CELEX: 62006TJ0386
Concurenţă
Înţelegeri
Sectorul fitingurilor din cupru şi din aliaj de cupru
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE
Imputabilitatea comportamentului ilicit
Amenzi
Efect descurajator

Istoricul cauzei şi decizia atacată
Prin Decizia C(2006) 4180 din 20 septembrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] şi al articolului 53 din
Acordul privind SEE (Cazul COMP/F‑1/38.121 – Fitinguri) (rezumat în JO 2007, L 283, p. 63, denumită în continuare „decizia
atacată”), Comisia Comunităţilor Europene a constatat că mai multe întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE
şi articolul 53 din Acordul privind Spaţiul Economic European (SEE) prin participarea, în diferite perioade cuprinse între
31 decembrie 1988 şi 1 aprilie 2004, la o încălcare unică, complexă şi continuă a normelor comunitare de concurenţă, sub forma
unui ansamblu de acorduri anticoncurenţiale şi de practici concertate pe piaţa fitingurilor din cupru şi din aliaj de cupru,
care vizau teritoriul SEE. Încălcarea consta în stabilirea preţurilor, în convenirea unor liste de preţuri, a unor reduceri
şi rabaturi şi a unor mecanisme de aplicare a creşterilor de preţuri, în împărţirea pieţelor naţionale şi a clienţilor şi
în schimbul de alte informaţii comerciale, precum şi în participarea la reuniuni regulate şi în întreţinerea altor contacte
destinate să faciliteze încălcarea.
Reclamanta, Pegler Ltd, şi societatea‑mamă a acesteia la data faptelor, Tomkins plc, figurează printre destinatarii deciziei
atacate.
Reclamanta era, între 17 iunie 1986 şi 31 ianuarie 2004, o filială deţinută 100 % de Tomkins. La 1 februarie 2004, reclamanta
a fost vândută echipei sale de administraţie. La 26 august 2005, Pegler Holdings Ltd şi reclamanta au fost vândute Aalberts
Industries NV, un alt destinatar al deciziei atacate.
La 9 ianuarie 2001, Mueller Industries Inc., un alt producător de fitinguri din cupru, a informat Comisia cu privire la existenţa
unei înţelegeri în sectorul fitingurilor şi în alte industrii conexe pe piaţa tuburilor din cupru şi cu privire la intenţia
sa de a coopera în conformitate cu Comunicarea Comisiei privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în
cauzele având ca obiect înţelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 1996”)
[considerentul (114) al deciziei atacate].
La 22 şi la 23 martie 2001, în cadrul unei investigaţii cu privire la tuburile şi la fitingurile din cupru, Comisia a efectuat
inspecţii inopinate la sediile mai multor întreprinderi, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al
Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] şi [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204,
Ediţie specială, 08/vol. 1, p. 3) [considerentul (119) al deciziei atacate].
Ca urmare a acestor prime inspecţii, în aprilie 2001, Comisia a separat investigaţia referitoare la tuburile din cupru în
trei proceduri distincte, şi anume procedura privind cazul COMP/E-1/38.069 (Tuburi sanitare din cupru), procedura privind
cazul COMP/F‑1/38.121 (Fitinguri) şi procedura privind cazul COMP/E-1/38.240 (Tuburi industriale) [considerentul (120) al
deciziei atacate].
La 24 şi la 25 aprilie 2001, Comisia a efectuat alte inspecţii inopinate la sediul Delta plc, societate aflată în fruntea
unui grup internaţional de inginerie al cărui departament „Inginerie” reunea mai mulţi fabricanţi de fitinguri. Aceste inspecţii
vizau exclusiv fitingurile [considerentul (121) al deciziei atacate].
Începând din februarie/martie 2002, Comisia a adresat părţilor în cauză mai multe solicitări de informaţii în temeiul articolului
11 din Regulamentul nr. 17, iar ulterior în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16
decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurenţă prevăzute la articolele 81 [CE] şi 82 [CE] (JO 2003, L 1,
p. 1, Ediţie specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentul (122) al deciziei atacate].
În septembrie 2003, IMI plc a formulat o cerere prin care urmărea să beneficieze de Comunicarea privind cooperarea din 1996.
Această cerere a fost urmată de cea a grupului Delta (martie 2004) şi de cea a FRA.BO SpA (iulie 2004). Această din urmă cerere
de clemenţă a fost formulată în mai 2005 de Advanced Fluid Connections plc [considerentele (115)-(118) ale deciziei atacate].
La 22 septembrie 2005, Comisia a iniţiat, în cadrul cazului COMP/F‑1/38.121 (Fitinguri), o procedură de constatare a încălcării
şi a adoptat o comunicare privind obiecţiunile care a fost notificată reclamantei, între alţi destinatari [considerentele
(123) şi (124) ale deciziei atacate].
La 20 septembrie 2006, Comisia a adoptat decizia atacată.
La articolul 1 al deciziei atacate, Comisia a constatat că reclamanta şi Tomkins au încălcat dispoziţiile articolului 81 CE
şi ale articolului 53 din Acordul privind SEE între 31 decembrie 1988 şi 22 martie 2001.
Pentru această încălcare, la articolul 2 litera (h) din decizia atacată, Comisia a aplicat reclamantei, în solidar cu Tomkins,
o amendă de 5,25 milioane de euro.
În vederea stabilirii cuantumului amenzii impuse fiecărei întreprinderi, Comisia a aplicat în decizia atacată metoda prevăzută
de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 17 şi al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediţie specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare
„Liniile directoare din 1998”).
În ceea ce priveşte, în primul rând, stabilirea cuantumului de plecare al amenzii în funcţie de gravitatea încălcării, Comisia
a calificat încălcarea ca fiind foarte gravă, având în vedere însăşi natura acesteia, precum şi întinderea sa geografică [considerentul
(755) al deciziei atacate].
Apreciind în continuare că exista o disparitate considerabilă între întreprinderile în cauză, Comisia a procedat la un tratament
diferenţiat, întemeindu‑se în acest scop pe importanţa relativă a acestora pe piaţa relevantă, determinată de cotele lor de
piaţă. Pe această bază, Comisia a împărţit întreprinderile în cauză în şase categorii [considerentul (758) al deciziei atacate].
Reclamanta şi societatea sa mamă au fost clasate în cea de a şasea categorie, pentru care cuantumul de plecare al amenzii
a fost stabilit la 2 milioane de euro [considerentul (765) al deciziei atacate].
Luând în considerare cifra de afaceri totală a societăţii Tomkins, care se ridica la 4 635 de milioane de euro în 2005, an
care a precedat adoptarea deciziei atacate, Comisia a aplicat un coeficient de multiplicare de 1,25 în scop de descurajare,
ceea ce a condus pentru reclamantă la un cuantum de plecare majorat, de 2,5 milioane de euro [considerentele (771)-(773) ale
deciziei atacate].
Având în vedere durata participării reclamantei la încălcare (doisprezece ani şi două luni), Comisia a majorat amenda cu încă
110 %, respectiv cu 5 % pe an pentru primii doi ani şi cu 10 % pentru fiecare an complet, începând de la 31 ianuarie 1991,
pentru cei zece ani restanţi [considerentul (775) al deciziei atacate], ceea ce a condus la stabilirea unui cuantum final
al amenzii de 5,25 milioane de euro.
Comisia nu a reţinut nicio circumstanţă agravantă sau atenuantă împotriva sau în favoarea reclamantei.

Procedura şi concluziile părţilor
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 decembrie 2006, reclamanta a introdus prezenta acţiune.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale.
Pledoariile părţilor şi răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în şedinţa din 28 ianuarie
2010.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea articolului 1, a articolului 2 litera (h) şi a articolului 3 din decizia atacată;
–        în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acţiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susţinerea acţiunii, reclamanta invocă şase motive.
În cadrul primului motiv, reclamanta contestă faptul că ar putea fi stabilită răspunderea sa pentru încălcare cu privire la
perioada 31 decembrie 1988-20 ianuarie 1989 pentru simplul motiv că dobândise numele Pegler la 20 ianuarie 1989. Astfel, aceasta
ar fi fost, anterior datei de 20 ianuarie 1989, o filială „inactivă”, în sensul dreptului englez al societăţilor, în cadrul
grupului Tomkins. În cadrul celui de al doilea motiv, reclamanta contestă răspunderea pentru încălcare care a fost stabilită
în sarcina sa pentru perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993. În această perioadă, reclamanta ar fi rămas un reprezentant
„inactiv” al FHT Holding Ltd (denumită în continuare „FHT”), o altă entitate a grupului Tomkins, fără active şi fără salariaţi.
Cel de al treilea motiv se întemeiază pe faptul că desemnarea clară a destinatarului deciziei atacate ar fi fost omisă de
către Comisie. În cadrul celui de al patrulea motiv, reclamanta invocă mai multe argumente pentru a demonstra că stabilirea
răspunderii pentru o încălcare a articolului 81 CE în solidar în sarcina unei foste societăţi‑mamă şi a unei foste filiale
este în principiu ilegală. Prin cel de al cincilea motiv, reclamanta arată că amenda ar fi trebuit să fie aplicată numai fostei
sale societăţi‑mamă. În sfârşit, cel de al şaselea motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului egalităţii de tratament
în calculul cuantumului amenzii.
Având în vedere că al treilea şi al cincilea motiv se suprapun în mare parte, întrucât argumentarea subiacentă acestora este
cvasiidentică, este necesar ca aceste motive să fie examinate împreună. Pe de altă parte, cel de al patrulea motiv va trebui
analizat după analiza celor de al treilea şi al cincilea motiv.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere a faptelor şi pe o eroare de drept constând în faptul
că s‑a stabilit răspunderea reclamantei pentru încălcare în ceea ce priveşte perioada 31 decembrie 1988-20 ianuarie 1989 pentru
simplul motiv că dobândise numele Pegler la 20 ianuarie 1989
Argumentele părţilor
Cu titlu introductiv, reclamanta arată că, pe durata globală a încălcării vizate în decizia atacată, „istoria «întreprinderii
Pegler»” se articulează în trei perioade distincte: perioada anterioară datei de 20 ianuarie 1989, perioada 20 ianuarie 1989-29
octombrie 1993 şi perioada care a început la 29 octombrie 1993.
Mai precis, reclamanta rezumă faptele după cum urmează:
–        până la 20 ianuarie 1989, „întreprinderea Pegler” era exploatată de entitatea grupului Tomkins denumită FHT, care o gestiona
prin intermediul reprezentantei sale, o altă entitate juridică a grupului Tomkins, denumită Pegler Ltd. La 20 ianuarie 1989,
reclamanta, denumită la acea dată The Steel Nut & Joseph Hampton Ltd, şi Pegler Ltd (denumită în continuare „Old Pegler”)
au făcut schimb de nume. În consecinţă, începând de la această dată, numele Pegler a fost preluat de reclamantă, în timp ce
vechiul său nume a fost preluat de Old Pegler. Aceasta din urmă, care a continuat să existe după 20 ianuarie 1989, deşi era
„inactivă”, în sensul dreptului englez al societăţilor, a fost în cele din urmă dizolvată la 29 mai 2000;
–        ulterior, în perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993, „întreprinderea Pegler” a continuat să fie exploatată de FHT, care
a gestionat‑o prin intermediul reclamantei, care era reprezentanta sa neremunerată;
–        la 29 octombrie 1993, „întreprinderea Pegler” a fost transferată reclamantei, care, începând de la această dată, a preluat
o parte din activele şi din activitatea FHT legate de robineţi din metale feroase, vane şi fitinguri sanitare şi şi‑a asumat
răspunderea pentru „întreprinderea Pegler”.
Reclamanta arată că întreprinderea responsabilă de încălcare anterior datei de 20 ianuarie 1989 nu putea fi decât Tomkins,
deoarece aceasta deţinea şi controla 100 % din capitalul FHT.
În opinia reclamantei, Comisia nu a ţinut cont de faptul că, atunci când două societăţi fac schimb de nume şi, la aceeaşi
dată, una dintre acestea preia contractul de reprezentare a celeilalte, potrivit unor „principii de drept consacrate”, persoana
fizică sau juridică ce conducea întreprinderea în cauză la momentul la care a fost săvârşită încălcarea trebuie să răspundă
pentru aceasta, chiar dacă, la data adoptării deciziei de constatare a încălcării, exploatarea întreprinderii a fost plasată
sub răspunderea altei persoane.
Reclamanta arată de asemenea că, anterior datei de 29 octombrie 1993, ea nu era o întreprindere, în măsura în care nu avea
nici active, nici personal, astfel încât nu ar fi prezentat niciuna dintre caracteristicile esenţiale ale autonomiei economice
necesare pentru a constitui o întreprindere în sensul articolului 81 CE.
Cu titlu introductiv, Comisia susţine că a considerat, în întreaga decizie atacată, că activităţile mai multor societăţi înrudite
cu grupul Tomkins, şi anume reclamanta, Old Pegler, FHT şi Tomkins, erau activităţile unei singure entităţi economice în perioada
încălcării.
Comisia răspunde că nu a stabilit răspunderea reclamantei pentru încălcare în ceea ce priveşte perioada 31 decembrie 1988-20
ianuarie 1989 pentru simplul motiv că aceasta a dobândit numele Pegler la 20 ianuarie 1989.
În primul rând, Comisia susţine că reclamanta era asociată pe plan funcţional cu „întreprinderea Pegler” între 31 decembrie
1988, data de început a încălcării, şi 20 ianuarie 1989.
În această privinţă, Comisia atrage atenţia că exista o „continuitate de persoane şi funcţională”. În susţinerea acestei afirmaţii,
Comisia invocă faptul că domnul W. a fost director în cadrul Old Pegler între 15 iunie 1980 şi 20 ianuarie 1989, dată la care
a fost numit director în cadrul reclamantei.
În plus, ar fi de neconceput ca reclamanta să fi preluat numele Pegler la 20 ianuarie 1989 fără să fi conservat cel puţin
o anumită activitate în întreprindere în cursul celor 20 de zile care precedă această dată, şi anume începând cu 31 decembrie
1988, data începutului încălcării constatate de Comisie. În opinia Comisiei, este foarte probabil ca această tranziţie să
fi necesitat o aliniere a entităţii reclamantei şi pregătirea acesteia în vederea preluării numelui „întreprinderii Pegler”,
elemente din care rezultă existenţa unei legături funcţionale între personalitatea juridică a reclamantei şi încălcare.
În plus, reclamanta însăşi ar fi admis că decizia de a transfera „întreprinderea Pegler” „a fost luată la nivelul grupului
Tomkins, de către administratori grupului, care erau şi administratori ai reclamantei”.
În al doilea rând, Comisia susţine că, deşi reclamanta nu a intervenit în încălcare anterior datei de 20 ianuarie 1989, este
evident că aceasta este succesorul entităţii care a participat direct la încălcare în ceea ce priveşte activele cele mai importante,
precum şi în ceea ce priveşte conducerea şi numele comercial sub care au fost săvârşite activităţile ilicite, şi că a „moştenit”,
prin urmare, conform jurisprudenţei, răspunderea legală pentru încălcare.
În cele din urmă, Comisia atrage atenţia că luarea în considerare a perioadei de 20 de zile care a precedat data de 20 ianuarie
1989 nu a avut niciun impact asupra calculului cuantumului amenzii.
Aprecierea Tribunalului
Rezultă din considerentele (682) şi (683) ale deciziei atacate coroborate cu considerentele (647) şi (734) ale deciziei menţionate
că reclamanta a fost ţinută responsabilă pentru încălcare în temeiul participării sale directe la aceasta în perioada 31 decembrie
1988-22 martie 2001.
În această privinţă, trebuie arătat totuşi că din documentele prezentate de reclamantă în cursul procedurii administrative,
precum şi în cadrul prezentei acţiuni reiese că reclamanta era, în perioada 31 decembrie 1988-20 ianuarie 1989, o societate
„inactivă”, în sensul dreptului englez al societăţilor.
Astfel, s‑a demonstrat că, anterior datei de 20 ianuarie 1989, reclamanta nu avea nici active, nici personal.
Cu toate că reclamanta admite că a adoptat numele sub care s‑au desfăşurat pe piaţă activităţile ilegale vizate în decizia
atacată şi că a devenit agent neremunerat al FHT după data de 20 ianuarie 1989, totuşi aceasta nu avea, anterior acestei date,
nici activitate economică, nici personal, cu excepţia unui director statutar, conform cerinţelor dreptului englez al societăţilor.
În plus, trebuie arătat că reclamanta era în perioada vizată una dintre cele cinci filiale ale FHT, aceasta din urmă fiind
ea însăşi o filială deţinută 100 % de Tomkins, care, sub numele comercial Pegler, era activă, între altele, în sectorul fitingurilor.
Din anexele la dosar, şi anume din conturile anuale depuse la autorităţile competente din Regatul Unit, a căror autenticitate
nu a fost contestată de Comisie, reiese că reclamanta era, în perioada menţionată, o societate „inactivă” în sensul dreptului
englez al societăţilor, care nu desfăşura activităţi economice şi nu realiza nicio cifră de afaceri.
În această privinţă, trebuie amintit că dreptul comunitar al concurenţei vizează activităţile întreprinderilor (Hotărârea
Curţii din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland şi alţii/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
şi C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 59) şi că noţiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate
economică, independent de statutul juridic al acestei entităţi şi de modul său de finanţare (Hotărârea Curţii din 28 iunie
2005, Dansk Rørindustri şi alţii/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P şi C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul
112, Hotărârea Curţii din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze şi alţii, C‑222/04, Rec., p. I‑289, punctul 107,
şi Hotărârea Curţii din 11 iulie 2006, FENIN/Comisia, C‑205/03 P, Rec., p. I‑6295, punctul 25).
Trebuie amintit de asemenea că, potrivit unei jurisprudenţe constante, reprezintă o activitate economică orice activitate
care constă în oferirea de bunuri sau de servicii pe o anumită piaţă (a se vedea Hotărârea Curţii din 12 septembrie 2000,
Pavlov şi alţii, C‑180/98-C‑184/98, Rec., p. I‑6451, punctul 75 şi jurisprudenţa citată, şi Hotărârea Curţii din 19 februarie
2002, Wouters şi alţii, C‑309/99, Rec., p. I‑1577, punctul 47).
În consecinţă, având în vedere că reclamanta era, în perioada 31 decembrie 1988-20 ianuarie 1989, o entitate juridică ce nu
desfăşura activităţi economice, în sensul că nu oferea, în schimbul unei remuneraţii, bunuri sau servicii pe o piaţă şi nu
îşi asuma, în consecinţă, riscurile financiare aferente exercitării acestor activităţi, Comisia nu putea concluziona că reclamanta
a participat direct la încălcare anterior datei la care şi‑a schimbat denumirea (a se vedea jurisprudenţa citată la punctul
anterior).
Faptul că reclamanta făcea parte din grupul Tomkins în această perioadă nu repune în discuţie această constatare.
Raţionamentul este acelaşi în ceea ce priveşte împrejurarea că domnul W., fost director al Old Pegler, a fost numit la 20
ianuarie 1989 director în cadrul reclamantei, post din care a demisionat, în cele din urmă, la 26 mai 1989.
În plus, este necesar să se arate că trebuie înlăturat argumentul Comisiei potrivit căruia anumite elemente indică faptul
că domnul W. a participat personal la înţelegere în această perioadă şi la date apropiate de această perioadă. În acest cadru,
Comisia se referă la considerentele (74) şi (187) ale deciziei atacate. Or, considerentul (74) al deciziei atacate menţionează
numai că domnul W. era preşedinte‑director general al Pegler în 1989, în timp ce considerentul (187) al acestei decizii are
în vedere contactul stabilit de un reprezentant al Delta cu domnul W. ca urmare a reuniunii British Plumbing Fittings Manufacturers
Association (BPFMA, Asociaţia Producătorilor de Fitinguri pentru Conducte din Regatul Unit) în 1989, reuniune care a avut
loc la o dată ulterioară perioadei vizate în speţă.
Pe de altă parte, afirmaţia Comisiei potrivit căreia reclamanta ar fi exercitat o „anumită activitate” în cursul celor 20
de zile anterioare schimbului de denumiri evocat mai sus nu poate fi primită. Desigur, o schimbare a numelui comercial implică
formalităţi legale şi contractuale. Totuşi, efectuarea acestor formalităţi nu implică nici exercitarea unei activităţi economice,
nici, cu atât mai mult, desfăşurarea unei activităţi anticoncurenţiale.
În cele din urmă, argumentul invocat cu titlu subsidiar de Comisie, potrivit căruia reclamanta era, în orice caz, succesorul
economic al „întreprinderii Pegler”, nu poate fi primit.
Desigur, potrivit unei jurisprudenţe constante, atunci când activităţile care fac obiectul unei încălcări au fost transferate
de la o entitate juridică la alta în cadrul aceluiaşi grup, succesorul poate fi ţinut responsabil pentru încălcare, chiar
dacă prima entitate juridică există în continuare din punct de vedere juridic (Hotărârea Curţii din 11 decembrie 2007, ETI
şi alţii, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 48, Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02,
Rec., p. II‑3435, punctul 132; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland şi alţii/Comisia, punctul 47
de mai sus, punctul 358).
Cu toate acestea, trebuie constatat că, nici în comunicarea privind obiecţiunile, nici în decizia atacată, Comisia nu a indicat
că ar fi considerat reclamanta responsabilă pentru încălcare în calitate de succesor al activităţilor economice ale societăţii‑mamă
intermediare FHT sau ale societăţii‑surori Old Pegler.
Dimpotrivă, în considerentul (718) al deciziei atacate, Comisia a prezentat reclamanta drept participant direct care a avut
contacte anticoncurenţiale cu concurenţii săi începând de la 31 decembrie 1988.
Pe de altă parte, în cursul procedurii administrative, reclamanta a prezentat, în răspuns la întrebările adresate de Comisie,
indicaţii cu privire la grupul Tomkins şi la restructurarea internă căreia acesta i‑a fost supus la data faptelor. Aceasta
a precizat de asemenea, în răspunsul din 25 noiembrie 2005 la comunicarea privind obiecţiunile, că înainte de 1993 era o societate
„inactivă”, în sensul dreptului englez al societăţilor, informaţie pe care a confirmat‑o în cursul audierii din 27 februarie
2006. În sfârşit, această afirmaţie a fost susţinută de probe solide, precum conturile reclamantei şi cele ale FHT, depuse
la autoritatea competentă, care arată că reclamanta, care nu desfăşura activităţi economice, era o societate „inactivă” în
cursul exerciţiilor financiare pertinente.
În acest context, trebuie să se observe că această argumentaţie nu a primit niciun răspuns din partea Comisiei în decizia
atacată. Astfel cum a admis în şedinţă, Comisia a considerat că reclamanta a fost, de la început, o participantă directă la
înţelegere.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că primul motiv este fondat.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere a faptelor şi pe o eroare de drept constând în stabilirea
răspunderii reclamantei pentru încălcare în ceea ce priveşte perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993
Argumentele părţilor
Reclamanta arată că, având în vedere că nu prezenta caracteristicile esenţiale ale unei întreprinderi între 20 ianuarie 1989
şi 29 octombrie 1993, nu putea fi ţinută responsabilă pentru încălcările săvârşite în numele său de societatea sa mamă în
această perioadă. În opinia reclamantei, întreprinderea care trebuie să fie ţinută responsabilă pentru această perioadă ar
trebui să fie, în conformitate cu normele dreptului concurenţei, FHT şi/sau Tomkins.
În această privinţă, reclamanta aminteşte că a început să „participe” la „întreprinderea Pegler” la 20 ianuarie 1989, dar
numai în măsura în care a primit numele actual şi a devenit un mandatar ocult şi neremunerat al FHT, fără a avea niciun activ
şi nici salariaţi.
Referindu‑se la Hotărârea Curţii din 16 decembrie 1975, Suiker Unie şi alţii/Comisia (40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73,
113/73 şi 114/73, Rec., p. 1663, punctele 475-483), şi la Hotărârea Curţii din 24 octombrie 1995, Volkswagen şi VAG Leasing
(C‑266/93, Rec., p. I‑3477, punctul 19), precum şi la Liniile directoare privind restricţiile verticale (JO 2000, C 291, p. 1,
Ediţie specială, 08/vol. 3, p. 178), reclamanta consideră că fie Comisia nu a înţeles natura relaţiei de reprezentare pe care
o întreţinea cu FHT, fie aceasta a săvârşit o eroare evitând problema fără a fi luat în considerare în mod corespunzător probele
care i‑au fost prezentate.
În opinia reclamantei, chiar dacă nu era în măsură să furnizeze o copie a contractului de reprezentare, Comisia ar fi trebuit
să acorde mai multă importanţă documentelor pe care le putuse prezenta, precum procesele‑verbale ale consiliului de administraţie
al Old Pegler care atestă rezilierea, la 20 ianuarie 1989, a contractului de mandat încheiat cu FHT, procesele‑verbale ale
consiliului de administraţie al reclamantei care atestă rezilierea, la 29 octombrie 1993, a contractului său de mandat încheiat
cu FHT, conturile FHT, care ar arăta că FHT deţinea toate activele şi era responsabilă pentru toate datoriile „întreprinderii
Pegler” până la 29 octombrie 1993, precum şi conturile reclamantei, care ar arăta că aceasta nu a preluat activul şi pasivul
„întreprinderii Pegler” decât la 29 octombrie 1993 şi că, la niciun moment anterior acestei date, nu a deţinut active sau
pasive semnificative şi nici nu a efectuat operaţiuni contabile semnificative şi, în cele din urmă, actul din 16 februarie
1995, care ar demonstra în mod concludent că transferul „întreprinderii Pegler” de la FHT către reclamantă a produs efecte
de la 29 octombrie 1993.
În cele din urmă, reclamanta adaugă că aceste argumente sunt valabile şi în ceea ce priveşte activităţile Old Pegler în calitate
de reprezentantă a FHT în perioada anterioară datei de 20 ianuarie 1989, astfel încât nu are importanţă că Old Pegler, care
a fost dizolvată de Tomkins la 29 mai 2000, nu mai exista la data adoptării deciziei atacate.
Comisia solicită respingerea acestui motiv.
În opinia Comisiei, argumentele reclamantei referitoare la faptul că era „inactivă” şi în acelaşi timp „acţiona în calitate
de agent” al societăţii sale surori nu rezistă unei analize aprofundate. În pofida solicitărilor în acest sens, reclamanta
nu ar fi prezentat niciun document pertinent care să ateste vreun acord de reprezentare.
Documentele prezentate de reclamantă ar face referire de o manieră generală la o relaţie de reprezentare, fără a preciza natura
acordurilor, şi nu ar demonstra inexistenţa participării acesteia la încălcare anterior datei de 29 octombrie 1993.
Comisia adaugă că, chiar dacă reclamanta ar fi demonstrat existenţa unui contract de agenţie, aceasta nu ar fi împiedicat‑o
să îi adreseze decizia atacată.
Comisia face de asemenea referire la răspunsul oficial al Tomkins la solicitarea de informaţii pe care i‑a adresat‑o în temeiul
articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003. Acest răspuns, care contrazice argumentele reclamantei, precizează că, „între
1987 şi 31 ianuarie 2004, Pegler Ltd era o filială deţinută 100 % în cadrul Tomkins (fostă FH Tomkins plc)” şi că „[a]ceasta
era gestionată ca o întreprindere autonomă care adoptă decizii proprii cu privire la aspecte tehnice, de producţie şi de vânzări/marketing”.
În plus, Comisia subliniază, referindu‑se la considerentele 135, 145 şi 187 ale deciziei atacate, că ceilalţi membri ai înţelegerii
au înţeles că erau în coluziune cu reclamanta şi că nicio împărţire (pur internă) a sarcinilor între reclamantă, Old Pegler,
FHT sau orice altă entitate în cadrul grupului Tomkins nu era luată în considerare.
În concluzie, Comisia arată că este de asemenea evident că reclamanta are o răspundere pentru încălcare în ceea ce priveşte
perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993, dat fiind că, astfel cum a explicat deja în cadrul primului motiv, reclamanta
este succesorul economic al „întreprinderii Pegler”.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie observat că, în ceea ce priveşte perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993, din înscrisurile anexate la cererea
introductivă, precum conturile FHT şi cele ale reclamantei, care poartă viza unui expert‑contabil extern şi sunt depuse la
autorităţile din Regatul Unit, rezultă că, în cursul exerciţiilor financiare din întreaga perioadă, reclamanta nu a generat
nici venituri, nici pierderi. În conturile detaliate ale FHT se precizează sistematic că reclamanta nu are activităţi economice.
De asemenea, reiese din conturile reclamantei că nu a efectuat nicio operaţiune contabilă în perioada vizată.
În această privinţă, trebuie arătat că, potrivit dreptului englez al societăţilor, expresia „inactivă” se aplică unei societăţi
care, din punct de vedere juridic, nu a realizat nicio operaţiune contabilă semnificativă în cursul unui exerciţiu financiar.
Inexistenţa unor menţiuni în registrele contabile ale societăţii corespunde inexistenţei unor operaţiuni contabile semnificative.
Astfel, singura operaţiune contabilă care este permisă, fără a pierde statutul de societate „inactivă”, este cea referitoare
la costurile aferente înregistrării societăţii şi depunerii unor documente anuale la autoritatea competentă, şi anume Companies
House (Registrul Comerţului). De asemenea, reluarea activităţilor comerciale ar fi avut drept consecinţă pierderea acestui
statut. Având în vedere că toate condiţiile erau îndeplinite în conformitate cu dreptul englez al societăţilor, este indiscutabil
că reclamanta era o societate „inactivă” şi, prin urmare, că nu desfăşura activitate pe piaţă.
În plus, astfel cum reclamanta însăşi a admis în şedinţă, nu există nicio îndoială că, în perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie
1993, activităţile au fost exercitate sub numele Pegler. Trebuie constatat, în această privinţă, că din documentele menţionate
la punctul 73 de mai sus reiese de asemenea că FHT şi/sau Tomkins au comercializat, prin intermediul unor salariaţi ai FHT,
produsele care ţin de categoria fitingurilor sub numele comercial Pegler, atât înainte, cât şi după schimbarea numelui reclamantei.
Prin urmare, trebuie să se arate că această constatare nu permite să se concluzioneze că este vorba despre activităţi ale
reclamantei.
În ceea ce priveşte procesele‑verbale ale reuniunilor direcţiei (Executive Meetings), invocate de Comisie pentru a înlătura
argumentul reclamantei potrivit căruia aceasta nu desfăşura activităţi comerciale, trebuie observat că respectivele procese‑verbale
indică, la prima vedere, o activitate comercială din partea reclamantei.
Cu toate acestea, trebuie arătat că, spre deosebire de ceea ce pretinde Comisia, faptul că anumite procese‑verbale poartă
antetul Tomkins Plc şi al Pegler Ltd este în sine lipsit de semnificaţie în această privinţă. Aceasta arată numai că au fost
desfăşurate activităţi economice sub numele comercial Pegler, dar nu implică faptul că reclamanta ar fi participat direct
la aceste activităţi.
De asemenea, nici faptul că directorii reclamantei, dintre care unii erau şi directori ai FHT, au participat la reuniunile
sus‑menţionate şi că au fost implicaţi în anumite sarcini auxiliare asociate activităţilor altor entităţi din cadrul grupului
Tomkins nu presupune participarea directă a reclamantei la înţelegere în perioada vizată, cu atât mai mult cu cât directorii
menţionaţi nu erau salariaţi ai reclamantei.
În sfârşit, conţinutul acestor procese‑verbale nu permite să se concluzioneze că reclamanta era în mod efectiv entitatea care
a gestionat activităţile legate de fitinguri. Pe de altă parte, trebuie observat că niciunul dintre procesele‑verbale invocate
de Comisie nu a fost semnat. În orice caz, trebuie arătat că, în ceea ce priveşte lipsa de activitate a reclamantei, acestor
procese‑verbale ar trebui să li se confere o valoare mai puţin importantă decât cea atribuită conturilor aparţinând FHT şi
reclamantei care au fost certificate de un expert‑contabil şi care, în conformitate cu dreptul englez, au fost depuse la autorităţi
competente.
În ceea ce priveşte afirmaţia Comisiei, referitoare la considerentele (135) şi (145) ale deciziei atacate, potrivit căreia
ceilalţi membri ai înţelegerii ar fi înţeles că erau în coluziune cu reclamanta, trebuie amintit că respectivul considerent
(135) consemnează o declaraţie a Delta în care aceasta din urmă a descris mecanismul înţelegerii, iar considerentul (145)
vizează o declaraţie a IMI în care aceasta din urmă a precizat că Pegler era unul dintre participanţii la înţelegerea paneuropeană.
Spre deosebire de cele susţinute de Comisie, din cele menţionate mai sus nu rezultă că reclamanta era cea vizată în mod specific
în considerentele respective. Pe de altă parte, deşi nu există nicio îndoială că FHT a exploatat activităţile sub numele comercial
Pegler, nimic din considerentele sus‑menţionate nu arată că autorii acestor declaraţii cunoşteau organizarea internă a grupului
Tomkins.
În ceea ce priveşte considerentul (187) al deciziei atacate, care se referă la un contact al unui reprezentant al Delta cu
domnul W. ca urmare a reuniunii BPFMA, trebuie considerat că faptul că domnul W. ar fi acceptat sugestia acestui reprezentant
al Delta de a înceta strategia agresivă a Pegler nu este suficient pentru a stabili răspunderea reclamantei pentru încălcare.
Nu s-­a stabilit în niciun mod că domnul W. ar fi acţionat în calitate de reprezentant al reclamantei, având în vedere că
nu era salariat al reclamantei în perioada pertinentă, aspect pe care Comisia nu îl contestă.
În plus, chiar dacă reclamanta nu a putut prezenta o copie a contractului de reprezentare, din documentele citate la punctul
64 de mai sus rezultă că aceasta a fost mandatar al FHT până la 29 octombrie 1993, dată la care a preluat activul şi pasivul
„întreprinderii Pegler”, inclusiv salariaţii acesteia, în ceea ce priveşte activităţile legate de fitinguri. Faptul că reclamanta
nu era un mandatar remunerat reiese din elementele de probă menţionate la punctul 73 de mai sus.
În orice ipoteză, trebuie constatat că noţiunea „dormant companies acting as agents” (societăţi inactive care acţionează în
calitate de mandatari), astfel cum este prevăzută la punctul 51 din anexa 4 la Legea engleză privind societăţile din 1985,
intitulat „Forma şi conţinutul registrelor contabile”, şi la punctul 58 A din anexa 8 la Legea engleză privind societăţile
din 1985, intitulat „Forma şi conţinutul registrelor contabile ale micilor societăţi”, diferă de noţiunile „mandant” şi „agent”,
astfel cum sunt reglementate de dreptul comunitar al concurenţei.
Or, trebuie constatat că relaţia dintre reclamantă şi societatea sa mamă, şi anume ultima sa societate‑mamă, diferă de relaţia
dintre un mandant şi un agent în sensul dreptului comunitar al concurenţei. Astfel, în sensul acestui drept, calitatea de
agent implică o activitate economică, ceea ce nu este cazul reclamantei. În consecinţă, invocarea jurisprudenţei, atât de
către reclamantă, cât şi de către Comisie, în ceea ce priveşte relaţiile dintre un comitent şi intermediarul său nu este pertinentă,
având în vedere că este vorba, în speţă, despre o relaţie în interiorul grupului.
În decizia atacată, Comisia a calificat reclamanta drept participant direct. Din considerentul (718) al deciziei menţionate,
rezultă de asemenea că, în opinia Comisiei, nu au existat elemente care să indice că reclamanta ar fi acţionat în numele unei
alte întreprinderi cu ocazia acestor contacte anticoncurenţiale din perioada încălcării.
Reiese astfel din acest considerent că relaţiile interne şi funcţionarea grupului Tomkins nu au fost interpretate în mod corect
de Comisie, care, în consecinţă, a ţinut responsabilă pentru o încălcare a articolului 81 CE o entitate juridică ce nu avea
activitate economică şi, prin urmare, nu avea o implicare proprie în înţelegere.
În consecinţă, trebuie să se constate că, în ceea ce priveşte perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993, Comisia a considerat
în mod greşit că reclamanta răspundea pentru comportamentele ilicite săvârşite de alte entităţi din cadrul grupului Tomkins.
De asemenea, în ceea ce priveşte argumentul Comisiei potrivit căruia reclamanta şi‑a asumat răspunderea pentru încălcare anterior
datei de 29 octombrie 1993, în calitate de succesor economic, este suficient să se facă trimitere la punctele 54-59 de mai
sus.
Rezultă din cele expuse anterior că prezentul motiv este fondat.

Cu privire la al treilea şi la al cincilea motiv, întemeiate pe o lipsă de claritate şi, respectiv, pe o eroare în desemnarea
destinatarilor deciziei atacate
Argumentele părţilor
În cadrul celui de al treilea motiv, reclamanta reproşează Comisiei că nu a desemnat cu claritate destinatarii deciziei atacate.
În această privinţă, reclamanta arată că, obligând‑o în acelaşi timp cu Tomkins la plata totalităţii amenzii, în valoare de
5,25 milioane de euro, deşi este vorba despre două entităţi juridice distincte, care nu mai fac parte din aceeaşi întreprindere,
Comisia nu a definit cu claritate gradul de răspundere stabilit în sarcina fiecăreia dintre aceste entităţi. În opinia reclamantei,
nu este posibil ca ambele entităţi menţionate să fie responsabile şi obligate la plata totalităţii cuantumului amenzii de
5,25 milioane de euro, deoarece, în acest caz, Comisia „ar primi dublul sumei care îi este datorată”. În decizia atacată,
Comisia nu ar fi indicat cu claritate entitatea în sarcina căreia trebuie să i se stabilească răspunderea pentru încălcare.
În plus, stabilirea răspunderii reclamantei pentru încălcare pentru motivul că a fost o filială a Tomkins nu ar fi compatibilă
cu analiza cuprinsă în decizia atacată, potrivit căreia Tomkins ar fi întreprinderea în sarcina căreia trebuie să se stabilească
răspunderea pentru încălcare, întrucât aceasta controla şi deţinea 100 % din capitalul „întreprinderii Pegler” în toată perioada
încălcării. În plus, nu este corect, în opinia reclamantei, să se stabilească răspunderea sa pentru încălcare în ceea ce priveşte
perioada în care o filială diferită era responsabilă de gestionarea întreprinderii pentru care a fost constatată încălcarea
(perioada 30 decembrie 1988-20 ianuarie 1989) sau în ceea ce priveşte perioada în care era, în sensul dreptului englez, o
societate „inactivă”, care nu avea nici personal, nici active (perioada 20 ianuarie 1989-29 octombrie 1993).
În cadrul celui de al cincilea motiv, reclamanta arată că Tomkins ar fi trebuit să fie singura ţinută responsabilă pentru
încălcare. În susţinerea acestei afirmaţii, reclamanta face trimitere la Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Enichem
Anic/Comisia (T‑6/89, Rec., p. II‑1623), şi la Hotărârea Tribunalului din 28 februarie 2002, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia
(T‑354/94, Rec., p. II‑843). În opinia sa, din aceste hotărâri reiese că entitatea juridică ce trebuie să răspundă pentru
încălcare este, în principiu, societatea‑mamă a grupului. Ar reieşi de asemenea din jurisprudenţă că numai în circumstanţe
excepţionale Comisia este îndreptăţită să stabilească răspunderea pentru o încălcare în afara întreprinderii în cauză (Hotărârea
Enichem Anic/Comisia, citată anterior, punctul 237).
Reclamanta susţine că, în speţă, întreprinderea implicată în încălcare era Tomkins. În perioada încălcării, „întreprinderea
Pegler” ar fi fost deţinută de diferite entităţi juridice din cadrul grupului Tomkins. Aceasta subliniază că Tomkins, în calitate
de ultimă societate‑mamă, stabilea entitatea juridică concretă sub controlul căreia era plasată o întreprindere în această
perioadă. De asemenea, aceasta consideră că este necesar să fie considerată drept o întreprindere distinctă, responsabilă
cu titlu individual pentru orice încălcare a normelor de concurenţă, numai începând cu momentul în care a încetat să facă
parte din grupul Tomkins, şi anume atunci când încălcarea a luat sfârşit.
Comisia solicită respingerea acestor două motive.
Aprecierea Tribunalului
În ceea ce priveşte motivul întemeiat pe lipsa de claritate în desemnarea destinatarilor deciziei atacate, trebuie constatat
că aceştia, printre care se numără reclamanta, sunt indicaţi în mod clar la articolul 4 din decizia menţionată.
Trebuie arătat de asemenea că, în considerentul (682) al deciziei atacate, Comisia a desemnat reclamanta în calitate de entitate
juridică ce a participat direct la încălcare şi a ţinut‑o responsabilă pentru aceasta în acest temei, în timp ce Tomkins a
fost ţinută responsabilă pentru comportamentul ilicit al reclamantei numai în calitate de societate‑mamă [considerentul (683)
al deciziei atacate].
În consecinţă, motivul întemeiat pe o pretinsă lipsă de claritate în desemnarea destinatarilor deciziei atacate trebuie înlăturat.
De asemenea, în ceea ce priveşte motivul întemeiat pe o eroare în desemnarea destinatarilor deciziei atacate, nu poate fi
primit argumentul reclamantei potrivit căruia ea nu poate fi ţinută responsabilă pentru încălcare întrucât nu mai făcea parte
din grupul Tomkins sau argumentul potrivit căruia numai Tomkins, în calitate de ultimă societate‑mamă şi manager al întreprinderii
care a săvârşit încălcarea, ar trebui să fie ţinută responsabilă.
Faptul că „întreprinderea” care a exercitat activităţile ilicite a fost scindată după încetarea încălcării, astfel încât entităţile
juridice care constituiau această întreprindere au fost separate, nu are incidenţă asupra răspunderii solidare a acestora
în ceea ce priveşte încălcarea săvârşită.
Potrivit unei jurisprudenţe constante, poate fi stabilită răspunderea solidară a unor întreprinderi chiar şi în cazul în care
entităţile juridice care constituiau întreprinderea în perioada încălcării nu mai aparţin aceluiaşi grup (a se vedea în acest
sens Hotărârea Curţii din 16 noiembrie 2000, KNP BT/Comisia, C‑248/98 P, Rec., p. I‑9641, punctul 71).
Rezultă că, spre deosebire de cele afirmate de reclamantă, separarea, după încetarea încălcării articolului 81 CE, dar înainte
de adoptarea deciziei atacate, a celor două entităţi juridice, Pegler şi Tomkins, care aparţineau întreprinderii care a săvârşit
încălcarea nu are drept efect excluderea răspunderii acesteia.
În plus, potrivit unei jurisprudenţe constante, Comisia are competenţa de a stabili răspunderea pentru un comportament ilicit
în sarcina societăţii‑mamă, a filialei sau a societăţii‑mamă în solidar cu filiala sa (a se vedea în acest sens Hotărârea
Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich şi alţii/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 şi T‑271/02, Rec.,
p. II‑5169, punctul 331 şi jurisprudenţa citată). De altfel, trebuie să se observe că reclamanta nu contestă această posibilitate.
În consecinţă, reclamanta nu poate pretinde, referindu‑se la Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 93 de
mai sus, că Tomkins era singura persoană juridică ce poate fi ţinută responsabilă pentru încălcare, deoarece întreprinderea
care a săvârşit încălcarea era gestionată de aceasta din urmă.
În consecinţă, afirmaţia potrivit căreia Comisia ar fi săvârşit, în exercitarea puterii sale discreţionare, o eroare vădită
de apreciere a faptelor şi o eroare de drept prin faptul că a stabilit răspunderea reclamantei pentru comportamentele ilicite
vizate de decizia atacată, întrucât aceasta din urmă nu mai este o persoană juridică ce face parte din întreprinderea responsabilă
pentru încălcare, este lipsită de temei.
În sfârşit, în ceea ce priveşte argumentul potrivit căruia nu este posibil ca atât reclamanta, cât şi Tomkins să fie ţinute
responsabile de încălcare, deoarece, în acest caz, Comisia „ar primi dublul sumei care îi este datorată”, este suficient să
se remarce că acest argument este întemeiat pe o interpretare greşită a semnificaţiei răspunderii comune şi solidare a două
întreprinderi, care presupune că plata totalităţii valorii amenzii de către una dintre acestea anulează obligaţia de plată
a amenzii menţionate de către cealaltă.
Reiese din cele de mai sus că al treilea şi al cincilea motiv trebuie respinse ca nefondate.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcări efective şi potenţiale ale principiului egalităţii de tratament la
punerea în aplicare a articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, a Liniilor directoare din 1998 şi a Comunicării privind
cooperarea din 1996
Argumentele părţilor
Reclamanta arată că abordarea reţinută de Comisie în decizia atacată, constând în obligarea sa, în solidar cu Tomkins, deşi
acestea sunt două întreprinderi distincte, la plata unei amenzi calculate în funcţie de circumstanţe care nu o privesc decât
pe una dintre ele, şi anume Tomkins, îi cauzează dezavantaje în raport cu grupul Tomkins, cu încălcarea principiului egalităţii
de tratament.
Pentru a demonstra tratamentul inegal care rezultă din abordarea adoptată de Comisie, reclamanta face trimitere la articolul
23 din Regulamentul nr. 1/2003, la Liniile directoare din 1998, în ceea ce priveşte luarea în considerare a duratei încălcării,
a disuasiunii, a circumstanţelor agravante sau atenuante şi, în cele din urmă, la Comunicarea privind cooperarea din 1996.
În ceea ce priveşte articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, reclamanta arată că, deşi limita maximă a amenzii
care îi poate fi impusă şi care poate fi impusă Tomkins nu a constituit un „factor material” în determinarea cuantumului amenzii
aplicate în speţă, abordarea Comisiei, care a constat în a o trata, împreună cu grupul Tomkins, drept o întreprindere unică
în vederea calculului cuantumului amenzilor, cu toate că nu mai face parte din acest grup, îi cauzează „potenţiale dezavantaje
”.
În ceea ce priveşte articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, reclamanta aminteşte că, în temeiul acestui articol,
la stabilirea valorii amenzii se iau în considerare atât gravitatea, cât şi durata încălcării. În cazul în care Comisia intenţiona
să constate existenţa unei răspunderi solidare în privinţa unor entităţi juridice care nu mai fac parte din aceeaşi întreprindere,
aceasta ar fi trebuit să stabilească o diferenţă între, pe de o parte, participarea iniţială la încălcare a FHT, şi, pe de
altă parte, continuarea, de o gravitate mai redusă, a acestei încălcări de către reclamantă.
Referitor la luarea în considerare a duratei încălcării în temeiul Liniilor directoare din 1998, reclamanta arată că singura
perioadă pentru care s‑ar putea afirma în mod rezonabil că era o entitate economică în măsură să exercite o activitate independentă
ca întreprindere este perioada care a început la 29 octombrie 1993. Totuşi, în această perioadă, ar fi fost supusă controlului
efectiv şi unei influenţe determinante din partea Tomkins, astfel încât încălcarea ar fi trebuit să fie imputată Tomkins.
Reclamanta aminteşte că, potrivit jurisprudenţei şi practicii decizionale consacrate a Comisiei, constatarea acesteia din
urmă trebuie să se limiteze la perioada pentru care aceasta dispune de probe privind încălcarea. În opinia reclamantei, rezultă
că orice răspundere „solidară” nu poate excede perioada de aproximativ şapte ani şi jumătate, cuprinsă între 29 octombrie
1993 şi 22 martie 2001, şi că nimic nu justifică obligarea la plata aceleiaşi amenzi în solidar cu Tomkins, deşi durata eventualei
răspunderi a acestora pentru încălcare este „diferită din punct de vedere material”.
Cu privire la stabilirea cuantumului amenzii la un nivel suficient de descurajator, reclamanta consideră că este dificil să
se imagineze un caz în care abordarea reţinută de Comisie nu ar încălca acest aspect al Liniilor directoare din 1998, întrucât
aceasta ar impune ca fosta filială şi fosta societate‑mamă să fie într‑o situaţie „identică din punct de vedere material”.
În speţă, majorarea amenzii aplicate în scop de descurajare ar fi fost calculată prin referire la dimensiunea unei întreprinderi
distincte, şi anume Tomkins, şi nu ar prezenta nicio legătură cu situaţia economică sau financiară a reclamantei. Ca răspuns
la argumentele invocate de Comisie în memoriul în apărare, reclamanta afirmă că în considerentul (771) al deciziei atacate
nu sunt vizate decât dimensiunea şi puterea Tomkins, nu se are în vedere în niciun mod situaţia sa şi nu este cuprinsă nicio
justificare a majorării în scop de descurajare în raport cu poziţia acesteia ca fostă filială a Tomkins.
Reclamanta semnalează o altă dificultate legată de abordarea reţinută de Comisie, şi anume că circumstanţele agravante sau
atenuante care trebuie luate în considerare în calculul cuantumului amenzii sunt deseori foarte diferite pentru două întreprinderi
independente precum Tomkins şi reclamanta. În opinia sa, aceste circumstanţe nu se limitează la problemele care rezultă din
încălcarea însăşi, ci înglobează şi factori care pot varia de‑a lungul timpului, inclusiv în perioada ulterior căreia aceasta
a încetat să facă parte din grupul Tomkins, şi anume factori precum cooperarea cu Comisia în cursul investigaţiei, încetarea
încălcării sau diverse comportamente de natură să constituie circumstanţe agravante.
Potrivit reclamantei, există în realitate „diferenţe potenţiale” în ceea ce priveşte circumstanţele agravante şi atenuante
aplicabile entităţilor în cauză, diferenţe de care Comisia nu ar fi ţinut cont. În această privinţă, chiar dacă acest aspect
nu este considerat drept un „factor material”, în speţă, în ceea ce priveşte nivelul amenzii, reclamanta face referire la
considerentul (601) al deciziei atacate, în care Comisia a arătat că principalii fabricanţi de fitinguri, printre care se
numără, au participat la acorduri, în toată perioada încălcării, în mod constant, continuu şi mai activ decât ceilalţi participanţi.
De facto
, în opinia reclamantei, având în vedere că aceasta era, în sensul dreptului englez al societăţilor, o societate „inactivă”
în primii ani ai existenţei înţelegerii, rolul său se limitase la a urma ordinele care i‑au fost date. O altă „diferenţă potenţială”
ar rezulta din faptul că orice avantaj financiar care s‑ar fi întemeiat pe înţelegere a fost în beneficiul Tomkins, iar nu
în beneficiul reclamantei, având în vedere tratamentul pe care grupul Tomkins îl rezerva soldurilor de trezorerie.
În sfârşit, referitor la aplicarea Comunicării privind cooperarea din 1996, reclamanta arată că abordarea Comisiei suscită
de asemenea grave „dificultăţi potenţiale” în ceea ce priveşte comunicarea menţionată, care vizează în mai mare măsură situaţia
întreprinderilor de la data investigaţiei decât pe cea de la data încălcării.
Comisia solicită respingerea acestui motiv. În această privinţă, aceasta atrage atenţia că reclamanta nu a stabilit existenţa
niciunei încălcări a principiului egalităţii de tratament, nici în contextul aplicării articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003,
nici în contextul aplicării Liniilor directoare din 1998, nici în cel al aplicării Comunicării privind cooperarea din 1996.
În ceea ce priveşte, mai precis, factorul de descurajare, Comisia, referindu‑se la considerentele (766) şi (771) ale deciziei
atacate, susţine că a ţinut cont de două elemente pentru a calcula majorarea amenzii în scop de descurajare, şi anume dimensiunea
grupului Tomkins şi cunoştinţele şi infrastructurile economice şi juridice care permit marilor întreprinderi să recunoască
mai uşor caracterul ilicit al comportamentului lor. Comisia arată că, în cazul Tomkins, factorul determinant pentru a decide
majorarea în scop de descurajare era în principal primul element, în special cifra de afaceri de 4 635 de milioane de euro.
În schimb, majorarea în scop de descurajare aplicată reclamantei s‑ar fi întemeiat pe cunoştinţele şi pe infrastructurile
economice şi juridice ale acesteia, ceea ce ar însemna că, la momentul încălcării, au fost luate în considerare dimensiunea,
structura, cifra de afaceri şi organizarea grupului Tomkins. Coeficientul de multiplicare de 1,25 obţinut ar fi identic cu
cel care a fost aplicat societăţii‑mamă Tomkins, întrucât elementul referitor la cunoştinţe şi la infrastructuri economice
şi juridice vizează o perioadă anterioară vânzării reclamantei unui alt grup.
Aprecierea Tribunalului
În cadrul prezentului motiv, reclamanta critică abordarea Comisiei cu privire la calculul cuantumului amenzii în cazul în
care o întreprindere a fost scindată în perioada dintre încetarea încălcării şi adoptarea deciziei de aplicare a unei amenzi.
În primul rând, în ceea ce priveşte plafonul de 10 % în sensul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, trebuie
să se constate că, astfel cum reclamanta însăşi admite, acesta nu a fost depăşit în speţă. În consecinţă, argumentul invocat
în această privinţă de reclamantă este inoperant. Cu titlu suplimentar, trebuie observat că, în ipoteza în care limita maximă
a amenzii care poate fi impusă individual reclamantei ar fi fost atinsă, aceasta ar fi avut dreptul să i se aplice plafonul
în cauză (Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon şi alţii/Comisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 şi T‑91/03, nepublicată
în Recueil, punctul 390).
În al doilea rând, în ceea ce priveşte argumentul reclamantei legat de luarea în considerare a duratei încălcării în calculul
cuantumului amenzii, atât în temeiul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, cât şi în temeiul Liniilor
directoare din 1998, trebuie să se observe că reclamanta nu invocă niciun argument concret care ar permite să se concluzioneze
în sensul unei încălcări a principiului egalităţii de tratament. În măsura în care reclamanta susţine că orice răspundere
solidară şi comună nu ar putea depăşi perioada de aproximativ şapte ani şi jumătate cuprinsă între 29 octombrie 1993 şi 22
martie 2001 şi că, în consecinţă, nimic nu justifică obligarea sa în solidar şi în comun cu Tomkins la plata aceleiaşi amenzi,
deşi durata participării lor şi, aşadar, eventuala răspundere a acestora pentru încălcare sunt „diferite din punct de vedere
material”, este suficientă trimiterea la examinarea primului şi a celui de al doilea motiv, în cadrul căreia s‑a constatat
că reclamanta nu putea fi ţinută responsabilă pentru încălcare în ceea ce priveşte perioada anterioară datei de 29 octombrie
1993.
În al treilea rând, referitor la celelalte critici invocate cu privire la răspunderea solidară a reclamantei şi a Tomkins,
şi anume cele privind aprecierea circumstanţelor agravante sau atenuante şi cea privind aplicarea Comunicării privind cooperarea
din 1996 în cazul în care o societate‑mamă şi o filială nu mai fac parte din aceeaşi întreprindere în sensul articolului 81
CE, trebuie arătat că acestea ridică, în speţă, probleme de natură ipotetică, lipsite de orice pertinenţă. Astfel, trebuie
observat că nicio circumstanţă agravantă sau atenuantă nu a fost luată în considerare în privinţa reclamantei şi a societăţii
sale mamă. De asemenea, nici reclamanta, nici Tomkins nu au supus Comisiei o cerere de aplicare a Comunicării privind cooperarea
din 1996.
În sfârşit, în ceea ce priveşte argumentul reclamantei referitor la stabilirea cuantumului amenzii la un nivel suficient de
descurajator, trebuie amintit, mai întâi, că Liniile directoare din 1998 prevăd că, pe lângă natura proprie a încălcării,
impactul său concret asupra pieţei şi întinderea geografică a acesteia, este necesar să se ţină seama de capacitatea economică
efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, şi să se stabilească
valoarea amenzii la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator (punctul 1 A al patrulea paragraf din Liniile
directoare din 1998).
Se poate ţine seama şi de faptul că marile întreprinderi au în general cunoştinţe şi infrastructuri economice şi juridice
care le permit să recunoască mai uşor caracterul ilicit al comportamentului lor şi să conştientizeze consecinţele care decurg
din acesta în temeiul dreptului concurenţei (punctul 1 A al cincilea paragraf din Liniile directoare din 1998).
În cadrul primului element, resursele financiare ale întreprinderii trebuie evaluate la data la care amenda este aplicată.
În ceea ce priveşte cel de al doilea element, cifra de afaceri pe baza căreia Comisia stabileşte dimensiunea întreprinderilor
în cauză trebuie se raporteze la situaţia acestora la momentul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctele 379 şi 382). Cu toate că aceste două elemente sunt
strâns legate de dimensiunea întreprinderii, este vorba despre două motive distincte de majorare a cuantumului de plecare
al amenzii.
În speţă, trebuie arătat că, în considerentul (766) al deciziei atacate, Comisia a amintit, cu titlu introductiv, competenţa
sa de a aplica un coeficient de multiplicare pentru a ajusta cuantumul de plecare în scopul de a asigura un efect descurajator
suficient (în sensul punctului 1 A al patrulea paragraf din Liniile directoare din 1998) şi pentru a ţine seama de faptul
că marile întreprinderi au cunoştinţe şi infrastructuri economice şi juridice care le permit să recunoască mai uşor caracterul
ilicit al comportamentului lor (în sensul punctul 1 A al cincilea paragraf din Liniile directoare din 1998). Comisia a precizat
de asemenea că înţelegea să ţină cont de aceste două elemente.
În ceea ce priveşte mai concret entitatea economică Tomkins-Pegler, trebuie amintit că, la stabilirea amenzii care trebuie
aplicată reclamantei, în calitate de autor al încălcării, şi Tomkins, în calitate de societate‑mamă ţinută responsabilă pentru
încălcarea săvârşită de filiala sa, Comisia s‑a întemeiat pe cota de piaţă a reclamantei, având în vedere că importanţa relativă
a acesteia pe piaţa fitingurilor era criteriul pertinent pentru stabilirea cuantumului de plecare iniţial în privinţa întreprinderilor
vizate. Din acest motiv, reclamanta şi, prin urmare, societatea sa mamă au fost clasificate în cea de a şasea categorie, pentru
care s‑a stabilit un cuantum de plecare de 2 milioane de euro. În continuare, Comisia a majorat acest cuantum de plecare iniţial
pentru entitatea economică în cauză prin aplicarea unui coeficient de multiplicare de 1,25 în scop de descurajare, determinat
în funcţie de cifra de afaceri a Tomkins.
În duplică, Comisia a explicat că a aplicat în cazul Tomkins punctul 1 A al patrulea paragraf din Liniile directoare din 1998
şi în cazul reclamantei, punctul 1 A al cincilea paragraf din Liniile directoare din 1998 pentru a justifica majorarea cuantumului
de plecare al amenzii.
Nu se poate contesta că, dintre aceste două elemente, Comisia are dreptul de a‑l alege pe acela pe care îl consideră drept
cel mai important pentru aprecierea pe care o efectuează.
Totuşi, trebuie să se observe în primul rând că din considerentul (771) al deciziei atacate rezultă că Comisia s‑a întemeiat
numai pe cifra de afaceri realizată de Tomkins în 2005, şi anume în anul care precedă adoptarea deciziei atacate, şi a apreciat
că respectiva cifră de afaceri justifica o majorare a cuantumului de plecare iniţial al amenzii în scop de descurajare.
Trebuie arătat de asemenea că, în decizia atacată, Comisia nu face nicio menţiune în sensul că ar fi aplicat criteriul cunoştinţelor
şi al infrastructurilor economice şi juridice cu privire la reclamantă şi nu precizează nici dimensiunea întreprinderii în
cauză la momentul încălcării, criteriu pertinent pentru a justifica majorarea întemeiată pe punctul 1 A al cincilea paragraf
din Liniile directoare din 1998. De altfel, aceasta nu ar fi putut să procedeze astfel în speţă, având în vedere că elementele
prevăzute la punctul 1 A al patrulea paragraf şi, respectiv, la punctul 1 A al cincilea paragraf din Liniile directoare din
1998 sunt evaluate la două momente diferite, şi anume la data la care amenda este aplicată şi, respectiv, la data încălcării.
În orice caz, în al doilea rând, aplicarea distributivă a acestor două elemente în privinţa a două societăţi care fac parte
din aceeaşi entitate economică, dintre care una este societatea‑mamă a celeilalte şi este ţinută responsabilă pentru încălcare
numai pentru acest motiv, este în contradicţie cu noţiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE.
Desigur, Comisia este autorizată să ia în considerare, în calculul cuantumului de plecare al amenzii, cifra de afaceri din
anul care precedă adoptarea deciziei de constatare a încălcării menţionate (aplicând primul criteriu) sau cifra de afaceri
de la momentul încălcării (aplicând cel de al doilea criteriu). Totuşi, Comisia nu se poate baza pe un criteriu aplicat numai
uneia dintre cele două entităţi care formau anterior entitatea economică care a săvârşit încălcarea. În cazul în care o societate‑mamă
şi filiala sa nu mai formează o entitate economică în sensul articolului 81 CE la data adoptării deciziei prin care amenda
le este aplicată pentru încălcarea săvârşită, Comisia nu se poate baza pe cifra de afaceri a fostei societăţi‑mamă din anul
care precedă adoptarea deciziei menţionate pentru a stabili factorul de descurajare aplicabil în privinţa a două societăţi
care constituiau o singură întreprindere la data faptelor, dar care între timp a fost scindată. Astfel, această cifră de afaceri
nu reflectă capacitatea economică efectivă a întreprinderii de a cauza prejudicii celorlalţi operatori la momentul încălcării.
Din cele de mai sus rezultă că prezentul motiv este parţial fondat, în ceea ce priveşte critica referitoare la factorul de
descurajare.

Cu privire la al şaselea motiv, întemeiat pe o eroare de calcul şi pe o încălcare a principiului egalităţii de tratament în
calculul amenzii
Argumentele părţilor
Cu titlu subsidiar, reclamanta arată, în primul rând, că principiul egalităţii de tratament nu a fost respectat de Comisie
atunci când a calculat amenda (în solidar sau nu cu Tomkins) şi, în al doilea rând, că, în orice caz, Comisia a săvârşit o
eroare în calculul cuantumului amenzii pe care i‑a aplicat‑o (în solidar sau nu cu Tomkins).
Reclamanta apreciază, pentru motivele deja expuse, că valoarea adecvată a amenzii în ceea ce o priveşte, considerată separat,
este o valoare de bază de 1 milion de euro, fără majorare în scop de descurajare, şi o majorare de 70 % pentru a reflecta
durata participării sale la încălcare, şi anume un cuantum total al amenzii de 1,7 milioane de euro.
În plus, reclamanta afirmă că decizia atacată cuprinde o eroare în ceea ce priveşte calculul cuantumului amenzii. Aceasta
precizează că, potrivit considerentului (777) al deciziei atacate, cuantumul amenzii se ridică la 5,2 milioane de euro, după
aplicarea majorărilor în scop de descurajare şi având în vedere durata încălcării, dar că amenda impusă este de 5,25 milioane
de euro. Niciun motiv care să justifice această majorare cu 50 000 de euro a cuantumului amenzii nu ar fi fost formulat.
Comisia solicită respingerea acestui motiv.
Aprecierea Tribunalului
În ceea ce priveşte, mai întâi, pretinsa eroare în calculul cuantumului amenzii, trebuie constatat că, în considerentul (777)
al deciziei atacate, Comisia a rotunjit cuantumul de bază al amenzii. Considerentul (877), precum şi dispozitivul deciziei
menţionate stabilesc în mod clar că valoarea amenzii impuse Tomkins, în solidar cu reclamanta, se ridică la 5,25 milioane
de euro.
În plus, în considerentul (765) al deciziei atacate, Comisia a indicat cu claritate un cuantum de plecare de 2 milioane de
euro şi, în considerentul (771) din decizia menţionată, aceasta a stabilit în mod clar coeficientul de multiplicare în scop
de descurajare la 1,25, ceea ce conduce cuantumul de plecare la 2,5 milioane de euro. În sfârşit, în considerentul (775) al
deciziei atacate, Comisia a prezentat în mod explicit cuantumurile adăugate acestui cuantum de bază pentru a lua în considerare
durata participării reclamantei la încălcare, şi anume o majorare cu 5 % a cuantumului de bază pentru fiecare dintre anii
1989 şi 1990 (125 000 de euro) şi cu 10 % pentru fiecare dintre cei zece ani restanţi până în 2000 (250 000 de euro). În consecinţă,
reclamanta era perfect în măsură, fără explicaţii suplimentare şi printr‑un calcul simplu, să înţeleagă motivele care justificau
stabilirea cuantumului amenzii la nivelul indicat în considerentul (877) şi la articolul 2 litera (h) din decizia atacată.
În ceea ce priveşte argumentul potrivit căruia cuantumul adecvat al amenzii care trebuie aplicată reclamantei ar fi trebuit
să se ridice la 1,7 milioane de euro, este suficient să se facă trimitere la punctele de mai jos. În plus, trebuie arătat
că nu există niciun motiv pentru a diminua cuantumul de plecare de 2 milioane de euro. În această privinţă, trebuie amintit
că acest cuantum a fost stabilit în funcţie de gravitatea încălcării şi că o disparitate considerabilă între întreprinderile
vizate justifica un tratament diferenţiat în ceea ce priveşte stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor.

Cu privire la stabilirea cuantumului final al amenzii
Astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 46-60, 73-98, 123 şi 134 de mai sus, se impune modificarea deciziei atacate, în
măsura în care aceasta reţine o majorare a amenzii cu un coeficient de 1,25 în scop de descurajare şi o majorare de 110 %
având în vedere durata participării la încălcare.
În ceea ce priveşte restul motivelor, consideraţiile Comisiei prezentate în decizia atacată, precum şi metoda de calcul al
amenzilor aplicată în speţă nu necesită alte modificări din partea Tribunalului.
Cuantumul final al amenzii este calculat, aşadar, după cum urmează: având în vedere că durata încălcării, în privinţa reclamantei,
este de şapte ani şi cinci luni (iar nu de doisprezece ani şi două luni, astfel cum s‑a stabilit în decizia atacată), cuantumul
de plecare (2 milioane de euro), fără aplicarea unei majorări în scop de descurajare, trebuie majorat cu 70 % (în loc de 110 %),
ceea ce conduce la o amendă în cuantum de 3,4 milioane de euro.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în cazul în care părţile cad în pretenţii
cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, Tribunalul poate să repartizeze cheltuielile de judecată sau poate decide
ca fiecare parte să suporte propriile cheltuieli. În circumstanţele speţei, trebuie să se decidă ca fiecare parte să suporte
propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară şi hotărăşte:
1)
Anulează articolul 1 din Decizia C(2006) 4180 a Comisiei din 20 septembrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului
81 [CE] şi al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/F‑1/38.121 – Fitinguri) în măsura în care constată că Pegler
Ltd a participat la încălcare în perioada 31 decembrie 1988-29 octombrie 1993.
2)
Stabileşte la 3,4 milioane de euro cuantumul amenzii aplicate în solidar Pegler la articolul 2 litera (h) din Decizia C(2006) 4180.
3)
Respinge acţiunea cu privire la restul motivelor.
4)
Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Pronunţată astfel în şedinţă publică la Luxemburg, la 24 martie 2011.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.