi suhtes algatatud kriminaalmenetluses, milles neid süüdistatakse selles,
et nad rikkusid lisakaristusena määratud keeldu läheneda naissoost ohvrile, keda nad olid perekonnas halvasti kohelnud, mille
eest neile oligi põhikaristused määratud.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Raamotsus on vastu võetud muuhulgas EL artikli 31 lõike 1 alusel, mille punkt c näeb ette, et kriminaalasjades hõlmavad õigusalase
koostöö ühismeetmed ka liikmesriikides kohaldatavate õigusnormide kokkusobivuse tagamist, mis võib olla vajalik sellise koostöö
parandamiseks.
Raamotsuse põhjendusest 3 selgub, et 15. ja 16. oktoobril 1999 toimunud Euroopa Ülemkogu Tampere (Soome) istungil vastu võetud
raamotsuses nähti ette koostada kuriteoohvrite kaitseks miinimumstandardid, eriti õiguskaitse kättesaadavuse osas kuriteoohvritele
ja nende õiguste osas kahjude hüvitamisele.
Raamotsuse põhjendused 4, 8 ja 9 on sõnastatud järgmiselt:
„(4)      Liikmesriigid peaksid ühtlustama oma õigusnorme ulatuses, mis võimaldab saavutada eesmärgi pakkuda kuriteoohvritele kõrgetasemelist
kaitset, olenemata sellest, millises liikmesriigis nad asuvad.
[…]
(8)      Eeskirjad ja tavad ohvrite seisundi ja põhiõiguste kohta on vaja ühtlustada, pidades silmas eelkõige õigust väärikale kohtlemisele,
õigust anda ja saada teavet, õigust aru saada ja olla arusaadav, õigust saada kaitset menetluse eri etappidel […]
(9)      Käesoleva raamotsuse sätted ei kohusta liikmesriike siiski tagama, et ohvreid koheldakse võrdselt menetlusosalistega.”
Raamotsuse artikli 1 kohaselt kasutatakse otsuses järgmisi mõisteid:
„a)      „ohver” on füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, […] mille on otseselt põhjustanud tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus
liikmesriigi kriminaalõigusega;
[…]
c)      „kriminaalmenetlust” mõistetakse kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt;
[…]
e)      „lepitusmenetlusena kriminaalmenetlusõiguses” mõistetakse enne kriminaalmenetlust või selle ajal läbirääkimiste pidamist ja
lahenduse otsimist ohvri ja kuriteo toimepanija vahel, mida vahendab pädev isik.”
Raamotsuse artikli 2 „Tagaotsitava õigused” lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid tagavad, et ohvritel on nende kriminaalõigussüsteemis tegelik ja asjakohane osa. Liikmesriigid püüavad igati
tagada, et ohvreid koheldakse menetluse ajal üksikisiku väärikust austavalt, ja tunnustavad ohvrite õigusi ja õigustatud huvisid
eriti kriminaalmenetluse raames.”
Raamotsuse artikli 3 „Seletuste ja tõendusmaterjali esitamine” esimene lõik sätestab, et „[i]ga liikmesriik kaitseb ohvrite
võimalust esitada menetluse ajal oma seletused ja tõendusmaterjal”.
Raamotsuse artikkel 8 „Üleminekusäte” näeb ette:
„1.      Iga liikmesriik tagab ohvritele ja vajaduse korral nende perekondadele […] sobival tasemel kaitse, eelkõige nende ohutuse
ja eraelu puutumatuse osas, kui pädevad asutused arvavad, et on tõsine surveavalduste oht või kindlaid tõendeid tõsise kavatsuse
kohta sekkuda ohvrite eraellu.
2.      Sel eesmärgil ja ilma et see piiraks lõike 4 kohaldamist, tagab iga liikmesriik, et vajaduse korral on kohtumenetluse osana
võimalik vastu võtta asjakohaseid meetmeid kaitsmaks ohvrite ja nende perekondade või samalaadses olukorras isikute eraelu
puutumatust ja fotokujutise salastatust.
3.      Täiendavalt tagab iga liikmesriik, et kohturuumides on võimalik vältida kontakte ohvrite ja kuriteo toimepannud isikute vahel,
välja arvatud juhul, kui kriminaalmenetluses on sellised kontaktid nõutavad. Kui see on sel eesmärgil vajalik, tagavad liikmesriigid
järk-järgult, et kohturuumides oleks ohvritele eraldi ooteruumid.
4.      Iga liikmesriik tagab, et eesmärgiga vajaduse korral eelkõige kõige kaitsetumaid ohvreid avalikul kohtuistungil tunnistuste
andmise mõjude eest kaitsta võib anda ohvritele kohtuotsuse alusel õiguse anda tunnistusi viisil, mis võimaldab seda eesmärki
saavutada asjakohaste vahendite abil, mis on kooskõlas riigi peamiste õiguspõhimõtetega.”
Raamotsuse artikli 10 lõige 1 sätestab, et „[i]ga liikmesriik otsib võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjade
puhul, mida riik käsitleb seda tüüpi abinõu jaoks kohasena.”

Siseriiklik õigus
Karistusseadustikus (Código Penal) – redaktsioonis, mis vastab 25. novembri 2003. aasta konstitutsioonilisele seadusele 15/2003,
millega muudetakse konstitutsioonilist seadust 10/1995 (Ley Orgánica 15/2003 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995)
(
BOE
nr 283, 26.11.2003, lk 41842; edaspidi „karistusseadustik”) – on artikkel 48, mille lõige 2 määrab kindlaks lisakaristuse,
mis eelkõige keelab süüdimõistetul läheneda oma ohvrile.
Karistusseadustiku artikkel 57 täpsustab alljärgnevas sõnastuses, millistel juhtudel ja tingimustel võib (lõige 1) või tuleb
(lõige 2) kehtestada üks või mitu artiklis 48 ette nähtud keeldu:
„1.      Selliste kuritegude puhul, nagu tapmine, abort, kehavigastuse tekitamine, vabaduse piiramine, piinamine, inimväärikuse, seksuaalse
enesemääramise, fotokujutise salastatuse ja kodu puutumatuse vastased kuriteod […], võivad kohtunikud või kohtud, võttes arvesse
tegude raskusastet või tegijast tulenevat ohtu, oma otsustes ette näha ühe või mitu artiklis 48 sätestatud keeldu […]
[…]
2.      Lõike 1 esimeses lõigus viidatud kuritegude puhul, mis on toime pandud isiku suhtes, kes on või oli süüdimõistetu abikaasa,
või isiku suhtes, kes on või oli süüdimõistetuga, isegi kui nad ei elanud koos, analoogsetes lähedastes suhetes, […] kohaldatakse
igal juhul karistust, mis on ette nähtud artikli 48 lõikes 2, [nimelt ohvrile lähenemise keeldu], ajavahemikul, mis raske
kuriteo puhul ei ületa kümmet aastat ning kergema kuriteo puhul viit aastat […]”
Eelotsusetaotlusest selgub, et see kohustuslik lähenemiskeeld määratakse ajaks, mis ületab teo toimepanijale mõistetud vangistuse
kestust vähemalt ühe aasta võrra, või teist liiki karistuse puhul perioodiks kuuest kuust kuni viie aastani.
Minimaalset kuuekuulist perioodi võib teatavatel juhtudel lühendada vastavalt karistusseadustiku artikli 40 lõikele 3 tõlgendatuna
koosmõjus seadustiku artikli 33 lõikega 6.
Karistusseadustiku – redaktsioonis, mis vastab 28. detsembri 2004. aasta konstitutsioonilisele seadusele 1/2004 täieliku kaitse
meetmete kohta naiste suhtes toimepandava vägivalla eest (Ley Orgánica 1/2004 de Medidas de Protección Integral contra la
Violencia de Género) (
BOE
nr 313, 29.12.2004, lk 42166; edaspidi „konstitutsiooniline seadus 1/2004”) – artikli 468 lõige 2 näeb ette kuuekuulise kuni
kolmeaastase vangistuse isikule, kes ei järgi mõnda karistusseadustiku artiklis 48 ette nähtud karistust, mis on määratud
kuriteo eest, mille ohver on üks karistusseadustiku artikli 173 lõikes 2 nimetatud isikutest. Viimati nimetatud sättes on
muu hulgas ära toodud abikaasa või analoogsetes lähedastes suhetes isik, isegi kui nad ei elanud koos.
Konstitutsioonilise seaduse 6/1985 kohtu pädevuse kohta (Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial) – redaktsioonis, mis vastab
konstitutsioonilisele seadusele 1/2004 (edaspidi „konstitutsiooniline seadus 6/1985”) artikli 82 lõige 1 näeb ette, et Audiencia
Provinciale’d on pädevad lahendama kriminaalasju ning võtma menetlusse sealhulgas „[s]eaduses ette nähtud hagisid provintsi
Juzgados de Violencia sobre la Mujer’ [naiste suhtes toimepandava vägivalla asjades pädevad kohtunikud] poolt kriminaalasjades
tehtud otsuste peale”.
Konstitutsioonilise seaduse 6/1985 artikli 87
ter
lõige 5, mis lisati konstitutsioonilise seadusega 1/2004, keelab lepitusmenetluse kõigil juhtudel, mil kuritegu on toime
pandud perekonnas.
Kriminaalmenetluse seadustiku (Ley de Enjuiciamiento Criminal) artikli 792 lõike 3 kohaselt ei saa enam edasi kaevata neid
otsuseid, mille teeb eelotsuse taotluse esitanud kohus talle lahendada antud asjades.

Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Kahe kohtuotsusega – Juzgado de lo Penal nº 23 de Barcelona (Barcelona esimese astme kohtu 23. kriminaalasju lahendav koda)
2008. aasta otsus ja Juzgado de Instrucción nº 7 de Violencia sobre la Mujer de El Vendrell (El Venderelli esimese astme kriminaalkohtu
nr 7 koda, mis käsitleb naiste suhtes toimepandava vägivallaga seotud kuritegusid) – määrati M. Gueyele ja V. Salmerón Sánchezile
väärkohtlemise eest perekonnas muude karistuste hulgas lisakaristusena keeld läheneda oma ohvrile vastavalt alla 1000 ja alla
500 meetri kaugusele ning temaga suhelda esimesel juhul 17 ja teisel juhul 16 kuu jooksul.
Karistusseadustiku artikli 57 lõike 2 alusel pandud keelust teadlikuna hakkasid mõlemad süüdimõistetud veidi aega pärast neile
kõnealuse lisakaristuse määramist siiski oma ohvrite palvel nendega uuesti koos elama. Nad jätkasid kooselu kuni nende vahistamiseni,
mis M. Gueye puhul toimus 3. veebruaril 2009 ja V. Salmerón Sánchezi puhul 5. detsembril 2007.
Kohtuotsustega, vastavalt 11. veebruaril 2009 ja 27. märtsil 2008, mõistis Juzgado de lo Penal nº 1 de Tarragona (Tarragone
esimese astme kohtu esimene kriminaalasju lahendav koda) M. Gueye ja V. Salmerón Sánchezi oma ohvritele lähenemise keelu järgimata
jätmise eest süüdi vastavalt karistusseadustiku artikli 468 lõikele 2.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kuulas nende kohtuotsuste peale esitatud apellatsioonkaebuste lahendamisel ära nende isikute
tunnistused, kes olid elanud M. Gueye ja V. Salmerón Sáncheziga enne neile karistuste määramist mitu aastat koos ning samuti
nende vahistamise ajal.
Oma tunnistustes kinnitasid asjaomased isikud, et nad olid ise otsustanud täiesti teadlikult ja omal soovil taastada süüdimõistetutega
kooselu, vaatamata sellele, et viimased olid süüdi mõistetud neile kallaletungimise eest.
Kõnealune kooselu kestis asjaomaste isikute ütluste järgi normaalselt mitu kuud kuni päevani, mil viimased vahistati.
Eelotsust taotlevale kohtule Juzgado de lo Penal nº 1 de Tarragona otsuste peale esitatud apellatsioonkaebustes paluvad süüdimõistetud
tuvastada, et nende partnerite vabal kokkuleppel taastatud kooselu ei kujuta endast lisakaristusena määratud lähenemiskeelu
rikkumist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et esimeses astmes määratud karistuste võimalik kinnitamine sõltub sellest, kas lähenemiskeelu
kehtestamise kohustuslikkus perevägivalla kuritegude eest, isegi siis, kui ohvrid on selliste meetmete vastu, on raamotsusega
kooskõlas.
Selle kohtu arvates ei näi teatavates olukordades olevat vaidlustatav, et selliseid meetmeid tuleb kehtestada isegi ohvri
tahte vastaselt. Samas leiab ta, et sobivat kaitsetaset, mis tuleb perekonnas toime pandud kuritegude ohvritele tagada, ei
saa, eriti kõige kergemate rikkumiste korral, väljendada kohustuslikult ja eranditult lähenemiskeelu määramisega, mida tehakse
ilma olukorra eelneva hindamiseta.
Neil asjaoludel otsustas Audiencia Provincial de Tarragona menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse
küsimused, mille sõnastus kohtuasjades C‑483/09 ja C‑1/10 on identne:
„1.      Kas raamotsuse […] põhjenduses 8 sätestatud ohvri õigust olla arusaadav tuleb tõlgendada kui vägivaldse käitumise eest vastutusele
võtmise ja karistamise eest vastutavate riigivõimude positiivset kohustust lubada ohvril väljendada oma hinnangut, kaalutlusi
ja arvamust otsese mõju kohta, mida võib tema elule avaldada karistuste mõistmine vägivalla põhjustajale, kellega tal on perekondlik
või väga lähedane suhe?
2.      Kas raamotsuse […] artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et [liikmes]riikide kohustus tunnustada ohvri seaduslikke õigusi ja huve
kohustab võtma arvesse ohvri arvamust, kui menetluse karistusõiguslikud tagajärjed võivad sisuliselt ja otseselt ohustada
tema õigust eneseteostusele ning era- ja perekonnaelule?
3.      Kas raamotsuse […] artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et riigivõimud ei või jätta arvesse võtmata ohvri vaba tahet, kui ta on
lähenemiskeelu määramise või säilitamise vastu, kui vägivallatseja on tema pereliige ja ei tuvastata õigusrikkumise kordumise
riski objektiivset võimalust ja kui hinnatakse, et isikliku, sotsiaalse, kultuurilise ja emotsionaalse teovõime tase välistab
võimaluse, et ohver on vägivalla põhjustaja mõjuvõimu all, või tuleb nende kuritegude eriliiki arvestades kehtestada kõnealune
abinõu pigem igal juhul?
4.      Kas raamotsuse […] artiklit 8, mis sätestab, et [liikmes]riigid tagavad ohvrile sobiva kaitsetaseme, tuleb tõlgendada nii,
et see lubab üldiselt ja kohustuslikus korras kehtestada lisakaristusena lähenemiskeelu või suhtlemiskeelu kõikidel juhtudel,
kus ohver on perekonnas toime pandud kuritegude ohver, arvestades nende õigusrikkumiste eriliiki, või nõuab artikkel 8 igal
üksikjuhul pigem individuaalset kaalumist, mis võimaldaks asjassepuutuvaid huve arvestades kindlaks määrata sobiva kaitsetaseme?
5.      Kas raamotsuse […] artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab üldiselt välistada lepitamise kriminaalmenetlustes seoses
perekonnas toime pandud kuritegudega nende kuritegude eriliiki arvestades, või tuleb lepitamist pigem võimaldada ka seda tüüpi
menetlustes, kaaludes asjassepuutuvaid huve igal üksikjuhul eraldi?”
Euroopa Kohtu presidendi 24. septembri 2010. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑483/09 ja C‑1/10 suulise menetluse ja kohtuotsuse
tegemise huvides.

Euroopa Kohtu pädevus
Amsterdami lepingu jõustumise kuupäeva käsitlevast teadaandest, mis on avaldatud Euroopa Ühenduste Teatajas 1. mail 1999 (EÜT L 114,
lk 56), nähtub, et Hispaania Kuningriik aktsepteeris EL artikli 35 lõike 2 alusel tehtud deklaratsiooniga Euroopa Kohtu pädevuse
teha eelotsuseid EL artikli 35 lõike 3 punktis a sätestatud korras liikmesriigi iga sellise kohtu taotluse peale, kelle otsuste
peale ei saa siseriikliku õiguse järgi edasi kaevata.
Kriminaalmenetluse seadustiku artikli 792 lõike 3 kohaselt ei saa neid otsuseid, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus põhikohtuasjas
teeb, siseriikliku õiguse kohaselt enam edasi kaevata.
Vastavalt EL toimimise lepingule lisatud protokolli nr 36 üleminekusätete kohta artikli 10 lõikele 1 jäävad enne Lissaboni
lepingu jõustumist vastu võetud liidu õigusaktide puhul EL lepingu VI jaotisel põhinevad Euroopa Kohtu volitused samaks, isegi
kui neid on aktsepteeritud EL artikli 35 lõike 2 alusel.
Neil tingimustel on Euroopa Kohus EL artikli 35 lõike 1 kohaselt pädev tegema eelotsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuste
osas, milles palutakse raamotsuse tõlgendamist.

Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
Hispaania ja Itaalia valitsus väidavad kõigepealt, et eelotsusetaotlused on vastuvõetamatud.
Täpsustades, et põhikohtuasjades ei ole küsimus selles, et määrata lähenemiskeeld karistusseadustiku artikli 57 lõike 2 alusel,
väidab Hispaania valitsus esiteks, et ei ole vaja tõstatada küsimust, kas niisuguse meetme kohustuslik kehtestamine on raamotsusega
vastuolus. Kuna need kohtuasjad puudutavad karistuse määramist karistusseadustiku artikli 468 lõike 2 alusel sellise lähenemiskeelu
rikkumise eest, mis on määratud varem, siis on esitatud küsimused puhtalt oletuslikud.
Teiseks täpsustab Hispaania valitsus juhuks, kui oletada, et nimetatud küsimused viitavad karistusseadustiku artikli 468 lõikele 2,
et põhikohtuasjades tõstatatud probleem ei tulene mitte sellest sättest kui sellisest, vaid tõlgendusest, mille Sala de lo
Penal del Tribunal Supremo (kõrgema kohtu kriminaalasju lahendav koda) annab sellele 25. novembri 2008. aasta „mittekohustuslikus
kokkuleppes”, millest tuleneb, et „naise nõusolek kooselu taastamisega ei välista  teo karistatavust karistusseadustiku artikli
468 lõike 2 alusel”. Niisiis käsitlevad eelotsuse küsimused tegelikult siseriikliku õiguse tõlgendamist, mille osas Euroopa
Kohtul ei tule eelotsustusmenetluses seisukohta võtta.
Itaalia valitsus märgib lisaks, et raamotsuse tõlgendusi, mille puhul ilmneb raamotsuse ja siseriikliku õiguse vaheline vastuolu,
ei saa lahendada siseriiklikku õigust kooskõlas raamotsuse eesmärkidega tõlgendades. Lisaks võib selline kooskõlaline tõlgendus
olla
contra legem
, mida liidu õigus ei luba. Järelikult ei puutu eelotsuse küsimused asjasse ning on oletuslikud.
Selles osas tuleb meenutada, et sarnaselt ELTL artikliga 267 seab ka EL artikli 35 lõike 3 punkt a Euroopa Kohtult eelotsuse
taotlemise tingimuseks, et liikmesriigi kohus „leiab, et kõnealune küsimus on vaja lahendada, selleks et ta saaks teha otsuse”,
nii et ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsuse küsimuste vastuvõetavust käsitlev Euroopa Kohtu praktika on põhimõtteliselt
ülekantav EL artikli 35 alusel esitatud eelotsusetaotlustele (vt selle kohta 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑105/03:
Pupino, EKL 2005, lk I‑5285, punkt 29).
ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames on ainult siseriiklikul kohtul, kelle lahendada
on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus kohtuasja eripära arvestades hinnata nii eelotsuse vajalikkust
oma otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult, kui esitatud küsimused puudutavad
liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud eelotsuse tegema (vt eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus
kohtuasjas C‑415/93: Bosman, EKL 1995, lk I‑4921, punkt 59, ja 12. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑391/09: Runevič‑Vardyn
ja Wardyn, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 30).
Euroopa Kohtule ELTL artikliga 267 pandud ülesande täitmisel võib see kohus siiski keelduda siseriikliku kohtu esitatud küsimustele
vastamisest, kui on ilmne, et neis küsimustes osutatud Euroopa Liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja
asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik (vt selle kohta 9. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑404/07:
Katz, EKL 2008, lk I‑7607, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul on esitatud küsimuste eesmärk kindlaks teha, kas lisakaristusena määratud kohustuslik lähenemiskeeld ise
on raamotsusega kooskõlas. Kohus leiab, et varem karistusena määratud lähenemiskeelu rikkumist käsitlevates kriminaalmenetlustes
on vaja kontrollida, kas need kohustuslikku laadi karistused, mille pinnalt ta peab ise karistused määrama, ei riku ise raamlepingut.
Neid kaalutlusi arvestades ei näi esitatud küsimused oletuslikud.
Veel tuleb täpsustada, et esitatud küsimustele vastates lähtub Euroopa Kohus siseriikliku õiguse sätete sellest tõlgendusest,
mille andis eelotsusetaotluse esitanud kohus, ega sea seda kahtluse alla ega kontrolli selle õigsust.
Hispaania valitsus mainis oma kirjalikes märkustes, et karistusseadustiku artikli 468 lõike 2 tõlgendus, milleni Sala de lo
Penal del Tribunal Supremo oma 25. novembri 2008. aasta kokkuleppes jõuab, ei piira põhimõtteliselt kohtute pädevust sellest
tõlgendusest kõrvale kalduda, kui see on põhjendatud. Seega juhul, kui Euroopa Kohus peaks esitatud küsimustele vastama, et
niisuguse siseriiklik meede nagu põhikohtuasjas käsitletav on raamotsusega vastuolus, ei ole ilmselge, et põhikohtuasjas toimuvates
menetlustes on siseriikliku õiguse tõlgendamine kooskõlas raamotsusega Itaalia valitsuse väite vastaselt kindlasti võimatu.
Neil tingimustel ei ole ilmselge, et raamotsuse tõlgendusel, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus palub, pole mingit seost
põhikohtuasja asjaolude või esemega, või et kõnealune probleem on oletuslik.
Seega on esitatud eelotsuse küsimused vastuvõetavad.

Eelotsuse küsimused

Esimene kuni neljas küsimus
Enne esimese nelja küsimuse analüüsimist tuleb märkida, et raamotsuse põhjendusel 8, mis on esimese küsimuse ese, ei ole iseenesest
siduvat õigusjõudu (vt 25. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑562/08: Müller Fleisch, kohtulahendite kogumikus veel
avaldamata, punkt 40).
Lisaks tuleb formaalsest küljest mainida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma teises kuni neljandas küsimuses piirdunud
ainult raamotsuse artiklitega 2 ja 8. See asjaolu ei takista aga Euroopa Kohtul anda siseriiklikule kohtule kõiki liidu õiguse
tõlgendamise juhtnööre, mida saab siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel kasutada, olenemata sellest,
kas siseriiklik kohus neile oma küsimuses viitas või mitte (vt selle kohta 5. mai 2011. otsus kohtuasjas C‑434/09: McCarthy,
kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 24).
Selles osas tuleb märkida, et kuigi raamotsuse artikli 2 alusel on liikmesriigid kohustatud tunnustama ohvrite õigusi ja õigustatud
huvisid, tuleneb nende kohustus tagada ohvritele võimalus saada kriminaalmenetluses ära kuulatud raamotsuse artikli 3 esimesest
lõigust koosmõjus põhjendusega 8.
Seega tuleb asuda seisukohale, et nende nelja küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus
sisuliselt teada, kas raamotsuse artikleid 2, 3 ja 8 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi karistusõiguses
ette nähtud lisakaristusena määratavat kohustuslikku minimaalse kestusega lähenemiskeeldu kohaldatakse perevägivalla toimepanijate
suhtes isegi siis, kui nende ohvrid on sellise karistuse vastu.
Sellega seoses on oluline täpsustada, et raamotsuses ei ole ühtegi sätet, mis käsitleks karistuste liike ja nende rangusastmeid,
mille liikmesriigid peavad selleks, et kuriteod saaksid karistatud, ise oma õigusaktides kindlaks määrama.
Sellele lisandub tõsiasi, et raamotsuses pole ühtegi viidet selle kohta, et liidu seadusandja oleks talle EL asutamislepinguga
antud volituste piires soovinud liikmesriikide õigusnorme kriminaalkaristuste liikide ja rangusastmete osas ühtlustada või
neid kas või üksteisele lähendada.
Nagu tuleneb raamotsuse põhjendustest 3 ja 4, on raamotsuse eesmärk vaid koostada kriminaalmenetluse jaoks, nagu see on määratletud
artikli 1 punktis c, miinimumstandardid, et tagada kuriteoohvrite kõrgetasemeline kaitse eriti seoses õiguskaitse kättesaadavusega.
Raamotsuse põhjendus 9 täpsustab, et liikmesriigid ei ole kohustatud tagama, et ohvreid koheldakse võrdselt menetlusosalistega.
Raamotsust iseloomustab tema ülesehituse ja sisu osas see, et selle artikkel 2 sätestab otsusega ohvrite kaitsel saavutada
püütavad eesmärgid üldjoontes ning järgmised artiklid täpsustavad erinevad, peamiselt menetluslikku laadi õigused, mis ohvritel
peavad kriminaalmenetluses olema.
Raamotsuse sätteid tuleb tõlgendada, järgides põhiõigusi, mille hulgast tuleb eelkõige esile tõsta õigust eraelu puutumatusele,
nagu see on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 7 (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Pupino, punkt 59,
ja eespool viidatud kohtuotsus Katz, punkt 48).
Raamotsuse artikli 2 lõikes 1 sätestatud kohustuste eesmärk on tagada, et ohver saaks osaleda kriminaalmenetluses adekvaatselt,
mis ei tähenda seda, et vastu ohvri tahtmist ei võiks kohaldada sellist kohustuslikku lähenemiskeeldu, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Mis puutub raamotsuse artiklisse 3, siis see paneb küll liikmesriikidele kohustuse tagada ohvritele võimalus saada menetluse
käigus ära kuulatud ja esitada tõendusmaterjal, kuid jätab siseriiklikele asutustele laia kaalutlusõiguse seoses nende eesmärkide
rakendamise konkreetsete üksikasjadega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Katz, punkt 46).
Selleks et siiski vältida raamotsuse artikli 3 esimese lõigu ilmajätmist suurest osast selle kasulikust mõjust ja artikli 2
lõikes 1 ette nähtud kohustuste eiramist, nõuavad need sätted igal juhul, et ohver saaks kriminaalmenetluses tunnistusi anda
ja et seda tunnistust saaks tõendusmaterjalina arvesse võtta (eespool viidatud kohtuotsus Katz, punkt 47).
Tagamaks, et ohver saaks osaleda kriminaalmenetluses adekvaatselt, peab tema õigus saada ära kuulatud andma talle peale võimaluse
kirjeldada juhtumi asjaolusid objektiivselt ka võimaluse esitada oma seisukoht.
See menetluslik õigus saada ära kuulatud raamotsuse artikli 3 esimese lõigu tähenduses ei anna ohvritele mingisugust õigust
valida nende karistuse liiki, mis toimepanijatele siseriikliku karistusõiguse normide alusel mõistetakse, ega ka nende karistuste
rangusastet.
Sellega seoses tuleb meenutada, et karistusõiguslik kaitse, mille liikmesriik perevägivalla juhtudel oma karistusvõimu teostamisel
tagab, ei hõlma mitte üksnes ohvri huvide kaitset sellisena, nagu ta neid hoomab, vaid ka ühiskonna üldisemate huvide kaitset.
Sellest järeldub, et raamotsuse artikliga 3 ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi seadusandja näeb eelkõige juhul, kui tuleb
arvesse võtta muid huvisid kui ohvri huvid, ette minimaalkestusega kohustuslikke karistusi.
Mis lõpuks puutub raamotsuse artiklisse 8, siis selle lõikest 1 tulenevalt on selle eesmärk tagada „ohvritele […] sobival
tasemel kaitse”, eelkõige nende ohutuse ja eraelu puutumatuse osas, kui pädevad asutused leiavad, et on „tõsine surveavalduste
oht või kindlaid tõendeid tõsise kavatsuse kohta sekkuda ohvrite eraellu”.
Selles osas on niisugustel ennetavate ja praktiliste kaitsemeetmete eesmärk, nagu on sätestatud artikli 8 lõigetes 2–4, tagada,
et ohver saaks osaleda kriminaalmenetluses adekvaatselt, ilma et tema osalemist takistaksid tema ohutuse ja eraeluga seonduvad
riskid.
Sarnaselt raamotsuse artiklitega 2 ja 3 ei sisalda artikkel 8 liikmesriikide jaoks mingisugust kohustust näha oma siseriiklikus
karistusõiguses ette sätteid, mis võimaldaksid ohvril avaldada arvamust nende karistuste kohta, mida siseriiklik kohus võib
teo toimepanijale mõista.
Nimetatud artiklis 8 kõne all oleva kaitse eesmärk on muu hulgas kaitsta ohvrit ja tema lähedasi teo toimepanija eest kriminaalmenetluse
ajal „sobival tasemel”.
Samas ei tule raamotsuse artiklit 8 mõista nii, et liikmesriigid peavad ohvreid kaitsma ka selle kaudse mõju eest, mida siseriikliku
kohtu poolt teo toimepanijatele määratud karistused hiljem kaasa toovad.
Seega ei tule raamotsuse artiklit 8 mõista nii, et see piirab liikmesriikide valikut nende kriminaalkaristuste osas, mida
nad oma õiguskorras ette näevad.
Lõpuks tuleb tõdeda, et kohustus määrata kooskõlas põhikohtuasjas kõne all oleva materiaalõigusega lähenemiskeeld ei kuulu
iseenesest raamotsuse kohaldamisalasse ja seetõttu ei saa seda igal juhul hinnata Euroopa Liidu põhiõiguste harta sätteid
arvestades.
Eeltoodust tuleneb, et neljale esimesele küsimusele tuleb vastata, et raamotsuse artikleid 2, 3 ja 8 tuleb tõlgendada nii,
et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi karistusõiguses ette nähtud lisakaristusena määratavat kohustuslikku minimaalse
kestusega lähenemiskeeldu kohaldatakse perevägivalla toimepanijate suhtes isegi siis, kui nende ohvrid on sellise karistuse
vastu.

Viies küsimus
Viienda küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada sisuliselt seda, kas raamotsuse artiklit 10 tuleb tõlgendada
nii, et see võimaldab liikmesriikidel seoses perekonnas toime pandud kuritegudega nende kuritegude eriliiki arvestades välistada
lepitamine kõigis kriminaalmenetlustes, mis niisuguseid kuritegusid puudutavad.
Sellega seoses tuleb märkida, et peale selle, et EL artikli 34 lõige 2 jätab raamotsustega taotletava tulemuse saavutamiseks
vajaliku vormi ja meetodite valiku liikmesriikide asutustele, piirdub raamotsuse artikli 10 lõige 1 sellega, et kohustab liikmesriike
otsima võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjade puhul, mida nad „käsit[avad] kohasena”, mistõttu kuulub nende
kuritegude valik, mille puhul võib lepitusmenetlust kohaldada, liikmesriikide hindamispädevusse (vt 21. oktoobri 2010. aasta
otsus kohtuasjas C‑205/09: Eredics ja Sápi, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 37).
Seega võimaldab raamotsuse artikli 10 lõige 1 liikmesriikidel välistada lepitusmenetluse kõigi nende kuritegude puhul, mis
on toime pandud perekonnas, nagu sätestab konstitutsioonilise seaduse 6/1985 artikli 87
ter
lõige 5.
Artikli 10 lõike 1 sõnastusest endast ja ulatuslikust kaalutlusõigusest, mille raamotsus jätab liikmesriigi ametiasutustele
selle otsuse eesmärkide rakendamise konkreetsete üksikasjade osas, nähtub, et otsustades välistada lepitusmenetluse teatavat
liiki kuritegude puhul, kusjuures see valik on seotud peamiselt karistuspoliitiliste põhjustega, ei ole liikmesriigi seadusandja
ettenähtud kaalutlusõigust ületanud (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Eredics ja Sápi, punkt 38).
On kohane lisada, et liikmesriikide hinnangu andmist võib piirata kohustus rakendada nende kuriteoliikide kindlaksmääramisel,
mille puhul nad peavad lepitusmenetlust asjakohaseks, objektiivseid kriteeriume. Samas ei viita miski sellele, et konstitutsioonilise
seadusega 6/1985 lepitusmenetluse välistamine põhineks kriteeriumidel, mis ei ole objektiivsed.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb viiendale küsimusele vastata, et raamotsuse artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii,
et see võimaldab liikmesriikidel seoses perekonnas toime pandud kuritegudega nende kuritegude eriliiki arvestades välistada
lepitamine kõigis kriminaalmenetlustes, mis niisuguseid kuritegusid puudutavad.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuse 2001/220/JSK ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses artikleid 2, 3 ja 8 tuleb
tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui liikmesriigi karistusõiguses ette nähtud lisakaristusena määratavat kohustuslikku
minimaalse kestusega lähenemiskeeldu kohaldatakse perevägivalla toimepanijate suhtes isegi siis, kui nende ohvrid on sellise
karistuse vastu.
2.
Raamotsuse 2001/220 artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab liikmesriikidel seoses perekonnas toime pandud
kuritegudega nende kuritegude eriliiki arvestades välistada lepitamine kõigis kriminaalmenetlustes, mis niisuguseid kuritegusid
puudutavad.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.