CELEX: 62008CJ0061
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 43 straipsnis
Įsisteigimo laisvė
Notarai
Pilietybės sąlyga
EB 45 straipsnis
Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas
Direktyva 89/48/EEB

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis
notaro profesija ir, kiek tai susiję su šia profesija, neperkėlusi 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl
bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
1989, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 337), iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos
Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/19/EB (OL L 206, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 138,
toliau – Direktyva 89/48), Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 bei EB 45 straipsnius ir Direktyvą 89/48.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema
nė kiek netrukdo taikyti [EB 45] straipsnio“.
Direktyvos 89/48 2 straipsnio formuluotė tokia:
„Ši direktyva yra taikoma bet kuriam valstybės narės piliečiui, kuris nori kaip savarankiškai dirbantis asmuo arba samdomas
darbuotojas priimančiojoje valstybėje narėje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją.
Ši direktyva netaikoma profesijoms, kurioms yra skirta atskira direktyva, nustatanti valstybių narių abipusio diplomų pripažinimo
tvarką.“
Notaro profesija nėra reglamentuojama jokiu teisės aktu, nurodytu 2 straipsnio antroje pastraipoje.
Direktyvoje 89/48 numatytas perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpis, kuris, remiantis direktyvos 12 straipsniu, pasibaigė
1991 m. sausio 4 d.
2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255,
p. 22), kaip numatyta jos 62 straipsnyje, panaikino Direktyvą 89/48 nuo 2007 m. spalio 20 d.
Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ja „netrukdoma taikyti [EB] 39 straipsnio 4 dalies ir [EB] 45 straipsnio
<...>, ypač notarų atžvilgiu“.

Nacionalinės teisės aktai
Bendrieji notaro profesijos ypatumai
Pagal Graikijos teisės sistemą notarų veikla laikoma laisvąja profesija. Ši profesija reglamentuojama 2000 m. kovo 16 d. Įstatymu 2830/2000
(FEK A‘ 96/16.3.2000, toliau – Notarų kodeksas).
Pagal šio kodekso 1 straipsnio 1 dalį notaras, be kita ko, sudaro ir saugo tam tikrus juridinius aktus įrodančius dokumentus,
padaro šiuose dokumentuose vykdomąjį įrašą, uždeda antspaudą ant privačių asmenų sudarytų aktų ir taip užtikrina jų tikslią
datą, taip pat patvirtina bet kurios suinteresuotosios šalies parašo autentiškumą.
Toje pačioje nuostatoje notaras apibrėžiamas kaip „iš valstybės atlyginimo negaunantis viešosios valdžios pareigūnas“, t. y.
atlyginimą jis gauna ne iš valstybės, bet iš klientų. Kiekviena šalis gali pasirinkti notarą savo nuožiūra.
Notarų skaičius, jų aptarnaujama teritorija ir įsisteigimo vieta nustatomi pagal, be kita ko, Notarų kodekso 2 ir 17 straipsnius.
Pirmojoje iš šių nuostatų numatyta, kad notarai savo funkcijas vykdo savo įsisteigimo vietos teismo apygardoje.
Pagal Notarų kodekso 40 straipsnį notaro atlyginimo dydis, kurį sudaro nustatyto dydžio dalis ir kintama dalis atsižvelgiant
į atitinkamame notariniame akte nurodytą vertę, nustatomas bendru ekonomikos ir finansų bei teisingumo ministrų dekretu, iš
kurių naujausias – Nr. 100692(1)/2009.
Pagal Notarų kodekso 153 straipsnį du ar keli paskirti notarai, kurių įsisteigimo vieta yra toje pačioje teismo apygardoje,
gali vykdyti savo funkcijas kaip pagal civilinę teisę įsteigtos bendrovės nariai.
Pagal Notarų kodekso 19 straipsnį asmuo, norintis tapti kandidatu į notarus Graikijoje, be kita ko, turi būti Graikijos pilietis.
Notarų veikla
Kiek tai susiję su įvairia notaro veikla pagal Graikijos teisės sistemą, neginčijama, kad pagrindinis jo uždavinys rengti
autentiškus aktus. Kreiptis į notarą gali būti privaloma arba neprivaloma, nelygu aktas, kurio autentiškumą prašoma patvirtinti.
Notaras, į kurį kreiptasi, patikrina, ar įvykdytos visos įstatymu reikalaujamos akto atlikimo sąlygos, ir įsitikina susijusių
šalių teisnumu ir veiksnumu.
Iš Civilinio proceso kodekso 438 straipsnio, esančio VIII skyriuje „Dokumentai“, matyti, kad autentiškas aktas yra viešuosius
įgaliojimus turinčio asmens sudarytas viešasis dokumentas, kuris yra absoliutus
erga omnes
įrodymas visa to, ką atliko viešuosius įgaliojimus turintis asmuo ar kas buvo atlikta jo akivaizdoje.
Notariniai aktai yra vykdytini dokumentai, kaip nurodyta Civilinio proceso kodekso 904 straipsnio 2 dalyje. Be to, šia nuostata
vykdytinumas pripažįstamas, be kita ko, teismo įsakymams ir aktams, kurie pagal įstatymą pripažįstami vykdomaisiais raštais.
Kad notariniai aktai būtų vykdytini, notaras, kaip numatyta to paties kodekso 918 straipsnyje, turi juose padaryti vykdomąjį
įrašą.
Pagal 1995 m. birželio 19 d. Įstatymo 2318/1995 dėl teismo antstolių kodekso (FEK A‘ 126/19.6.1995) 1 straipsnio 2 dalį teismo
antstolis vienintelis turi teisę vykdyti teismo sprendimus ir vykdomuosius aktus ar raštus.
Be to, iš Civilinio proceso kodekso 933 ir paskesnių straipsnių matyti, kad bet koks su vykdymo procedūromis susijęs ginčas
pateikiamas teismui.
Notaro vaidmuo taikant priverstinį vykdymą iš esmės yra  organizuoti pardavimą rengiant aukcioną pagal Civilinio proceso kodekso
959–981, 988 ir 998–1021 straipsnių nuostatas.
Atitinkamose šio kodekso nuostatose numatyta, kad vykdomąjį raštą pirmiausia pradeda vykdyti teismo antstolis, kuris įteikia
skolininkui mokėjimo reikalavimą. Skolininkui nustatomas terminas, kad jį įvykdytų. Suėjus šiam terminui, jei skolininkas
iki tol reikalavimo neįvykdo, atitinkamas nekilnojamasis turtas areštuojamas pagal antstolio procesiniu dokumentą ir šis procesinis
dokumentas užregistruojamas hipotekos įstaigoje. Vėliau antstolis nustato aukciono datą, prireikus paskiria notarą ir nurodo
jam surengti tokį aukcioną. Galiausiai notaras įvykdo pardavimą ir varžytinių atveju parengia specifikacijas, kuriose nurodoma
suma, kuri bus dengiama iš gautų pinigų, ir prireikus sudaro kreditorių sąrašą. Bet kokie ginčai dėl vykdomojo rašto galiojimo,
priverstinio vykdymo procedūros arba skolos perduodami nagrinėti teismui pagal šio kodekso 933 ir paskesnius straipsnius.
Be to, kai kurie sandoriai turi būti sudaromi notarine tvarka, nes kitaip negalioja. Tai taikytina, be kita ko, daiktinių
teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimui ir perdavimui. Pagal Civilinio kodekso 1033 straipsnį, prieš perduodant nuosavybės teisę
į nekilnojamąjį turtą, savininkas ir įgijėjas turi sudaryti susitarimą dėl nuosavybės perdavimo pastarajam teisėtu pagrindu,
ir toks susitarimas turi būti sudarytas notarine tvarka. Yra ir kitų aktų, kurie galioja, tik jei jų autentiškumą patvirtina
notaras, t. y., be kita ko, savanoriškas tėvystės pripažinimas, nekilnojamojo turto dovanojimas ir turto pagal testamentą
palikimas.
Notarui taip pat priskirtos tam tikros funkcijos bendrovių teisės srityje. Pavyzdžiui, pagal atitinkamas Akcinių bendrovių
įstatymo 2190/1920 (FEK A‘ 37/30.3.1963) ir Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo 3190/1955 (FEK A‘ 91/16.4.1955) nuostatas
akcinių bendrovių ir ribotos atsakomybės bendrovių steigimo aktai, kai kurie šių bendrovių reorganizavimo ir susijungimo aktai
turi būti sudaryti laikantis notarinės tvarkos, nes kitaip negalioja. Be to, šių bendrovių steigimą turi atitinkamai patvirtinti
ūkio ministras ar kompetentingas teismas. Juridinio asmens statusą jos įgyja, kai akcinių bendrovių registre ar ribotos atsakomybės
bendrovių registre ir oficialiajame leidinyje paskelbiami jų įstatai, steigimo aktai ir jų įstatus patvirtinantis administracinis
sprendimas. Be to, kai steigiamas fondas, o tai turi būti atliekama notarine tvarka pagal Civilinio kodekso 109 straipsnį,
būtinas kompetentingos institucijos patvirtinimas, kaip nurodyta šio kodekso 112 straipsnyje.

Ikiteisminė procedūra
Komisija gavo skundą dėl pilietybės sąlygos taikymo norintiesiems verstis notaro profesija Graikijoje. Išnagrinėjusi šį skundą,
2000 m. lapkričio 14 d. laišku Komisija nurodė Graikijos Respublikai per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl, pirma, šios
pilietybės sąlygos atitikties EB 45 straipsnio pirmai pastraipai ir, antra, Direktyvos 89/48 neperkėlimo, kiek tai susiję
su notaro profesija.
2001 m. vasario 27 d. laišku Graikijos Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą.
2002 m. liepos 12 d. Komisija šiai valstybei narei nusiuntė papildomą oficialų pranešimą, kuriame nurodė, kad ji neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį bei EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.
Ši valstybė narė atsakė į šį papildomą oficialų pranešimą 2002 m. spalio 8 d. laišku.
Kadangi Graikijos Respublikos argumentai Komisijos neįtikino, 2006 m. spalio 18 d. ji pateikė šiai valstybei narei pagrįstą
nuomonę, kurioje konstatavo, kad ji neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, EB 45 straipsnio pirmą pastraipą ir Direktyvą 89/48.
Ši institucija paragino Graikijos Respubliką imtis reikiamų priemonių įvykdyti šią pagrįstą nuomonę per du mėnesius nuo jos
gavimo.
2006 m. gruodžio 22 d. laiške Graikijos Respublika išdėstė priežastis, dėl kurių manė, jog Komisijos pozicija yra nepagrįsta.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio

Dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prašymo įstoti į bylą priimtinumo
Graikijos Respublika mano, kad Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimas nepriimtinas, nes, pažeidžiant Teisingumo
Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalies nuostatas,
jame nepalaikomi Komisijos reikalavimai. Šis paaiškinimas taip pat nepriimtinas dėl to, kad Jungtinė Karalystė nurodė, pirma,
tik Direktyvą 2005/36, o šis ieškinys susijęs su Direktyva 89/48, ir, antra, EB 39 straipsnio 4 dalį, nors ši nuostata yra
visiškai nesusijusi su ginčo dalyku.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą prašyme įstoti į bylą
nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti.
Procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalyje taip pat nustatyta, kad įstojusi į bylą šalis pripažįsta ginčą byloje tokį, koks
jis yra jos įstojimo į bylą metu.
Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinime padarytos išvados formuluotė tokia:
„Notaro profesija patenka į direktyvos [2005/36] taikymo sritį. Tam tikros notarų vykdomos veiklos galima neįtraukti į [šios]
direktyvos taikymo sritį, tik jei Teisingumo Teismas nusprendžia, kad šiai veiklai taikoma išimtis, nurodyta [šios] direktyvos
41 konstatuojamojoje dalyje, laikantis EB 39 straipsnio 4 dalies ir (arba) EB 45 straipsnio nuostatų.“
Reikia konstatuoti, kad savo ieškinyje Komisija neprašo, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog Graikijos Respublika neįvykdė
įsipareigojimų pagal EB 39 straipsnio 4 dalį ir Direktyvą 2005/36.
Tačiau nors skaitant pažodžiui atrodo, kad taip suformuluotas Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimo tikslas nepanašus
į tą, kurio gali būti iš tiesų siekiama įstojimo į bylą paaiškinimu, perskaičius visą aptariamą įstojimo į bylą paaiškinimą
ir iš su juo susijusių aplinkybių matyti, kad Jungtinės Karalystės pateiktais argumentais siekiama prisidėti, papildomai nušviečiant
ginčo aplinkybes, prie galimo Komisijos ieškinio patenkinimo.
Šios analizės nepaneigia Graikijos Respublikos pareikšti du prieštaravimai. Iš tiesų, kiek tai susiję su šiame įstojimo į
bylą paaiškinime pateiktomis nuorodomis į Direktyvą 2005/36, reikia konstatuoti, kad, Jungtinės Karalystės teigimu, šioje
direktyvoje iš esmės dar kartą įtvirtintos Direktyvos 89/48, kurią ji pakeitė, nuostatos.
Būtent dėl šios priežasties ši valstybė narė nusprendė savo argumentuose nurodyti Direktyvą 2005/36, leisdama suprasti, kad
jie taip pat galioja Direktyvai 89/48.
Be to, kiek tai susiję su šiame įstojimo į bylą paaiškinime pateiktomis nuorodomis į EB 39 straipsnio 4 dalį, pažymėtina,
kad Jungtinė Karalystė aiškiai pripažįsta, kad ši nuostata šioje byloje netaikytina, tačiau tvirtina, kad su šiuo straipsniu
susijusi Teisingumo Teismo praktika vis dėlto turi būti taikoma pagal analogiją, kiek tai susiję su EB 45 straipsnio pirma
pastraipa.
Taigi darytina išvada, kad Jungtinės Karalystės įstojimo į bylą paaiškinimas priimtinas.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, leisdama notaro profesija verstis tik savo piliečiams,
Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Ši institucija pabrėžia,
kad šiuo ieškinio pagrindu ji kaltina Graikijos Respubliką pažeidus EB 43 straipsnį ir šis pažeidimas nėra pateisinamas EB 45 straipsnio
pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti leidžiančia nuostata.
Komisija visų pirma pabrėžia, kad kai kuriose valstybėse narėse galimybei verstis notaro profesija netaikoma jokia pilietybės
sąlyga ir kad kitos valstybės narės, kaip antai Ispanijos Karalystė, Italijos Respublika ir Portugalijos Respublika, šią sąlygą
panaikino.
Ši institucija visų pirma primena, kad EB 43 straipsnis yra viena iš pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų, pagal kurią kiekvienam
valstybės narės piliečiui, kuris, nors ir antrinio įsisteigimo tvarka, įsisteigia kitoje valstybėje narėje tam, kad galėtų
verstis savarankiškai dirbančių asmenų veikla, priimančiojoje valstybėje narėje turi būti taikomas toks pat vertinimas kaip
ir nacionaliniams subjektams ir kuria draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.
Ši institucija ir Jungtinė Karalystė teigia, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai
(1988 m. kovo 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 147/86, Rink. p. 1637, 8 punktas). Be to, šiame straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvės išimtis, taikoma su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu susijusiai veiklai, todėl jis turėtų būti aiškinamas siaurai (1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
Reyners
, 2/74, Rink. p. 631, 43 punktas).
Taigi EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį
ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo
Reyners
44 ir 45 punktai). Komisijos teigimu, viešosios valdžios sąvoka neatsiejama nuo naudojimosi sprendimų priėmimo galia, nukrypstančia
nuo bendrųjų teisės normų turint galimybę veikti neatsižvelgiant į kitų subjektų valią ar net prieš ją. Visų pirma, remiantis
Teisingumo Teismo praktika, viešajai valdžiai būdinga priverčiamoji galia (1998 m. spalio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 37 punktas).
Komisijos ir Jungtinės Karalystės nuomone, dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas reikia atskirti nuo veiklos siekiant
bendrojo intereso. Iš tiesų įvairių profesijų atstovams suteikiama konkreti kompetencija siekiant bendrojo intereso, tačiau
jie tiesiogiai nesusiję su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį taip pat nepatenka veikla, apibūdinama kaip pagalba ar bendradarbiavimas
vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Thijssen
, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 22 punktą).
Be to, Komisija ir Jungtinė Karalystė primena, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa iš esmės taikoma konkrečiai veiklai, o
ne profesijai apskritai, nebent atitinkama veikla yra neatskiriama tokiai profesijai būdingos veiklos dalis.
Antra, Komisija nagrinėja įvairią notarų vykdomą veiklą pagal Graikijos teisės sistemą.
Kiek tai susiję, pirma, su aktų ir susitarimų autentiškumo tvirtinimu, Komisija teigia, kad notaras, pakonsultavęs šalis,
tik patvirtina jų valią ir suteikia tokiai valiai teisinę galią. Vykdydamas šią veiklą, notaras neturi jokių sprendimų priėmimo
įgaliojimų šalių atžvilgiu. Autentifikavimas yra paprasčiausias prieš tai šalių sudaryto susitarimo patvirtinimas. Tai, kad
kai kurių aktų autentiškumas privalo būti patvirtintas, neturi reikšmės, nes daugelis procedūrų yra privalomos, nors ir nėra
susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Tas pats pasakytina apie notarinių aktų įrodomąją galią, nes tokia pati įrodomoji galia suteikiama ir kitiems aktams, nesusijusiems
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, pavyzdžiui, prisiekusiųjų miško prižiūrėtojų surašytiems protokolams. Tai, kad notaras
prisiima atsakomybę surašydamas notarinius aktus, neturi jokios reikšmės. Tai pasakytina ir apie daugelį nepriklausomų profesijų
atstovų, kaip antai advokatus, architektus arba gydytojus.
Dėl autentiškų aktų vykdomosios galios Komisija mano, kad vykdomasis įrašas daromas prieš pradedant patį vykdymą ir nėra vykdymo
dalis. Todėl tokia vykdomoji galia notarams nesuteikia jokių privertimo galių. Be to, bet kokį galimą ginčą nagrinėja ne notaras,
o teisėjas.
Kiek tai susiję, antra, su notaro funkcijomis bendrovių ir asociacijų teisės srityje, Komisija mano, kad notaras tik įvykdo
tam tikrus teisės aktuose numatytus juridinio asmens steigimui taikomus procedūrinius reikalavimus. Be to, šias funkcijas
taip pat galėtų vykdyti teisės patarėjai ir advokatai.
Kiek tai susiję, trečia, su notarų funkcijomis daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimo ir perdavimo srityje, jos nereiškia
jokios nuo bendrųjų teisės normų nukrypstančios sprendimų priėmimo galios. Tas pats pasakytina apie notarų funkcijas, susijusias
su kai kurių aktų, pavyzdžiui, be kita ko, dovanojimo, savanoriško tėvystės pripažinimo ir turto pagal testamentą palikimo,
atlikimu.
Ketvirta, notaro dalyvavimas atliekant priverstinį vykdymą taip pat savaime nereiškia viešosios valdžios funkcijų vykdymo,
nes jo vaidmuo iš esmės panašus į viešo aukciono direktoriaus.
Pagaliau Komisija ir Jungtinė Karalystė priduria, kad byla, kurioje buvo priimtas 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
(C‑405/01, Rink. p. I‑10391), kurį nurodo daugelis valstybių narių savo rašytinėse pastabose, susijusi su prekybinių laivų
kapitonų ir vyresniųjų kapitonų padėjėjų vykdomomis įvairiomis saugumo palaikymo funkcijomis, policijos įgaliojimais ir kompetencija
notarų veiklos ir civilinio teisinio statuso srityje. Taigi Teisingumo Teismas neturėjo progos išsamiai išnagrinėti įvairių
notarų vykdomos veiklos rūšių pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Dėl to šio sprendimo nepakanka norint padaryti išvadą,
kad ši nuostata taikytina notarams.
Graikijos Respublika visų pirma teigia, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas, nes jis susijęs su tariamu tiek EB 43,
tiek EB 45 straipsnio pažeidimu, nors vienos iš šių nuostatų taikymo atveju panaikinama kitos taikymo galimybė.
Kiek tai susiję su dalyvavimo vykdant viešosios valdžios funkcijas sąvoka, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą
pastraipą, ši valstybė narė mano, kad šią sąvoką reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatyta išimtis taikoma veiklai,
neatsiejamai nuo naudojimosi nuo bendrųjų teisės normų nukrypstančiomis galiomis. Minėtame Sprendime
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Espanola
Teisingumo Teismas patvirtino, kad notaras dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Kiek tai susiję su tiesioginiu ir konkrečiu notaro dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas, Graikijos Respublika mano,
kad tokį dalyvavimą reikia vertinti atsižvelgiant į keletą kriterijų, t. y., pirma, esminį ir pagrindinį, o ne pagalbinį ar
antrinį notarų veiklos pobūdį, antra, tai, kad ši veikla vykdoma reguliariai ir įprastai, o ne atsitiktinai ar išimtinai,
trečia, tokie veiksmai turi sudaryti didelę aptariamos veiklos dalį ir, ketvirta, turi turėti įtakos teisminės institucijos
diskrecijai (žr. minėto Sprendimo
Reyners
53 punktą ir 1991 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑306/89, Rink. p. I‑5863, 7 punktą). Notarų vykdoma veikla pagal Graikijos sistemą atitinka šiuos kriterijus. Taigi notaro
vaidmens negalima vertinti atsižvelgiant tik į tai, ar jis turi sprendimų priėmimo įgaliojimus, kaip siūlo Komisija.
Tai, kad notaras privalo dalyvauti, be kita ko, steigiant juridinius asmenis ir keičiant jų teisinį statusą, įgyjant bei perduodant
daiktines teises į nekilnojamąjį turtą ir kontroliuojant priverstinį vykdymą, rodo, jog notaras tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauja
vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Šiuo atžvilgiu Graikijos Respublika pažymi, pirma, kad notaras dalyvauja sudarant fondo, akcinės bendrovės, Europos akcinės
bendrovės ir ribotos atsakomybės bendrovės steigimo aktą. Be to, bet koks šių subjektų teisinio statuso pakeitimas turi būti
patvirtintas notaro, nes kitaip negalioja. Juridinio asmens statuso jiems suteikimas ir jo formos pakeitimai yra viešosios
valdžios prerogatyva.
Antra, notaro dalyvavimas taip pat būtinas įgyjant ir perduodant daiktines teises į nekilnojamąjį turtą. Įgyti nuosavybės
ar kitas daiktines teises galima tik sudarant notarinį aktą. Tas pats pasakytina apie savanorišką tėvystės pripažinimą, nekilnojamojo
turto dovanojimą
inter vivos
ir turto pagal testamentą palikimu.
Trečia, notaro dalyvavimas būtinas priverstinio vykdymo procese, būtent vykdant priverstinį kilnojamojo ar nekilnojamojo turto,
laivų ir orlaivių pardavimą aukciono būdu. Taigi notaras turi teisę nustatyti, be kita ko, kreditorių eiliškumą ir paskirstyti
jiems lėšas, jei turtas areštuotas. Tapačios funkcijos notarui priskirtos ir pagal specialią sunkumus patiriančių bendrovių
likvidavimo procedūrą. Tokiais atvejais, kaip teigia Graikijos Respublika, notaras turi privertimo galių.
Ketvirta, ši valstybė narė pabrėžia, kad notariniai aktai yra vykdomieji raštai ir nebūtina prieš tai dėl to kreiptis į teismą.
Šiuo tikslu šiuose aktuose turėtų būti padaromas vykdomasis įrašas. Taip pat notaras turi teisę įforminti protestus dėl vekselių
ir čekių nepriėmimo ar neapmokėjimo. Ši veikla, kaip teigia Graikijos Respublika, yra priverstinio vykdymo arba bylos iškėlimo
teisme parengiamasis etapas.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Pirminės pastabos
Pirmuoju ieškinio pagrindu Komisija kaltina Graikijos Respubliką tuo, kad ji trukdo kitų valstybių narių piliečiams įsisteigti
jos teritorijoje siekiant verstis notaro profesija ir, pažeisdama EB 43 straipsnį, leidžia verstis šia profesija tik savo
piliečiams.
Taigi šis kaltinimas susijęs tik su pilietybės sąlyga, numatyta nagrinėjamuose Graikijos teisės aktuose norintiesiems verstis
šia profesija atsižvelgiant į EB 43 straipsnį.
Todėl reikia pabrėžti, kad šis kaltinimas nesusijęs nei su notaro profesijos statusu ir organizavimu pagal Graikijos teisės
sistemą, nei su kitomis, ne su pilietybe susijusiomis, sąlygomis norintiesiems verstis notaro profesija šioje valstybėje narėje.
Taip pat reikia pabrėžti, kaip nurodė Komisija per posėdį, kad pirmasis kaltinimas nesusijęs ir su EB sutarties nuostatų dėl
laisvo paslaugų teikimo taikymu. Be to, šis kaltinimas nesusijęs su EB sutarties nuostatų dėl laisvo darbuotojų judėjimo taikymu.
–       Dėl esmės
Pirmiausia reikia priminti, kad EB 43 straipsnis yra viena pagrindinių Sąjungos teisės nuostatų (šiuo klausimu visų pirma
žr. minėto Sprendimo
Reyners
43 punktą).
Įsisteigimo sąvoka pagal šią nuostatą yra labai plati ir ji reiškia Sąjungos piliečio galimybę nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti
ne savo kilmės valstybės narės ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio
sąveiką Europos Sąjungos savarankiško darbo srityje (visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 24 punktą).
Vienos valstybės narės piliečiams pripažįstama laisvė įsisteigti kitos valstybės narės teritorijoje reiškia, be kita ko, teisę
imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės
aktuose nustatytos jos pačios piliečiams (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą ir šiuo klausimu minėto Sprendimo
Komisija prieš Austriją
27 punktą). Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo
laisve, savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams (minėto
Sprendimo
Komisija prieš Austriją
28 punktas).
Taigi EB 43 straipsniu siekiama kiekvienam valstybės narės piliečiui, kuris įsisteigia kitoje valstybėje narėje siekdamas
vykdyti savarankiškai dirbančių asmenų veiklą, užtikrinti naudojimąsi tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis
ir draudžiama bet kokia iš nacionalinės teisės aktų kylanti pilietybe grindžiama diskriminacija, pavyzdžiui, įsisteigimo laisvės
apribojimas (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
14 punktas).
Tačiau šioje byloje pagal ginčijamą nacionalinės teisės nuostatą notaro profesija gali verstis tik Graikijos piliečiai ir
todėl įtvirtinamas EB 43 straipsniu iš esmės draudžiamas skirtingas požiūris dėl pilietybės.
Graikijos Respublika vis dėlto teigia, kad notarų veikla nepatenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį, nes ji susijusi su viešosios
valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti
viešosios valdžios funkcijų vykdymo sąvokos apimtį šios nuostatos prasme ir, antra, patikrinti, ar ši sąvoka apima notarams
priskirtą veiklą pagal Graikijos teisės sistemą.
Dėl „viešosios valdžios funkcijų vykdymo“ sąvokos pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą reikia pabrėžti, kad, remiantis nusistovėjusia
Teismo praktika, ją vertinant reikia atsižvelgti į Sąjungos teisėje šia nuostata nustatytų leistinų įsisteigimo laisvės principo
išimčių apribojimų pobūdį, siekiant išvengti, kad Sutarties veiksmingas poveikis įsisteigimo laisvės srityje būtų sužlugdytas
dėl valstybių narių vienašališkai priimtų nuostatų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
50 punktą, minėto Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
8 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑438/08, Rink. p. I‑10219, 35 punktą).
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką EB 45 straipsnio pirma pastraipa yra nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžianti
nukrypti nuostata. Šią leidžiančią nukrypti nuostatą reikia aiškinti taip, kad jos taikymo sritis turi būti apribota tuo,
kas būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (minėtų sprendimų
Komisija prieš Graikiją
7 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
34 punktas; 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktas; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 35 punktas ir Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑404/05, Rink. p. I‑10239, 37 ir 46 punktai bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
34 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata
turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas
(minėtų sprendimų
Reyners
45 punktas;
Thijssen
8 punktas;
Komisija prieš Ispaniją
35 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
46 punktas;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktas ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktas).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau turėjo progos nuspręsti, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, skirtai viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
(šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
22 punktą;
Komisija prieš Ispaniją
38 punktą;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
47 punktą;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktą ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktą), arba tam tikrai veiklai, kurią vykdant, nors ir palaikomi kontaktai, įskaitant reguliarius bei organiškus, su
administracinėmis ar teisminėmis institucijomis ar net dalyvaujama (taip pat ir privalomai) jų veikloje, nedaroma įtaka tokių
institucijų vertinimo ir sprendimų priėmimo įgaliojimams (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Reyners
51 ir 53 punktus), arba tam tikrai veiklai, kuri nesusijusi su sprendimų priėmimo įgaliojimų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
21 ir 22 punktus; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
36 ir 42 punktus;
Komisija prieš Vokietiją
38 ir 44 punktus bei
Komisija prieš Portugaliją
36 ir 41 punktus), įgaliojimų taikyti priverčiamąsias (šiuo klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
37 punktą) arba prievartos priemones (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Anker ir kt.
, C‑47/02, Rink. p. I‑10447, 61 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
44 punktą) vykdymu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patikrinti, ar pagal Graikijos teisės sistemą notarams priskirtos funkcijos yra
tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į nagrinėjamos profesijos atstovų vykdomos veiklos pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Thijssen
9 punktą).
Graikijos Respublika ir Komisija sutaria, kad pagrindinė notarų veikla pagal Graikijos teisės sistemą yra nustatytos formos
autentiškų aktų rengimas. Tam notaras turėtų patikrinti, be kita ko, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos akto atlikimo
sąlygos. Be to, autentiškas aktas yra įrodomosios galios ir vykdytinas.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad pagal Graikijos teisės aktus autentiškais gali būti pripažinti tik tie aktai ar susitarimai,
kuriuos šalys sudarė savanoriškai. Iš tiesų šalys, laikydamosi teisės aktuose nustatytų apribojimų, pačios nusprendžia dėl
savo teisių ir pareigų apimties ir laisvai pasirenka jas apibrėžiančias sąlygas, kai pateikia notarui aktą ar susitarimą,
kad būtų patvirtintas jo autentiškumas. Taigi notaro dalyvavimas neatsiejamas nuo išankstinio šalių sutikimo arba jų suderintos
valios.
Be to, notaras negali vienašališkai pakeisti susitarimo, kurio autentiškumą turi patvirtinti, turinio iš anksto negavęs šalių
sutikimo.
Taigi notarams priskirta autentiškumo tvirtinimo veikla pati savaime tiesiogiai ir konkrečiai nesusijusi su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Tai, kad tam tikrų aktų ar susitarimų autentiškumas būtinai privalo būti patvirtintas, nes kitaip jie negalioja, negali paneigti
šios išvados. Iš tiesų įprasta, kad nacionalinės teisės sistemose, laikantis jose nustatytos tvarkos, įvairių dokumentų galiojimas
siejamas su formos reikalavimais arba net privalomomis tvirtinimo procedūromis. Todėl šios aplinkybės nepakanka Graikijos
Respublikos teiginiui pagrįsti.
Notarų pareiga prieš patvirtinant akto ar susitarimo autentiškumą patikrinti, ar įvykdytos visos įstatymo reikalaujamos tokio
akto atlikimo ar susitarimo sudarymo sąlygos, ir, jei jos neįvykdytos, atsisakyti patvirtinti jo autentiškumą taip pat negali
paneigti pirmiau nurodytos išvados.
Žinoma, notaras atlieka tokį patikrinimą siekdamas bendrojo intereso tikslo, t. y. užtikrinti tarp asmenų sudarytų aktų teisėtumą
ir teisinį saugumą. Tačiau vien šio tikslo siekimas negali pateisinti to, kad jam pasiekti būtinos prerogatyvos būtų suteikiamos
tik tiems notarams, kurie yra atitinkamos valstybės narės piliečiai.
Vien to, jog veikla vykdoma siekiant bendrojo intereso, savaime dar nepakanka, kad ji būtų laikoma tiesioginiu ir konkrečiu
dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas. Iš tiesų neginčijama, kad įvairios reglamentuojamos profesinės veiklos vykdymas
įvairiose nacionalinės teisės sistemose dažnai neatsiejamas nuo šią veiklą vykdančio asmens pareigos siekti tokio tikslo,
net jei ši veikla neapima tokių funkcijų vykdymo.
Tačiau tai, kad notarų veikla siekiama bendrojo intereso tikslų, visų pirma užtikrinti tarp privačių asmenų sudarytų aktų
teisėtumą ir teisinį saugumą, yra imperatyvus bendrojo intereso pagrindas, kuris pateisina galimus EB 43 straipsnio apribojimus,
kuriuos lemia notarų veiklos ypatumai, pavyzdžiui, notarų veiklos organizavimas nustatant jiems taikomą įdarbinimo tvarką,
ribojant jų skaičių ar teritorinę kompetenciją, numatant atlyginimo už notarinius veiksmus, notarų nepriklausomumo, su jų
pareigomis nesuderinamos veiklos taisykles ir jų nepakeičiamumo garantijas, jei šie apribojimai leidžia pasiekti tokius tikslus
ir yra tam būtini.
Taip pat tiesa, kad notaras privalo atsisakyti patvirtinti teisinių reikalavimų neatitinkančio akto ar susitarimo autentiškumą
neatsižvelgdamas į šalių valią. Tačiau po tokio atsisakymo šalys laisvos panaikinti nustatytą trūkumą, pakeisti atitinkamo
akto ar susitarimo sąlygas arba atsisakyti tokio akto ar susitarimo.
Kiek tai susiję su notariniam aktui suteikiama įrodomąja ir vykdomąja galia, neginčytina, kad dėl jos šie dokumentai gali
būti susiję su svarbiomis teisinėmis pasekmėmis. Tačiau to, jog konkreti veikla apima tokias pasekmes turinčių aktų rengimą,
nepakanka, kad ši veikla būtų laikoma tiesiogiai ir konkrečiai susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai
suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Iš tiesų, visų pirma dėl notarinio akto įrodomosios galios reikia pabrėžti, kad ji reglamentuojama atitinkamos teisės sistemos
įstatymų numatytomis įrodinėjimo taisyklėmis. Taigi įstatymo konkrečiam aktui suteikta įrodomoji galia neturi tiesioginės
įtakos nustatant, ar šio akto rengimas pats savaime yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas,
kaip to reikalaujama Teismo praktikoje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
8 punktą ir
Komisija prieš Ispaniją
35 punktą).
Be to, negalima teigti, kad notarinis aktas dėl savo įrodomosios galios be išlygų privalomas teisėjui įgyvendinant savo diskreciją,
nes neginčijama, jog jis priima sprendimus vadovaudamasis savo giliu įsitikinimu ir atsižvelgdamas į visus per teismo procesą
surinktus faktus bei įrodymus.
Dėl autentiško akto vykdomosios galios reikia nurodyti, kaip teigia Graikijos Respublika, kad ji leidžia šiame akte įtvirtintą
įpareigojimą įvykdyti prieš tai nesikreipiant į teismą.
Tačiau autentiško akto vykdomoji galia notarui nesukuria galių tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauti vykdant viešosios valdžios
funkcijas. Iš tiesų, nors autentiškame akte notaro padarytas vykdomasis įrašas šiam aktui suteikia vykdomąją galią, jis grindžiamas
šalių valia sudaryti aktą ar susitarimą ir, notarui patikrinus jo atitiktį teisės aktams, suteikti jam tokią vykdomąją galią.
Taip pat reikia patikrinti, ar pagal Graikijos teisės sistemą notarams priskirtos kitos funkcijos, kurias nurodo Graikijos
Respublika, apima tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Kiek tai susiję su, pirma, notarui priskirtomis funkcijomis per nekilnojamojo turto arešto vykdymo procedūras, pažymėtina,
kad jis iš esmės įpareigotas surengti pardavimą aukciono būdu ir varžytinių atveju surašyti specifikacijas, kuriose nurodoma
suma, kuri bus dengiama iš gautų pinigų, taip pat prireikus sudaryti kreditorių sąrašą.
Vis dėlto reikia konstatuoti, pirma, kad notaras neturi teisės pats areštuoti turto, į kurį nukreiptas priverstinis vykdymas.
Antra, ginčai dėl vykdomojo rašto galiojimo, priverstinio vykdymo procedūros arba skolos turi būti perduoti nagrinėti teismui
pagal Civilinio proceso kodekso 933 ir paskesnius straipsnius.
Taigi matyti, kad priverstinio vykdymo srityje priskirtas funkcijas notarai vykdo kontroliuojami teisėjo, kuriam notaras privalo
perduoti galimus prieštaravimus ir kuris, beje, priima galutinį sprendimą. Todėl nelaikytina, kad šios funkcijos savaime apima
tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
21 punktą; 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
41 ir 42 punktus;
Komisija prieš Vokietiją
43 ir 44 punktus bei
Komisija prieš Portugaliją
37 ir 41 punktus).
Tokia pati išvada darytina, antra, kiek tai susiję su notarų funkcijomis pagal specialią sunkumus patiriančių bendrovių likvidavimo
procedūrą, nes, kaip pripažįsta pati Graikijos Respublika, šios funkcijos analogiškos toms jo funkcijoms, kurios susijusios
su priverstiniu pardavimu rengiant aukcioną.
Be to, reikia pabrėžti, kiek tai susiję su notarų veikla, nurodyta šio sprendimo 97–100 punktuose, kad, kaip priminta šio
sprendimo 78 punkte, profesinės paslaugos, neatsiejamos nuo bendradarbiavimo, nors ir privalomo, su teisminėmis institucijomis,
vis dėlto nėra dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas (minėto Sprendimo
Reyners
51 punktas).
Kiek tai susiję, antra, su notaro veiksmais vekselių ar čekių nepriėmimo ar neapmokėjimo atveju, t. y. įforminti protestus,
pažymėtina, kaip aiškiai pripažįsta ir Graikijos Respublika, kad jie sudaro priverstinio vykdymo arba bylos iškėlimo teisme
parengiamąjį etapą. Tačiau remiantis nusistovėjusia Teismo praktika EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta nukrypti
leidžianti nuostata netaikoma tam tikrai pagalbinei ar parengiamajai veiklai, kuri skirta viešosios valdžios funkcijoms vykdyti
(šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Thijssen
22 punktą;
Komisija prieš Ispaniją
38 punktą;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
47 punktą;
Komisija prieš Vokietiją
38 punktą ir
Komisija prieš Portugaliją
36 punktą).
Kalbant apie, trečia, sandorius ir aktus, pavyzdžiui, daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą įgijimą ir perdavimą, nekilnojamojo
turto dovanojimą, savanorišką tėvystės pripažinimą ir turto pagal testamentą palikimą, kurie turi būti sudaromi notarine tvarka,
nes kitaip negalioja, reikėtų žiūrėti šio sprendimo 82–95 punktuose išdėstytus argumentus.
Tokie patys argumentai galioja dėl, ketvirta, bendrovių ir fondų steigimo aktų, kurie turi būti sudaryti autentišku aktu,
nes kitaip negalioja. Taip pat šiuo atžvilgiu reikia pridurti, kad, pirma, tokių subjektų steigimą turi patvirtinti kompetentinga
institucija ir, antra, juridinio asmens statusą jie įgyja, kai atitinkamame registre įregistruojami ir oficialiajame leidinyje
paskelbiami jų įstatai, steigimo aktai ir jų įstatus patvirtinantis sprendimas.
Kiek tai susiję su specialiu notarų statusu pagal Graikijos teisės sistemą, pakanka priminti, kaip matyti iš šio sprendimo
77 ir 80 punktų, kad reikia atsižvelgti į pačios aptariamos veiklos pobūdį, o ne į patį statusą, norint patikrinti, ar šiai
veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.
Vis dėlto reikia pateikti du patikslinimus šiuo klausimu. Pirma, neginčytina, kad, išskyrus atvejus, kai notaras paskiriamas
teismine tvarka, kiekviena šalis turi teisę savo nuožiūra pasirinkti notarą. Nors notaro atlyginimo dydis nustatytas įstatyme,
vis dėlto kiekvieno notaro teikiamų paslaugų kokybė gali skirtis atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamų asmenų profesinius
įgūdžius. Vadinasi, neperžengdami savo atitinkamos teritorinės kompetencijos ribų, notarai savo profesija verčiasi, kaip pažymėjo
generalinis advokatas savo išvados 18 punkte, konkurencijos sąlygomis, o tai nebūdinga viešosios valdžios funkcijų vykdymui.
Reikia pažymėti, antra, kaip teigia Komisija, o Graikijos Respublika šiuo klausimu neprieštarauja, kad notarai tiesiogiai
ir asmeniškai savo klientams atsako už žalą, atsiradusią dėl bet kokios jiems vykdant veiklą padarytos klaidos.
Dėl Graikijos Respublikos argumento, kurį ji grindžia minėtu Sprendimu
Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española
, reikia pabrėžti, kad byla, kurioje priimtas šis sprendimas, susijusi su EB 39 straipsnio 4 dalies, o ne EB 45 straipsnio
pirmos pastraipos išaiškinimu. Be to, iš minėto sprendimo 42 punkto matyti, jog nuspręsdamas, kad laivų kapitonams ir vyresniesiems
kapitonų padėjėjams priskirtos funkcijos yra dalyvavimas vykdant viešosios galios prerogatyvas, Teisingumo Teismas atsižvelgė
į visas jų vykdomas funkcijas. Taigi Teisingumo Teismas nenagrinėjo vienintelio notarinio veiksmo, kurį yra įgalioti atlikti
kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai, t. y. priimti, saugoti ir išduoti testamentus, atskirai nuo kitų jiems suteiktų
įgaliojimų, pavyzdžiui, taikyti prievartos priemones arba sankcijas.
Be to, reikia atmesti Graikijos Respublikos prieštaravimą dėl tariamo šio ieškinio pagrindo prieštaringumo, kurį lemia tai,
jog Komisija ją kaltina pažeidus ir EB 43 straipsnį, ir EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad iš
ieškinio, vertinant apskritai ir su juo susijusias aplinkybes, matyti, kad Komisija valstybę narę atsakovę kaltina pažeidus
EB 43 straipsnį ir kad šio pažeidimo negalima pateisinti atsižvelgiant į EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Iš tiesų šias dvi
Sutarties nuostatas reikia nagrinėti kartu, kaip matyti iš visų nurodytų argumentų, nes EB 43 straipsnyje nustatyta taisyklė,
kurios išimtis įtvirtinta EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad notarų veikla, kaip ji apibrėžta dabartinėje Graikijos teisės sistemoje, nesusijusi
su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.
Todėl darytina išvada, kad Graikijos teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems verstis notaro profesija yra
EB 43 straipsniu draudžiama diskriminacija dėl pilietybės.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad pirmasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Komisija kaltina Graikijos Respubliką neperkėlus Direktyvos 89/48, kiek tai susiję su notaro profesija. Jos teigimu, šios
profesijos negalima pašalinti iš šios direktyvos taikymo srities, nes negalima laikyti, kad notaras tiesiogiai ir konkrečiai
dalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas.
Ši institucija primena, kad pagal Direktyvą 89/48 valstybės narės gali numatyti kvalifikacinį egzaminą arba adaptacijos laikotarpį
siekdamos užtikrinti aukštą notarų reikalaujamos kvalifikacijos lygį. Be to, taikant šias direktyvas nebūtų užkirstas kelias
notarus priimti per konkursą, tik suteikta galimybė kitų valstybių narių piliečiams dalyvauti tokiuose konkursuose. Toks taikymas
taip pat neturėtų jokios įtakos notarų skyrimo tvarkai.
Be to, tai, kad šios direktyvos taikymo notaro profesijai klausimas niekada nebuvo svarstytas rengiant šią direktyvą ir kad
nebuvo priimta jokia šiai profesijai skirta sektorinė direktyva, nėra teisės požiūriu priimtinas argumentas.
Ir tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas į Sąjungos teisės akto taikymo sritį neįtraukė tam tikros veiklos, savaime nereiškia,
kad aptariamai veiklai netaikoma Direktyva 89/48. Iš tiesų tiek 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/31/EB
dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės
komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) 1 straipsnio 5 dalies
d punktas, tiek Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamoji dalis notarų veiklai netaikomi tik tiek, kiek ji reiškia tiesioginį
ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas. Taigi tai paprasčiausia išlyga, kuri neturi jokio poveikio EB 45 straipsnio
pirmos pastraipos aiškinimui. Dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų
vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36) 2 straipsnio 2 dalies l punkto, pagal kurį ši direktyva netaikoma notarų veiklai, Komisija
pabrėžia, kad tai, jog teisės aktų leidėjas nusprendė į šios direktyvos taikymo sritį neįtraukti konkrečios rūšies veiklos,
nereiškia, kad šiai veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.
1977 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva 77/249/EEB, skirta padėti teisininkams veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas (OL L 78,
p. 17), ir 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/5/EB, skirta padėti teisininkams verstis nuolatine
advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36), taip pat nėra svarbios,
nes notarų veikla pašalinta iš jų taikymo srities, kad kai kurios kitokios teisės tradicijos valstybės narės, pavyzdžiui,
Jungtinė Karalystė, galėtų uždrausti kitų valstybių narių teisininkams vykdyti tipines notarų funkcijas, nors Jungtinėje Karalystėje
jas vykdo specialios kategorijos advokatai, t. y. solisitoriai (
solicitors
).
Dėl 2006 m. kovo 23 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl teisinių profesijų ir bendrojo intereso, susijusio su teisinių
sistemų veikimu (OL C 292 E, p. 105, toliau – 2006 m. rezoliucija), pažymėtina, kad tai tik politinis dokumentas, kurio turinys
dviprasmiškas, nes, pirma, šios rezoliucijos 17 punkte Europos Parlamentas patvirtino, kad EB 45 straipsnis turi būti taikomas
notaro profesijai, o, antra, jos 2 punkte patvirtino savo 1994 m. sausio 18 d. Rezoliucijoje dėl notarų profesijos padėties
ir organizavimo dvylikoje Bendrijos valstybių narių (OL C 44, p. 36, toliau – 1994 m. rezoliucija) išdėstytą poziciją, kuria
išreiškė pageidavimą, kad būtų panaikinta daugelio valstybių narių teisės aktuose numatyta pilietybės sąlyga norintiesiems
verstis notaro profesija.
Graikijos Respublika pirmiausia pažymi, kad šis ieškinys susijęs tik su Direktyva 89/48, o ne Direktyva 2005/36, nors iki
šio ieškinio pateikimo pastaroji panaikino Direktyvą 89/48.
Ši valstybė mano, pirma, kad Direktyva 89/48 netaikytina notaro profesijai, kaip matyti iš jos dvyliktos konstatuojamosios
dalies. Be to, rengiant šią direktyvą niekada nebuvo svarstytas klausimas dėl jos galimo taikymo šiai profesijai. Taip pat
nebuvo jokios šiai profesijai skirtos sektorinės direktyvos, nors kitoms profesijoms tokios direktyvos taikomos. Tokį aiškinimą
patvirtina daugelis antrinės teisės aktų, pavyzdžiui, minėtieji šio sprendimo 116 ir 117 punktuose, kurie notaro profesijai
netaikomi. Be to, 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijos rodo tai, kad, Sąjungos teisės aktų leidėjo manymu, ši profesija patenka
į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį.
Antra, Graikijos Respublika kaltina Komisiją aiškiai ir išsamiai nenurodžius visų faktinių ir teisinių tariamą Direktyvos 89/48
pažeidimą pagrindžiančių aplinkybių.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl priimtinumo
Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nagrinėjant EB 226 straipsniu pagrįstą ieškinį valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
nustatomas atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktus, galiojusius suėjus terminui, per kurį Komisijos nurodymu atitinkama valstybė
narė privalo įvykdyti jos pagrįstą nuomonę (žr., be kita ko, 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑275/04, Rink. p. I‑9883, 34 punktą ir 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑270/07, Rink. p. I‑1983, 49 punktą).
Šioje byloje šis terminas baigėsi 2006 m. gruodžio 18 d. Tačiau tą dieną Direktyva 89/48 dar galiojo, nes ją Direktyva 2005/36
panaikino tik nuo 2007 m. spalio 20 d. Todėl Direktyvos 89/48 neperkėlimu grindžiamo ieškinio dalykas neišnyko (pagal analogiją
žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑327/08, 23 punktą).
Todėl reikia atmesti Graikijos Respublikos prieštaravimą.
–       Dėl esmės
Komisija kaltina Graikijos Respubliką neperkėlus Direktyvos 89/48, kiek tai susiję su notaro profesija. Todėl reikia išnagrinėti,
ar ši direktyva gali būti taikoma šiai profesijai.
Šiuo atveju reikia atsižvelgti į su ja susijusias teisines aplinkybes.
Taip pat reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje aiškiai numatė, jog
joje nustatyta bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema „nė kiek netrukdo taikyti <...> [EB] 45 straipsnio“. Taip
suformuluota išlyga atspindi teisės aktų leidėjo ketinimą veiklos, kuriai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa, neįtraukti
į šios direktyvos taikymo sritį.
Tačiau tuo metu, kai buvo priimta Direktyva 89/48, Teisingumo Teismas dar nebuvo turėjęs progos priimti sprendimo dėl to,
ar notarų veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.
Be to, per laikotarpį nuo Direktyvos 89/48 priėmimo Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose, nurodytose šio sprendimo
118 punkte, patvirtino, kad, viena vertus, EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti taikoma notaro profesijai kaip tokiai,
ir, kita vertus, išreiškė pageidavimą, kad pilietybės sąlyga norintiesiems verstis šia profesija būtų panaikinta.
Be to, priimdamas Direktyvą 2005/36, kuria buvo pakeista Direktyva 89/48, Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmosios iš šių direktyvų
41 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, kad ja netrukdoma taikyti EB 45 straipsnio, „ypač notarų atžvilgiu“. Formuluodamas šią
išlygą Sąjungos teisės aktų leidėjas nesuformulavo savo pozicijos dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos, taigi ir Direktyvos 2005/36,
taikymo notarų veiklai.
Tai liudija, be kita ko, šios direktyvos parengiamieji darbai. Iš tiesų Parlamentas savo Teisėkūros rezoliucijoje dėl Europos
Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo pasiūlymo (OL C 97 E, 2004, p. 230), priimtoje per
pirmąjį svarstymą 2004 m. vasario 11 d., pasiūlė Direktyvos 2005/36 tekste aiškiai nurodyti, kad ji netaikoma notarams. Šiam
pasiūlymui nebuvo pritarta nei pakeistame Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų
pripažinimo [COM(2004) 317 galutinis], nei 2004 m. gruodžio 21 d. Tarybos bendrojoje pozicijoje (EB) Nr. 10/2005, priimtoje
laikantis Europos bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvą dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1), ne dėl to, kad numatyta direktyva turėjo būti
taikoma notaro profesijai, bet visų pirma dėl to, kad „nuo įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principo leidžiančios
nukrypti nuostatos veiklai, kuri reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas, [buvo] numatytos
EB 45 straipsnio [pirmoje pastraipoje]“.
Šiuo atveju, atsižvelgiant į ypatingas teisėkūros proceso aplinkybes ir dėl to susidariusią neaiškią padėtį, kaip matyti iš
nurodytų teisinių aplinkybių, neįmanoma konstatuoti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui egzistavo pakankamai
aiški valstybių narių pareiga perkelti Direktyvą 89/48, kiek tai susiję su notaro profesija.
Todėl reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia konstatuoti, kad nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro
profesija Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį, ir atmesti likusią ieškinio dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jei kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo
Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi Komisijos ieškinys tenkintinas
tik iš dalies, reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
Todėl Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Lietuvos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė
Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Nustačiusi pilietybės sąlygą norintiesiems verstis notaro profesija, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Europos Komisija, Graikijos Respublika, Čekijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Lietuvos Respublika, Slovėnijos Respublika,
Slovakijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.