CELEX: 62007CJ0484
EGK-Törökország társulási megállapodás
Családegyesítés
A Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése
Török munkavállaló gyermeke, aki több mint három évig szüleivel együtt lakott, azonban az e rendelkezésben előírt hároméves határidő lejárta előtt házasságot kötött
Olyan nemzeti jog, amely emiatt kérdőjelezi meg az érdekelt tartózkodási engedélyét

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat
(a továbbiakban: 1/80 határozat) 7. cikke első bekezdése első francia bekezdésének értelmezésére irányul. A Társulási Tanácsot
az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, egyrészről a Török Köztársaság, másrészről
az Európai Gazdasági Közösség tagállamai és a Közösség által 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt, a Közösség nevében az
1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (HL 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet,
10. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített megállapodás létesítette.
E kérelmet a török állampolgárságú F. Pehlivan és a Staatssecretaris van Justitie (igazságügyi államtitkár, a továbbiakban:
Staatssecretaris) közötti, F. Pehlivan tartózkodási engedélyének visszavonására és Hollandia területéről való kiutasítására
vonatkozó jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér

Az EGK–Törökország társulási megállapodás
A Brüsszelben 1970. november 23‑án aláírt – a Közösség nevében az 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel (HL L 293.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített – kiegészítő jegyzőkönyv
59. cikke a következőképpen szól:
„E jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területeken Törökország nem részesülhet kedvezőbb elbánásban, mint amelyet a Közösséget
létrehozó szerződés alapján a tagállamok egymásnak biztosítanak.”
Az 1/80 határozat „Szociális rendelkezések” című II. fejezetének 1. része a „[f]oglalkoztatásra és a munkavállalók szabad
mozgására vonatkozó rendelkezések[re]” vonatkozik. E részben található a fent említett határozat 6–16. cikke.
Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam rendes munkaerőpiacához
tartozó török munkavállaló ebben a tagállamban:
–        egy év rendes foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkáltatónál megújítsa, amennyiben
munkaviszonyban áll;
–        három év rendes foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel –
jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkáltatónál jelentkezzen bármely, rendes
feltételek mellett meghirdetett és e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;
–        négy év rendes foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra.”
Az 1/80 határozat 7. cikke ekképp rendelkezik:
„Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz
költözzön:
–        jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni,
amennyiben ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik;
–        jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen
lakóhellyel rendelkezik.
A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó államban szakmai képesítést szerzett, az érintett tagállamban való tartózkodásának
időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három
éve jogszerűen munkaviszonyban állt.”
Ugyanezen határozat 14. cikke a következőképpen szól:
„(1)      E szakasz rendelkezéseit a közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel
kell alkalmazni.
(2)      E szakasz rendelkezései nem érintik a nemzeti jogszabályokon vagy a Törökország és a Közösség tagállamai között létrejött
kétoldalú egyezményeken alapuló jogokat és kötelezettségeket, amennyiben azok az állampolgáraik számára kedvezőbb szabályokat
állapítanak meg.”

A nemzeti szabályozás
A 2000. november 23‑i Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (a külföldiekről szóló törvény átfogó reformjáról
szóló holland törvény, 2000. évi Vreemdelingenwet, Stb. 2000., 495. sz., a továbbiakban: 2000. évi Vw) 2001. április 1‑jén
lépett hatályba. Ugyanezen a napon szintén hatályba lépett a 2000. évi Vreemdelingenbesluit (a külföldiekről szóló holland
rendelet, Stb. 2000., 497. sz., a továbbiakban: 2000. évi Vb) és a Voorschrift Vreemdelingen (a külföldiekről szóló holland
tárcaközi rendelet, Stcrt. 2001., 10. sz.). A 2000. évi Vreemdelingencirculaire‑ben (a külföldiekről szóló holland körlevél,
a továbbiakban: 2000. évi Vc) a Staatssecretaris meghatározta a 2000. évi Vw‑ben és a 2000. évi Vb‑ben számára biztosított
jogkörök gyakorlásának módját.
A 2000. évi Vw 14. cikke értelmében:
„(1)      A miniszter jogosult
a)      a határozott időre szóló tartózkodási engedély kiállítása iránti kérelemnek helyt adni, azt elutasítani vagy annak elintézésétől
eltekinteni;
b)      ezen engedély érvényességének meghosszabbítása iránti kérelemnek helyt adni, azt elutasítani vagy annak elintézésétől eltekinteni;
c)      a határozott időre szóló tartózkodási engedélyt a körülmények megváltozására tekintettel akár az engedéllyel rendelkező kérelmére,
akár hivatalból módosítani;
d)      a határozott időre szóló tartózkodási engedélyt hivatalból visszavonni;
[…]
(2)      A határozott időre szóló tartózkodási engedély kiállítására a tartózkodás engedélyezésének céljával összefüggő feltételek
kikötése mellett kerül sor. Az engedélyhez további magatartási szabályok fűzhetők. Rendeletben vagy rendelet felhatalmazása
alapján szabályok állapíthatók meg a feltételekre és előírásokra vonatkozóan.
(3)      A határozott időre szóló tartózkodási engedély legfeljebb öt, egymást követő évre állítható ki. A tartózkodási engedély érvényességi
idejére és a tartózkodási engedély érvényességi idejének meghosszabbítására vonatkozó szabályokat rendelet állapítja meg.”
A 2000. évi Vw 18. cikke a következőképpen szól:
„A határozott időre szóló tartózkodási engedély érvényességi idejének meghosszabbítása iránti – a 14. cikk szerinti – kérelem
elutasítható, ha
[…]
c)      a külföldi valótlan adatokat szolgáltatott vagy adatokat tartott vissza, holott ezen adatok ismerete a kiállítás vagy meghosszabbítás
iránti eredeti kérelem elutasítását eredményezte volna;
[…]
f)      a külföldi az engedély kiállításának feltételét nem teljesítette vagy az engedélyhez fűződő előírásnak nem tett eleget;
[…]”
A 2000. évi Vw 19. cikke értelmében a határozott időre szóló tartózkodási engedély az ugyanezen törvény 18. cikkének (1) bekezdésében
meghatározott indokok alapján vonható vissza.
A 2000. évi Vb 3.24. cikke értelmében holland állampolgár vagy az e törvény szerint Hollandiában jogszerűen tartózkodó külföldi
– házastársnak, regisztrált vagy nem regisztrált élettársnak vagy kiskorú gyermeknek nem minősülő más – családtagja részére
a 2000. évi Vw 14. cikke szerinti határozott időre szóló tartózkodási engedély családegyesítésre vonatkozó korlátozó feltétellel
akkor állítható ki, ha a Staatssecretaris megítélése szerint a külföldi ténylegesen annak a személynek a családjához tartozik,
és már a származási országban is ahhoz tartozott, akinél tartózkodni kíván, továbbá a külföldi elválasztása megítélése szerint
aránytalan méltánytalanságot jelentene.
A 2000. évi Vb 3.51. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A 2000. évi Vw 14. cikkében meghatározott határozott időre szóló tartózkodási engedély a tartózkodás meghosszabbításával
összefüggő korlátozó feltétel kikötése mellett azon külföldi részére állítható ki, aki három évig tartózkodik Hollandiában
olyan feltétel kikötése mellett kiállított tartózkodási engedéllyel, amely
a)      határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkező személlyel történő családegyesítéssel vagy családalapítással;
[…]”
A 2000. évi Vb 3.52. cikke alapján a 2000. évi Vw 14. cikke szerinti határozott időre szóló tartózkodási engedély – a többek
között a 3.51. cikkben foglaltaktól eltérő esetekben – a „tartózkodás meghosszabbításával” összefüggő korlátozó feltétel kikötése
mellett állítható ki azon külföldi részére, aki ugyanezen törvény értelmében jogszerűen tartózkodik Hollandiában, és akitől
az alperes megítélése szerint különleges egyéni körülmények folytán nem követelhető meg Hollandia elhagyása.
A 2000. évi Vc többek között a holland hatóságok által az 1/80 társulási határozat tekintetében követett politikát is meghatározza.
A 2000. évi Vc‑nek a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában hatályos B11/3.5. fejezete az 1/80 társulási határozat
7. cikkéhez kapcsolódóan a következőket rögzíti:
„A fogalmak magyarázata: »Családtag«: a török munkavállaló házastársa és azok a lemenő ági rokonok, akik 21. életévüket még
nem töltötték be, vagy a munkavállaló eltartottjai; e munkavállalónak és a munkavállaló házastársának eltartott felmenő ági
rokonai […];
»Szabályszerű lakóhely«: E fogalom feltételezi, hogy a családtag három, illetve öt évig megszakítás nélkül ténylegesen a török
munkavállalónál lakik […]. Ezen időtartam számítása során figyelembe kell venni az életközösség olyan rövid tartamú megszakításait
is, amelyek az életközösség megszüntetésének szándéka nélkül történtek. Ilyennek tekinthető a közös lakóhelyről alapos okból
ésszerű időre való távollét vagy az érintett származási országában történő, hat hónapot el nem érő kényszerű tartózkodás […]”
A családtagok tartózkodási jogának meghosszabbítását illetően a 2000. évi Vc B11/3.5.1. fejezete többek között kimondja:
„[…] a családegyesítésre és -alapításra vonatkozó nemzeti jogszabályok […] a családtagok számára általánosságban a munkavállalás
jogát is biztosítják. Ezáltal túllépnek az 1/80 társulási határozatban foglalt kötelezettségeken. Továbbá a nemzeti szabályozás
azon kiskorú családtag számára, aki kiskorúként határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkező személlyel történő
családegyesítés címén tartózkodási engedélyt kapott, egy év elteltével a tartózkodási engedély (saját jogú) meghosszabbítását
biztosítja […];
»A szabályszerű lakóhely három évi fenntartása«: a szabályszerű lakóhely három évi fenntartását követően az az általános előírás
érvényesül, hogy a rendes munkaerőpiachoz tartozó török munkavállaló azon családtagjai, akik a török munkavállalóval történő
családegyesítés keretében Hollandiában tartózkodási jogot szereztek, jogosultak a választásuk szerinti szabad munkavállalásra.
Az a körülmény, hogy a családtag Hollandiában született és ezért nem kellett arra engedélyt kérnie, hogy családegyesítés keretében
Hollandiába, a török munkavállalóhoz költözzön, nem releváns […]”.
A 2000. évi Vc ez utóbbi pontosítása azt jelenti, hogy a holland jogban a munkaerőpiacon való szabad részvétel az 1/80 határozat
7. cikke első bekezdésének második francia bekezdése alapján már a szabályszerű lakóhely háromévi fenntartását követően biztosított.
Ez a török munkavállalók családtagjai számára kedvezőbb előírás eltér az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia
bekezdésében foglaltaktól. E kedvezőbb előírás mindig alkalmazandó.
Emellett a fent említett családtagok már hároméves jogszerű tartózkodást követően saját jogon válnak jogosulttá a tartózkodásuk
meghosszabbítását biztosító engedélyre. Ezen engedély alapján a családtagok jogosultak a választásuk szerinti szabad munkavállalásra.
A hollandiai szabályszerű lakóhely háromévi fenntartását követően a családtag tartózkodási engedélye az 1/80 határozat 7. cikke
alapján többé nincs feltételekhez kötve. Az a körülmény, hogy a török munkavállaló többé nem tartozik a rendes munkaerőpiachoz,
vagy hogy a családi kötelékek felbomlottak, e családtag tartózkodási jogára nincs hatással. Ennek érvénye független attól,
hogy a családtag saját jogú tartózkodási engedéllyel rendelkezik‑e.
A 2000. évi Vc‑nek a jelen ügyben megtámadott határozat meghozatalának idején hatályos B2/8.3. fejezete a következőket írta
elő:
„Tartózkodási engedély nem állítható ki, ha a nagykorú gyermek az adott időpontban nem tartozik ténylegesen a szülő családjához,
vagy már a származási országban sem tartozott ténylegesen hozzá. A »ténylegesen a családhoz tartozás« azt jelenti, hogy
–        a családi kötelékek már külföldön is fennálltak;
–        a szülőtől való erkölcsi és anyagi függés áll fenn, amelynek már külföldön is fenn kellett állnia; és
–      a külföldi a jövőben a szülőnél (szülőknél) lakik.
A nagykorú gyermek ténylegesen nem tartozik többé a családhoz, ha a tényleges családi kötelékek felbomlottnak tekinthetők.
A családi kötelékeket mindenképpen felbomlottnak kell tekinteni, ha az alábbi körülmények közül egy vagy több fennáll:
–        másik családba történő tartós befogadás akként, hogy akinél a külföldi tartózkodni kíván, többé nem köteles a külföldiről
(ténylegesen) gondoskodni;
–        másik családba történő tartós befogadás akként, hogy akinél a külföldi tartózkodni kíván, többé nem fedezi a külföldi nevelésének
és ellátásának költségeit;
–        a külföldi külön lakik, és megélhetéséről maga gondoskodik;
–        a külföldi házasság vagy kapcsolat kialakítása révén maga is családdal rendelkezik;
–        a külföldi (házasságon kívüli) gyermeket, nevelt vagy örökbefogadott gyermeket vagy más tartásra jogosult családtagot tart
el vagy tekintetükben tartási kötelezettség terheli. […]”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapügy irataiból kitűnik, hogy F. Pehlivan 1979. augusztus 7‑én Törökországban született, és 1999. május 11‑én érkezett
Hollandiába a szüleivel való családegyesítés címén, akik közül legalább az egyik a holland rendes munkaerőpiachoz tartozott.
Ennek alapján a Staatssecretaris 1999. augusztus 1‑jén határozott idejű, augusztus 9‑től érvényes tartózkodási engedélyt állított
ki neki, a „szülőkkel történő bővített családegyesítés” feltétel kikötése mellett. A holland hatóságok ezen engedélyt utolsó
alkalommal 2003. július 24‑ig hosszabbították meg.
Nem vitatott, hogy F. Pehlivan az 1999. augusztus 12‑től kezdődő és több mint hároméves időszakban szülei holland lakóhelyén
élt.
2000. december 22‑én F. Pehlivan rövid törökországi tartózkodás során házasságot kötött egy török állampolgárral. Azonban
csak 2002. május 3‑án tájékoztatta az idegenrendészeti hatóságot házasságáról, amelyet az érdekelt lakóhelyéül szolgáló község
önkormányzata július 1‑jén nyilvántartásba vett.
Az említett házasságból 2002. március 30‑án fiúgyermek született.
F. Pehlivan előadása szerint férje tehergépkocsi-vezetőként 2002‑ben Hollandiába érkezett, és ott tartózkodási engedély iránti
kérelmet terjesztett elő. Miután e kérelmet elutasították, a férjet kiutasították. F. Pehlivan szerint férje 2002 júniusától
kilenc hónapon keresztül a felperesnél és a felperes szüleinél lakott.
2004. február 10‑én egy török bíróság felbontotta F. Pehlivan és férje házasságát.
2005. április 1‑jén F. Pehlivan elhagyta szülei lakóhelyét, és fiával más holland lakcímre költözött.
2003. október 13‑án hozott határozatával a Staatssecretaris F. Pehlivan és E. Pehlivan házasságkötésének időpontjára, 2000.
december 22‑re visszaható hatállyal visszavonta az F. Pehlivan részére kiállított tartózkodási engedélyt. A Staatssecretaris
a visszavonást azzal indokolta, hogy a holland jog értelmében a házasság révén F. Pehlivan és szülei közötti tényleges családi
kötelékek véglegesen felbomlottak.
A holland hatóságok ebből arra következtettek, hogy F. Pehlivan csupán 2000. december 22‑ig tartózkodott jogszerűen Hollandia
területén, vagyis három évnél rövidebb ideig, így már nem hivatkozhat érvényesen az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
első francia bekezdésére, tehát ki kell utasítani.
2003. november 7‑én F. Pehlivan panasszal élt a vele szemben hozott kiutasító határozat ellen, tekintettel arra, hogy a szüleivel
való tényleges együttlakás 2000. december 22‑e után is folytatódott, és helyzete az 1/80 határozat említett rendelkezését
tekintve nem változott a házasságkötés után. E panasz elutasítását követően, 2005. december 29‑én F. Pehlivan keresetet indított
Rechtbank ’s‑Gravenhage előtt, többek között a kiutasító határozat végrehajtásának felfüggesztését kérve.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint egyértelmű, hogy F. Pehlivan apja az 1/80 határozat értelmében török munkavállalónak
minősül, és a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozik.
Az alapeljárásban részt vevő felek között az sem vitatott, hogy F. Pehlivan 1999. augusztus 12‑től kezdve, legalább három
évig megszakítás nélkül ténylegesen a szüleivel együtt lakott.
Mivel a Rechtbank ’s‑Gravenhage úgy ítélte meg, hogy a jogvita megoldása annak eldöntésétől függ, hogy ez utóbbi körülmény
elegendő‑e ahhoz, hogy F. Pehlivan megfeleljen az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében szereplő,
a fogadó államban való hároméves jogszerű tartózkodás feltételének, és ezáltal érvényesen hivatkozhasson az e rendelkezésben
számára biztosított jogokra, eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé:
„1.a) Úgy kell‑e értelmezni az 1/80 […] határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdését, hogy az már akkor is alkalmazható,
ha a családtag a török munkavállalóval három évig ténylegesen együtt lakott anélkül, hogy e családtag tartózkodási jogát a
hatáskörrel és illetékességgel rendelkező nemzeti hatóságok e három év során vitatták volna?
1.b)      Kizárja‑e az 1/80 […] határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése azt, hogy valamely tagállam e három év során
előírhassa, hogy az engedélyt kapott családtag házasságkötése esetén akkor sem szerzi meg az e rendelkezésből eredő jogokat,
ha továbbra is a török munkavállalónál lakik?
2)      Kizárja‑e a 7. cikk első bekezdésének első francia bekezdése vagy akár más európai jogi rendelkezés és/vagy más európai jogi
jogelv azt, hogy a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságok a három év leteltét követően az érintett külföldi tartózkodási
jogát a nemzeti jogszabályok alapján visszaható hatállyal vitassák abból a szempontból, hogy családtagról van‑e szó, és/vagy
e három év során a szabályszerű lakóhely fennállt‑e?
3.a)      A fenti kérdések megválaszolása szempontjából releváns‑e az is, hogy a külföldi – szándékosan vagy nem szándékosan –elhallgatott
a tartózkodási jog tekintetében a nemzeti jogszabályok szerint releváns egyes adatokat? Ha igen: milyen értelemben?
3.b)      Jelent‑e bármiféle különbséget, hogy ezek az adatok a korábban említett hároméves időszakon belül vagy csak annak lejártát
követően váltak ismertté? E szempontból figyelemmel kell lenni arra, hogy a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező nemzeti
hatóságoknak ezen adatok megismerését követően vélhetően újabb (pontosabb) vizsgálatot kell folytatniuk a döntéshozatalt megelőzően.
Ha igen: milyen értelemben?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Bevezető észrevételek
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Rechtbank ’s‑Gravenhage előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdései olyan török állampolgár helyzetére vonatkoznak, aki gyermekként – ebből következően olyan török munkavállaló pár
családjának tagjaként, akik közül legalább az egyik a holland rendes munkaerőpiachoz tartozott – engedélyt kapott arra, hogy
az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése alapján, a szüleivel való családegyesítés címén a fogadó
állam területére költözzön.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy F. Pehlivan több mint három évig megszakítás nélkül ténylegesen a szüleivel
együtt lakott, azonban a holland hatóságok ezután megkérdőjelezték a fogadó tagállamban való tartózkodási jogát azon az alapon,
hogy az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében előírt hároméves időszak lejárta előtt házasságot
kötött. Az említett hatóságok e tekintetben a nemzeti jogra támaszkodtak, amelynek értelmében a házasság révén a nagykorú
gyermek és szülei közötti tényleges családi kötelékek véglegesen felbomlanak, mivel a gyermek többé nem függ erkölcsileg és
vagyonilag a szüleitől, így ebben az esetben a tartózkodási engedély érvényesen nem alapulhat a családegyesítésen.
Ilyen feltételek között mindenekelőtt azt kell eldönteni – ahogyan azt lényegében a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésében
tudakolja –, hogy az alapeljárás felperesének helyzetében lévő török állampolgár érvényesen hivatkozhat‑e az 1/80 határozat
7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésére.
Ehhez többek között azt kell meghatározni, hogy az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdését lehet‑e
úgy értelmezni, hogy a török migráns munkavállaló családtagja esetében – akit valamely tagállamba a szüleivel való családegyesítés
címén befogadtak – az a tény, hogy az e rendelkezésben előírt hároméves időszak lejárta előtt házasságot kötött, automatikusan
e rendelkezés értelmében véve szabálytalanná teszi‑e az érdekeltnek a fogadó tagállamban való tartózkodását, és hogy ebből
következően e tagállam érvényesen alkalmazhatja‑e a jelen ítélet 20. pontjában leírthoz hasonló, tartózkodásra vonatkozó nemzeti
jogszabályt az alapügyben szereplőhöz hasonló török állampolgárra, akiről egyértelműen megállapítható, hogy ezen időszak egésze
alatt a szüleivel együtt lakott.

Az első kérdésről
Ahhoz, hogy a fenti két pontban leírt első kérdésre hasznos választ lehessen adni, emlékeztetni kell arra, hogy az 1/80 határozat
7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, így az e rendelkezés hatálya alá tartozó
török állampolgárok közvetlenül hivatkozhatnak e rendelkezésre a tagállamok bíróságai előtt a belső jog azzal ellentétes jogszabályai
alkalmazásának mellőzése érdekében (lásd ebben az értelemben a C‑351/95. sz. Kadiman‑ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet
[EBHT 1997., I‑2133. o.] 28. pontját és a C‑303/08. sz. Bozkurt‑ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még
nem tették közzé] 31. pontját).
Amint az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének a szövegéből is kitűnik, az e rendelkezésben szereplő jogok megszerzése
két előzetes együttes feltételtől függ, tudniillik egyfelől az érintett személynek olyan török munkavállaló családtagjának
kell lennie, aki már a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához tartozik, és másfelől e tagállam illetékes szerveinek engedélyezniük
kellett azt, hogy a fent említett munkavállalóhoz csatlakozzon itt (lásd a fent hivatkozott Bozkurt‑ügyben hozott ítélet 26. pontját).
Ahogyan az a jelen ítélet 21–23. pontjában szerepel, a jelen esetben F. Pehlivan mindkét feltételnek megfelelt.
Mivel az előzetes feltételek teljesültek, az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének alkalmazása érdekében azt kell megvizsgálni,
hogy az érintett török állampolgár szabályszerűen tartózkodik‑e bizonyos ideje a fogadó tagállam területén (lásd többek között
a C‑373/03. sz. Aydinli‑ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6181. o.] 29. pontját).
Márpedig az együttlakásnak az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében megállapított időtartamai
megkövetelik az ezzel összefüggő tartózkodási jog elismerését a török munkavállaló olyan családtagjai számára, akiknek engedélyezték,
hogy a fogadó tagállamban csatlakozzanak a török munkavállalóhoz; ha nem így lenne, e jog teljesen elenyészne (lásd a fent
hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet 29. pontját, valamint a fent hivatkozott Bozkurt‑ügyben hozott ítélet 31. és 36. pontját).
E jog megtagadása ugyanis lényegétől fosztaná meg az érintett tagállam által a török migráns munkavállaló családtagjának adott,
arra vonatkozó engedélyt, hogy ez utóbbihoz csatlakozzon, és az érdekelt a fogadó tagállam területén való tartózkodásának
ezáltal megnyitott lehetőségét is megtagadná.
Következésképpen a török munkavállaló olyan családtagja, aki F. Pehlivanhoz hasonlóan megfelel a jelen ítélet 40. pontjában
ismertetett két feltételnek, és aki több mint három éve jogszerűen tartózkodik a fogadó tagállam területén, szükségszerűen
jogosult – közvetlenül e rendelkezés alapján – az említett tagállamban való tartózkodásra.
Különösen ami az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében előírt, az eredeti hároméves időszak
lejártát megelőző tartózkodás jogszerűségét illeti, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az 1/80 határozat
különböző rendelkezéseiben használt kifejezések olyan uniós jogi fogalmak, amelyeket a tagállamokban történő egységes alkalmazás
biztosítása érdekében uniós szinten azonosan kell értelmezni, tekintetbe véve a szóban forgó rendelkezések szellemét és célját,
valamint azon összefüggéseket, amelyekbe azok illeszkednek (lásd többek között a C‑98/96. sz. Ertanir‑ügyben 1997. szeptember
30‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑5179. o.] 59. pontját, valamint a C‑275/02. sz. Ayaz‑ügyben 2004. szeptember 30‑án hozott
ítélet [EBHT 2004., I‑8765] 39. és 40. pontját).
E tekintetben az említett döntés által követett általános célnak megfelelően – amelynek lényege, hogy a szociális területen
a munkavállalók és családtagjaik által igénybe vehető rendszert javítsa a török munkavállalók és családtagjaik szabad mozgása
biztosításának fokozatos megvalósítása érdekében (lásd többek között a C‑329/97. sz. Ergat–ügyben 2000. március 16‑án hozott
ítélet [EBHT 2000., I‑1487. o.] 43. pontját) – a többek között a az ugyanezen határozat 7. cikkének első bekezdésével létrehozott
rendszer a fogadó államban történő családegyesítés kedvező feltételeinek megteremtésére törekszik. Első lépésként, vagyis
az említett rendelkezés első francia bekezdésében előírt, eredeti hároméves időszak lejárta előtti időszakban a határozat
célja a jogszerűen már a fogadó tagállamban tartózkodó török migráns munkavállaló alkalmazásának és tartózkodásának elősegítése
azáltal, hogy a munkavállaló számára biztosítja családtagjainak mellette való jelenlétét. Ezt követően ugyanezen rendelkezés
második francia bekezdése megerősíti a török migráns munkavállaló családtagjainak helyzetét azáltal, hogy számukra is lehetőséget
biztosít e tagállam munkaerőpiacához való hozzáféréshez annak érdekében, hogy a munkavállaló helyzetétől független helyzetet
alakítsanak ki, és így megerősítsék a család tartós beilleszkedését a fogadó tagállamban (lásd a fent hivatkozott Bozkurt‑ügyben
hozott ítélet 33. és 34. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy a családtag főszabály szerint és jogszerű indokok kivételével köteles
ténylegesen a migráns munkavállalóval együtt lakni, amíg neki magának nincs joga a munkaerőpiachoz való hozzáféréshez, vagyis
az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében előírt hároméves időszak letelte előtt (lásd a fent
hivatkozott Bozkurt‑ügyben hozott ítélet 35. pontját). Ahogyan arra a Bíróság a fent hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet
42. és 44. pontjában rámutatott, csak abban az esetben lehet ez másképp, ha objektív körülmények igazolják, hogy az érintett
családtag a fogadó államban miért nem él a török migráns munkavállalóval egy háztartásban.
A Bíróság ezzel kapcsolatban pontosította, hogy az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének lényeges célkitűzését tekintve
a családegyesítésnek – amely a családtagoknak a fogadó tagállam területére lépését indokolta – konkrétan, az említett családtagnak
a munkavállaló közelében tartózkodásban kell megnyilvánulnia, amely tartózkodást az érintettek együttlakását jelenti, addig,
amíg a családtag a három év lejártával lehetőséget nem kap arra, hogy függetlenedjen a szülei egzisztenciájától, amely lehetővé
tette számára a fogadó tagállamba való beilleszkedést (lásd a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 36. pontját).
A Bíróság értelmezte az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdését is, oly módon, hogy e rendelkezés
nem akadályozza meg a fogadó tagállamot abban, hogy a családtag tartózkodását az első három évben olyan feltételekhez kösse,
amelyek biztosítják, hogy az említett családtagnak a fogadó tagállam területén való tartózkodása megfelel a 7. cikk első bekezdése
szellemének és céljának (a fent hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet 33. pontja).
Ezen értelmezés pontos terjedelmének maghatározása céljából emlékeztetni kell a rendszer logikájára, amely az 1/80 határozat
7. cikke első bekezdésének alapjául szolgál, ahogyan azt a szerződő felek létrehozták.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából világosan kitűnik, hogy egyrészt a valamely tagállam rendes munkaerőpiacához
tartozó törtök munkavállaló családtagjának az e tagállam területére való első belépését főszabály szerint az említett tagállam
nemzeti joga határozza meg; e hatáskör az érdekeltnek a hatáskörrel rendelkező tagállami szervek által adott, a munkavállalóhoz
való csatlakozásról szóló engedélyben nyilvánul meg (lásd a fent hivatkozott Ayaz‑ügyben hozott ítélet 34. és 35. pontját).
Másrészt amint lejár az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében előírt eredeti hároméves időszak,
a tagállam többé semmiféle feltételhez sem kötheti a török munkavállaló családtagjának a tagállam területén való tartózkodását
(lásd a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 38. pontját és a C‑467/02. sz. Cetinkaya‑ügyben 2004. november 11‑én hozott
ítélet [EBHT 2004., I‑10895. o.] 30. pontját).
Ami az átmeneti időszakot illeti, úgy kell tekinteni, hogy az érintett családtagnak a fogadó tagállam területéra való belépésétől
kezdve a tagállam bizonyos hatáskörökkel rendelkezik az érdekelt tartózkodásának szabályozását tekintve, e hatáskörök azonban
nem korlátlanok.
Közelebbről, ahogyan az magának a fent hivatkozott Kadiman‑ügyben hozott ítélet 33. pontjának szövegéből kitűnik, a fogadó
tagállam csak olyan feltételekhez kötheti a török munkavállaló családtagjának tartózkodását, amelyek célja az 1/80 határozat
7. cikkének első bekezdésében előírt célkitűzések teljes körű tiszteletben tartása, ügyelve arra, hogy az érdekelt ne tartózkodjon
a tagállam területén e rendelkezés szellemének és céljának ellenében, ahogyan az a jelen ítélet 45. pontjában szerepel.
Mivel e három év alatt az érintett török munkavállaló családtagjainak – főszabály szerint és feltéve, hogy az 1/80 határozat
14. cikkének (2) bekezdése szerinti kedvezőbb szabályozás másként nem rendelkezik – nincs joguk munkát vállalva önálló életvitelt
folytatni, a fogadó tagállamban való tartózkodásuk egyedüli oka az említett időszak alatt a családegyesítés, amely lehetővé
teszi a török munkavállaló számára – akinek érdekében családtagjait engedték a fogadó állam területére lépni –, hogy a fogadó
tagállamban családja jelenlétében tartózkodhasson.
Következésképpen a fogadó tagállam érvényesen követelheti meg, hogy az eredeti hároméves időszak alatt a szóban forgó családtag
ténylegesen az érintett migráns munkavállalóval együtt lakjon.
Ezzel szemben e tekintetben e tagállam nem alkothat más jellegű szabályozást, mint amely az 1/80 határozatból következik,
és nem írhat elő az abban szereplőtől eltérő feltételeket. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében ugyanis mind
az uniós jog elsőbbségéből, mind pedig az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdéséhez hasonló rendelkezés közvetlen hatályából
az következik, hogy valamely tagállam nem módosíthatja egyoldalúan a török állampolgároknak a fogadó tagállam munkaerő‑piacára
történő fokozatos integrációjára irányuló rendszer hatályát, és ebből következően nem fogadhat el olyan intézkedéseket, amelyek
csorbítják az EGK–Törökország társulási megállapodás által az ilyen állampolgárok számára kifejezetten biztosított jogi helyzetet
(lásd ebben az értelemben a C‑65/98. sz. Eyüp‑ügyben 2000. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4747. o.] 40. és 41. pontját,
a C‑188/00. sz. Kurz‑ügyben 2002. november 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10691. o.] 66–68. pontját, valamint a C‑14/09. sz.
Genc‑ügyben 2010. február 4‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 36–38. pontját).
Márpedig pontosan ez a helyzet az olyan jellegű szabályozás esetében, mint amilyen az alapügyben szerepel. Így a 2000. évi
Vc B2/8.3. fejezete, amely távolról sem csupán azt írja elő, hogy a török migráns munkavállaló családtagjának a fogadó tagállamban
való tartózkodása első három évében a török munkavállalóval együtt kell laknia, olyan szabályt ír elő, amely szerint többek
között az a körülmény, hogy a nagykorú gyermek házasságot köt vagy élettársi kapcsolatot létesít már önmagában a családi kötelék
tényleges megszakításának minősül. Következésképpen e szabályozás felhatalmazza a hatóságokat arra, hogy automatikusan visszavonják
az ilyen helyzetben lévő családtag tartózkodási engedélyét még akkor is, ha az érintett személy továbbra is a munkavállalóval
egy háztartásban él.
Meg kell tehát állapítani, hogy az ilyen szabályozás nyilvánvalóan túlmegy azon intézkedések korlátain, amelyeket a tagállam
az 1/80 határozat értelmében meghozhat. A fenti pontban ismertetettekhez hasonló feltételek semmiképpen sem szerepelnek az
1/80 határozat 7. cikke első bekezdésében, amelynek szövegezése – éppen ellenkezőleg – általános és feltétlen, és az ilyen
feltételek nem felelnek meg azon szellemnek sem, amelyben e rendelkezés született.
Közelebbről, ami az alapeljárás felperese családtagjának helyzetéhez hasonló helyzetet illeti, a kérdést előterjesztő bíróság
megállapításaiból kitűnik, hogy mióta 1999‑ben Hollandia területére lépett, F. Pehlivan 2005. április 1‑jéig, a szülői házból
való távozásáig soha nem hagyta el a fogadó tagállam területén jogszerűen tartózkodó szüleivel közös lakóhelyet, akik közül
legalább az egyik e tagállam rendes munkaerőpiacához tartozott.
A Bíróság rendelkezésére álló adatokból tehát a jelen esetben az tűnik ki, hogy F. Pehlivan megszakítás nélkül több mint három
évig a fogadó tagállam területén tartózkodott, teljes összhangban az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének követelményeivel,
valamint az e rendelkezés alapját képező családegyesítés céllal.
Ilyen körülmények között úgy kell tekinteni, hogy az említett rendelkezés értelmében az érdekelt mindvégig jogszerűen tartózkodott
Hollandia területén. Az alapügyben szereplőhöz hasonló körülmények között F. Pehlivannak a fogadó tagállam területén tartózkodáshoz
való jogát semmiképpen sem érinti az ugyanezen rendelkezés első francia bekezdésében előírt hároméves időszak lejárta előtt
kötött házasság, mivel e házasság a jelen esetben nem vonta maga után az érdekeltnek a török munkavállalóval közös háztartásban
való tényleges együttélésének megszűnését.
Ezen értelmezés egyébként összhangban áll a Bíróság ítélkezési gyakorlatával, amely szerint a török munkavállalónak az 1/80
határozat 7. cikkének első bekezdésében megállapított feltételeket teljesítő családtagjai csak két esetben veszíthetik el
a számukra e bekezdésben biztosított jogokat, mégpedig vagy azért, mert a török migráns munkavállalónak a fogadó tagállam
területén való jelenléte – személyes magatartása folytán – az ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése értelmében vett
közrendet, közbiztonságot vagy közegészséget ténylegesen és súlyosan veszélyeztetőnek minősül, vagy azért, mert az érdekelt
jogos indok nélkül jelentős időtartamra elhagyta a fogadó tagállam területét (lásd különösen a fent hivatkozott Bozkurt‑ügyben
hozott ítélet 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebből következik többek között, hogy – ahogyan azt a Bíróság már kimondta és ellentétben azzal, amit az alapügyben szereplő
szabályozás előír – az a körülmény, hogy a vitatott időszakban az érdekelt nagykorú‑e, semmiféle kihatással nincs az 1/80
határozat 7. cikkének első bekezdése alapján megszerzett jogára (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott
Ergat‑ügyben hozott ítélet 26. és 27. pontját, valamint a C‑502/04. sz. Torun‑ügyben 2006. február 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
I‑1563. o.] 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló körülmények között a török munkavállaló
családtagja által az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdésében előírt hároméves időszak lejárta
előtt kötött házasság teljesen irreleváns a tartózkodásra jogosult e jogosultságának fenntartása szempontjából, amennyiben
ez utóbbi a teljes időtartam alatt ténylegesen e munkavállalóval együtt lakik. Az érintett tagállam tehát a jelen esetben
megalapozatlanul vonta kétségbe az alapeljárás felperesének az uniós jogon alapuló tartózkodási jogát, és a nemzeti bíróságok
kötelesek teljes mértékben alkalmazni az uniós jogot és megvédeni az általa a magánszemélyek számára biztosított jogosultságokat,
figyelmen kívül hagyva az említett tagállam minden, az uniós joggal esetleg ellentétes rendelkezését (lásd a fent hivatkozott
Eyüp‑ügyben hozott ítélet 42. pontját és a fent hivatkozott Kurz‑ügyben hozott ítélet 69. pontját).
Végezetül pontosítani kell, hogy a fenti pontban adott értelmezés nem összeegyeztethetetlen az 1970. november 23‑i kiegészítő
jegyzőkönyv 59. cikkének követelményeivel. Ugyanis a Bíróság által a C‑325/05. sz. Derin‑ügyben 2007. július 18‑án hozott
ítélet (EBHT 2007., I‑6495. o.) 62–67. pontjában, a C‑349/06. sz. Polat‑ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet (EBHT 2007.,
I‑8167. o.) 21. pontjában, valamint a fent hivatkozott Bozkurt‑ügyben hozott ítélet 45. pontjában kifejtett indokokhoz hasonló
indokok miatt a török migráns munkavállaló családtagjának helyzetét végső soron nem lehet összehasonlítani a tagállami állampolgár
családtagjának helyzetével, tekintettel a hasonló jogi helyzetük között fennálló érzékelhető különbségekre (lásd ebben az
értelemben a C‑462/08. sz. Bekleyen‑ügyben 2010. január 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 35–38. és 43. pontját).
Ennélfogva, a fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
első francia bekezdését a következőképpen kell értelmezni:
–        e rendelkezéssel ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely szerint az olyan családtag, aki – miután megfelelően engedélyezték
számára, hogy csatlakozzon a már az e tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török migráns munkavállalóhoz – az ugyanezen
rendelkezés alapján családegyesítés címén szerzett jogait pusztán amiatt, mert nagykorúvá válva házasságot köt, annak ellenére
elveszíti, hogy a fogadó tagállamban való tartózkodásának első három éve alatt továbbra is e munkavállalóval együtt lakott;
–        az alapeljárás felpereséhez hasonló török állampolgár, aki az említett rendelkezés hatálya alá tartozik, érvényesen hivatkozhat
arra, hogy őt e rendelkezés alapján megilleti a fogadó tagállam területén tartózkodáshoz való jog, attól függetlenül, hogy
az első bekezdés első francia bekezdésében előírt hároméves időszak lejárta előtt házasságot kötött, ha ezen időszak alatt
ténylegesen egy háztartásban élt a török migráns munkavállalóval, akinek révén családegyesítés címén e tagállam területére
léphetett.
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel nem szükséges válaszolni a kérdést előterjesztő bíróság többi kérdésére.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló megállapodással létesített Társulási Tanács
által elfogadott, a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia
bekezdését a következőképpen kell értelmezni:
–
e rendelkezéssel ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely szerint az olyan családtag, aki – miután megfelelően engedélyezték
számára, hogy csatlakozzon a már az e tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török migráns munkavállalóhoz – az ugyanezen
rendelkezés alapján családegyesítés címén szerzett jogait pusztán amiatt, mert nagykorúvá válva házasságot köt, annak ellenére
elveszíti, hogy a fogadó tagállamban való tartózkodásának első három éve alatt továbbra is e munkavállalóval együtt lakott;
–
az alapeljárás felpereséhez hasonló török állampolgár, aki az említett rendelkezés hatálya alá tartozik, érvényesen hivatkozhat
arra, hogy őt e rendelkezés alapján megilleti a fogadó tagállam területén tartózkodáshoz való jog, attól függetlenül, hogy
az első bekezdés első francia bekezdésében előírt hároméves időszak lejárta előtt házasságot kötött, ha ezen időszak alatt
ténylegesen egy háztartásban élt a török migráns munkavállalóval, akinek révén családegyesítés címén e tagállam területére
léphetett.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.