CELEX: 62005TJ0297
Atbalsts ekotūrisma projekta finansēšanai
Slepena noruna
Regula (EK, Euratom) Nr. 2988/95
Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzība
Nelikumīgi iegūta labuma atgūšana
Noilgums
Pārtraukuma neesamība

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam
budžetam (OV L 248, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Finanšu regula”), redakcijā, kura ir piemērojama šajā lietā, 20. apsvērums
ir izteikts šādā redakcijā:
“[..] attiecībā uz krāpšanas gadījumiem šai regulai jāatsaucas uz spēkā esošajiem noteikumiem par Eiropas Kopienu finansiālo
interešu aizsardzību un Eiropas Kopienu amatpersonu vai Eiropas Savienības dalībvalstu amatpersonu korupcijas apkarošanu.”
Finanšu regulas 72. panta 2. punktā ir noteikts:
“Iestādes, pieņemot lēmumu, var oficiāli konstatēt kā debitoru parādu summu, kas pienākas no personām, kuras nav valstis;
šāds lēmums jāizpilda [EKL] 256. panta nozīmē.”
Saskaņā ar Finanšu regulas 109. pantu ar virsrakstu “Piešķiršanas principi”:
“1.      Dotācijas piešķir, ievērojot pārredzamības un vienlīdzīgas attieksmes principus. Tās nevar būt uzkrājošas vai piešķirtas ar
atpakaļejošu datumu, un tām jābūt saistītām ar līdzfinansējumu.
2.      Dotācijas mērķis vai sekas nevar būt peļņas radīšana saņēmējam.”
Finanšu regulas 119. panta 2. punktā ir noteikts:
“Ja saņēmējs nepilda savas likumiskās un līgumiskās saistības, dotāciju aptur vai samazina, vai izbeidz īstenošanas noteikumos
paredzētajos gadījumos pēc tam, kad saņēmējam bijusi dota iespēja izteikt savus apsvērumus.”
Komisijas 2002. gada 23. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Finanšu regulai (OV
L 357, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “īstenošanas kārtība”), 183. panta, kas atbilst Finanšu regulas 119. pantam, ar virsrakstu
“Dotāciju apturēšana un samazināšana” redakcijā, kas ir piemērojama šīs lietas faktiem, 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts:
“1.      Atbildīgais kredītrīkotājs aptur maksājumus un atkarībā no procedūras stadijas vai nu samazina dotācijas vai pieprasa no saņēmēja(‑iem)
to atmaksu pienācīgā apmērā:
a)      aprobētās rīcības vai darba programmas neizpildes gadījumā, sliktas izpildes, daļējas vai novēlotas izpildes gadījumā;
[..].”
Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312,
1. lpp.) I sadaļā ar virsrakstu “Vispārēji principi” ir noteikts:
“1. pants
1.      Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
2.      Pārkāpums nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas
kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši
izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.
2. pants
1.      Administratīvās pārbaudes, pasākumus un sodus piemēro tiktāl, ciktāl tie vajadzīgi, lai nodrošinātu Kopienas tiesību aktu
pareizu piemērošanu. Tiem jābūt iedarbīgiem, samērīgiem ar nodarījumu un jāattur no pārkāpumiem, tādējādi pietiekami jāaizsargā
Kopienas finansiālās intereses.
2.      Nav piemērojami administratīvi sodi, kas Kopienas tiesību aktos nav bijuši paredzēti pirms notikušā pārkāpuma. Ja Kopienas
noteikumi, kas paredz administratīvus sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.
3.      Kopienas tiesību aktos nosaka, kādiem un ar kādu darbības jomu jābūt administratīvajiem pasākumiem un sodiem, kas vajadzīgi
konkrēto noteikumu pareizai piemērošanai, ņemot vērā pārkāpuma veidu un smagumu, piešķirto vai saņemto labumu un atbildības
pakāpi.
4.      Kopienas pārbaužu, pasākumu un sodu piemērošanas kārtību regulē dalībvalstu tiesību akti, ievērojot attiecīgos Kopienas tiesību
aktus.
3. pants
1.      Lietas noilguma termiņš ir četri gadi no 1. panta 1. punktā minētā pārkāpuma izdarīšanas brīža. Nozaru noteikumos tomēr var
paredzēt īsāku laiku, kas nevar būt mazāks par trim gadiem.
Ja pārkāpums ir nepārtraukts vai vairākkārtējs, noilguma termiņš sākas dienā, kad pārkāpums beidzies. Vairākgadu programmās
noilguma termiņš visos gadījumos ir līdz programmas pilnīgai pabeigšanai.
Noilguma termiņu pārtrauc kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām
personām darīti zināmi. Noilguma termiņš pēc katra pārtraukuma atsākas.
Tomēr noilgums iestājas ne vēlāk kā dienā, kad pagājis laiks, kas divreiz ilgāks par noilguma termiņu un kurā kompetentās
iestādes nav uzlikušas sodus, izņemot gadījumus, kad administratīvā lieta pārtraukta saskaņā ar 6. panta 1. punktu.
2.      Administratīvā soda lēmuma izpildes termiņš ir trīs gadi. Šis termiņš sākas galīgā lēmuma pieņemšanas dienā.
Termiņa pārtraukšanu un atlikšanu regulē attiecīgie dalībvalstu noteikumi.
3.      Dalībvalstis patur iespēju piemērot termiņus, kas ir ilgāki par attiecīgi 1. un 2. punktā paredzētajiem.”
Regulas Nr. 2988/95 II sadaļā ar virsrakstu “Administratīvie pasākumi un sodi” ir noteikts:
“4. pants
1.      Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums atgūstams:
–        uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas,
–        [..].
2.      Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus, un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas
likmes.
3.      Ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem,
labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc.
4.      Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.
5. pants
1.      Par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības dēļ var uzlikt šādus administratīvus sodus:
[..]
c)      Kopienas noteikumos piešķirta labuma pilnīgu vai daļēju atcelšanu, pat ja saimnieciskās darbības subjekts nelikumīgi iedzīvojies
tikai no kādas labuma daļas;
d)      labuma uzteikšanu vai atcelšanu uz kādu laiku pēc pārkāpuma izdarīšanas;
[..].
6. pants
1.      Neskarot Kopienas administratīvos pasākumus un sodus, kas noteikti, pamatojoties uz šīs regulas spēkā stāšanās brīdī pastāvošajiem
nozaru noteikumiem, ar kompetentās iestādes lēmumu var pārtraukt finansiālo sodu, piemēram, administratīvo naudassodu piemērošanu,
ja pret attiecīgo personu sakarā ar vieniem un tiem pašiem faktiem sākta krimināllieta. Līdz ar administratīvās lietas pārtraukšanu
pārtrūkst 3. pantā paredzētais noilguma termiņš.
[..]
7. pants
Kopienas administratīvos pasākumus un sodus var piemērot 1. pantā minētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, proti, fiziskajām
un juridiskajām personām un pārējām saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem tiesībspējīgām personām, kas izdarījušas pārkāpumu.
Tos var piemērot arī personām, kuras piedalījušās pārkāpuma izdarīšanā, un personām, kuru pienākums ir uzņemties atbildību
par pārkāpumu vai to nepieļaut.”
Protokola, kas izstrādāts, pamatojoties uz K3. pantu Līgumā par Eiropas Savienību, un pievienots Konvencijai par Eiropas Kopienu
finanšu interešu aizsardzību (OV 1996, C 313, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “Konvencijas par Eiropas Kopienu finanšu interešu
aizsardzību protokols”), 2. panta ar virsrakstu “Pasīvā korupcija” 1. punktā ir noteikts:
“Šajā protokolā kādas amatpersonas tīša rīcība, kas tieši vai pastarpināti pieprasa vai saņem jebkāda veida labumu sev vai
kādai trešajai personai vai akceptē šāda labuma apsolījumu, lai rīkotos vai atturētos no saviem pienākumiem atbilstošas rīcības,
vai arī īstenotu savas funkcijas, pārkāpjot dienesta pienākumus, nodarot vai, iespējams, nodarot kaitējumu Eiropas Kopienu
finanšu interesēm, ir pasīva korupcija.”
Saskaņā ar šī protokola 3. panta ar virsrakstu “Aktīvā korupcija” 1. punktu:
“Šajā protokolā jebkura kādas personas tīša rīcība, kas piesola vai sniedz tieši vai pastarpināti jebkura veida labumu amatpersonai
savās vai kādas trešās personas interesēs, lai šī amatpersona rīkotos vai atturētos no saviem pienākumiem atbilstošas rīcības,
vai arī īstenotu savas funkcijas, pārkāpjot dienesta pienākumus, nodarot vai, iespējams, nodarot kaitējumu Eiropas Kopienu
finanšu interesēm, ir aktīva korupcija.”

Tiesvedības rašanās fakti

Uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus procedūra par projektu
Ecodata
un šī projekta īstenošana
Eiropas Kopienu vispārējā budžeta 1992. finanšu gadam galīgajā variantā Eiropas Parlaments nolēma, ka “vismaz ECU 530 000
[tiks izlietoti] kā atbalsts, lai ieviestu informācijas tīklu par ekotūrisma projektiem Eiropā (B2 nodaļas 7100. pants (tūrisms))
(OV L 26, 1. lpp., 659. lpp.; turpmāk tekstā – “1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgais variants”).
1992. gada 26. februārī Eiropas Kopienu Komisija
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicēja uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, lai atbalstītu projektus tūrisma un vides jomā (OV C 51, 15. lpp.). Šajā uzaicinājumā
Komisija norādīja, ka tās nolūks ir piešķirt kopumā ECU 2 000 000 un atlasīt apmēram 25 atbilstošus projektus, kuriem piešķirt
atbalstu 60 % apmērā no to kopējām izmaksām.
1992. gada 22. aprīlī prasītāja –
IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH
(turpmāk tekstā – “
IPK
”), Vācijā dibināta sabiedrība, kas veic uzņēmējdarbību tūrisma jomā – iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu
projektam datubāzes izveidei par ekotūrismu Eiropā, sauktu “Ecodata” (turpmāk tekstā – “projekts
Ecodata
”). Projekta koordinācija bija jānodrošina
IPK
. Tomēr darbu īstenošanai
IPK
bija jāsadarbojas ar trīs partneriem, proti, ar Francijā dibinātu uzņēmumu
Innovence
, Itālijā dibinātu uzņēmumu
Tourconsult
un Grieķijā dibinātu uzņēmumu
01‑Pliroforiki
. Priekšlikumā par projektu nebija nekādu precizējumu par darbu sadali minēto uzņēmumu starpā, tajā bija tikai norādīts, ka
visi šie uzņēmumi ir “konsultanti ar specializāciju tūrisma jomā un par projektiem, kuri attiecas uz informāciju un tūrismu”.
Ar 1992. gada 4. augusta vēstuli (turpmāk tekstā – “lēmums par atbalsta piešķiršanu”) Komisija pēc “Uzņēmējdarbības politikas,
tirdzniecības, tūrisma un sociālās ekonomikas” ģenerāldirektorāta (ĢD XXIII) A direkcijas “Uzņēmējdarbības veicināšana un
uzņēmējdarbības vides uzlabošana” 3. nodaļas “Tūrisms” vadītāja G. Dzoana [
G.

Tzoanos
] ierosinājuma piešķīra
IPK
finansiālu atbalstu ECU 530 000 apmērā projektam
Ecodata
(turpmāk tekstā – “strīdīgais finansiālais atbalsts”). Komisija uzaicināja
IPK
parakstīt un nosūtīt “finansiālā atbalsta saņēmēja paziņojumu”, kurš ir pievienots lēmumam piešķirt atbalstu un kurā bija
ietverti nosacījumi minētā atbalsta saņemšanai. Iepriekš minētajā paziņojumā bija noteikts, ka Komisija samaksās 60 % no atbalsta
apmēra, tiklīdz tā atbilstoši paredzētajai kārtībai saņems
IKP
parakstītu atbalsta saņēmēja paziņojumu, savukārt atlikusī summa tiks izmaksāta pēc atskaišu par projekta izpildi saņemšanas
un pieņemšanas. Paziņojuma 7. punktā bija norādīts, ka atbalsta saņēmējs piekrīt atteikties no iespējamās atlikušās summas
izmaksas 4. un 5. punktā norādīto atskaišu par projekta virzību un finansiālā atbalsta izlietošanu nodošanas termiņu neievērošanas
gadījumā. Atbilstoši šī paziņojuma 8. punktam, ja nevar pamatot saņemto finansiālo ieguldījumu izmantošanu, saņēmējs apņemas
Komisijai pēc tās pieprasījuma atlīdzināt jau izmaksātās summas, kuras nevar pamatot.
IPK
parakstīja paziņojumu 1992. gada 23. septembrī, un tas tika reģistrēts Komisijas ĢD XXIII 1992. gada 29. septembrī.
1992. gada 24. novembrī G. Dzoans uzaicināja
IPK
un
01‑Pliroforiki
uz tikšanos, kura notika bez abu pārējo projekta partneru piedalīšanās. Tikšanās laikā G. Dzoans izteica piedāvājumu uzticēt
svarīgākos darbus un lielāko finansējuma daļu uzņēmumam
01‑Pliroforiki
.
IPK
esot iebildusi šai prasībai.
Pirmā finansiālā atbalsta daļa, proti, ECU 318 000 (60 % no pilnās dotācijas ECU 530 000 apmērā), tika izmaksāta 1993. gada
janvārī.
1993. gada februāra beigās G. Dzoans tika atsaukts no projekta
Ecodata
. Vēlāk pret viņu tika ierosināta disciplinārlieta, kā arī tika uzsāktas iekšējas izmeklēšanas attiecībā uz lietām, par kurām
viņš bija atbildīgs. Disciplinārlieta noslēdzās ar to, ka G. Dzoans tika atcelts no amata sākot ar 1995. gada 1. augustu.
Turpretī iekšējā izmeklēšanā par administratīvo procedūru, ar kuru tika piešķirts atbalsts, netika atklāti nekādi pārkāpumi.
Pēc negatīva novērtējuma ziņojuma attiecībā uz projekta
Ecodata
izpildi Komisija 1994. gada 3. augustā (turpmāk tekstā – “1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums” vai “strīdīgais lēmums”)
atteica izmaksāt finansiālā atbalsta otro daļu ECU 212 000 apmērā un norādīja, ka tā vēlas apsvērt, vai nepieņemt lēmumu prasīt
atmaksāt pirmo minētā finansiālā atbalsta daļu.

Tiesvedība par 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu

IPK
cēla prasību atcelt 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu, kura bija pamatā pirmajai tiesvedībai Kopienu tiesās (turpmāk
tekstā – “pirmā tiesvedība”).
1997. gada 15. oktobra spriedumā lietā T‑331/94
IPK
/Komisija (
Recueil
, II‑1665. lpp.) Pirmās instances tiesa noraidīja šo prasību.
Noraidījuma pamatojumā Pirmās instances tiesa šī sprieduma 47. punktā tostarp konstatēja:
“[..] [
IPK
] nevar pārmest Komisijai, ka tā ir vainojama projekta [
Ecodata
] izpildes kavējumos. Šajā sakarā ir jākonstatē, [ka
IPK
] gaidīja līdz pat 1993. gada martam, pirms uzsākt sarunas ar partneriem par darbu sadali projekta īstenošanai, kaut arī
IPK
bija projekta koordinators. Tādējādi [
IPK
] iztērēja vismaz pusi laika, kas bija domāts projekta izpildei, pat neuzsākot efektīvas darbības. Kaut arī [
IPK
] sniedza norādes, ka viens vai vairāki Komisijas ierēdņi laikposmā no 1992. gada novembra līdz 1993. gada februārim esot
traucējuši projekta izpildi, prasītāja nekādi nav pierādījusi, ka šie traucējumi tai būtu lieguši uzsākt efektīvu sadarbību
ar partneriem pirms 1993. gada marta.”
Pēc tam, kad
IPK
iesniedza apelācijas sūdzību, Tiesa atcēla Pirmās instances tiesas spriedumu un nodeva lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai
(Tiesas 1999. gada 5. oktobra spriedums lietā C‑433/97 P
IPK
/Komisija,
Recueil
, 6795. lpp.).
Sprieduma pamatojumā Tiesa tostarp nosprieda:
“15      [..] Ir jākonstatē, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 47. punkta, ka [
IPK
] sniedza pierādījumus par iejaukšanos projekta vadīšanā, kuru veica Komisijas ierēdņi un kura ir minēta pārsūdzētā sprieduma
9. un 10. punktā, un tas varēja ietekmēt projekta netraucētu īstenošanu.
16      Šādos apstākļos Komisijai ir jāpierāda, ka, neraugoties uz šo iejaukšanos, [
IPK
] varēja turpināt projektu īstenot apmierinoši.
17      No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, prasot, [lai
IPK
] sniegtu pierādījumus, ka Komisijas ierēdņu rīcība tai liedza uzsākt efektīvu sadarbību ar projekta partneriem.”
Pēc lietas nodošanas atpakaļ Pirmās instances tiesa apmierināja prasību ar 2001. gada 6. marta spriedumu lietā T‑331/94
IPK‑München
/Komisija (
Recueil
, II‑779. lpp.).
Šajā spriedumā zem virsraksta “Par strīda priekšmetu” Pirmās instances tiesa konstatēja:
“34      Tiesvedībā par šo prasību Pirmās instances tiesai ir lūgts lemt par tāda Komisijas lēmuma tiesiskumu, ar kuru tika atteikts
izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, kas piešķirts prasītājai, lai īstenotu projektu
Ecodata
. Šī atteikuma pamatojums ir ietverts [strīdīgajā] lēmumā un 1993. gada 30. novembra vēstulē, uz kuru ir izdarīta atsauce
minētajā lēmumā.
35.      Tomēr ir jākonstatē, ka 1993. gada 30. novembra vēstulei ir divas daļas. Pirmā daļa, proti, vēstules 1.–5. punkts, attiecas
uz Komisijas atteikumu izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, un tātad šajā vēstulē ir ietverts [strīdīgā] lēmuma pamatojums.
Otra daļa, proti, vēstules 6.–12. punkts, attiecas uz iespējamu 60 % [no finansiālā atbalsta] atgūšanu. Komisija līdz šim
brīdim vēl nav pieņēmusi lēmumu par [finansiālā atbalsta] atgūšanu.
36.      Kā tiesas sēdē atzina Komisija, 1993. gada 30. novembra vēstules 6.–12. punktā nav ietverts [strīdīgā] lēmuma pamatojums.
Šie punkti tika iekļauti vēstulē vienīgi saistībā ar iespējamu Komisijas lēmumu nākotnē prasīt atmaksāt jau izmaksāto [finansiālā
atbalsta] daļu. Argumenti, kurus ir izvirzījusi prasītāja savā prasības pieteikumā attiecībā uz 1993. gada 30. novembra vēstules
6.–12. punktu, tādējādi ir jāatzīst par nepieņemamiem.”
Attiecībā uz lietas būtību Pirmās instances tiesa tostarp nolēma:
“85      Šādos apstākļos un tā kā Komisija nav izvirzījusi citus argumentus, ir jākonstatē, ka [Komisija] nav sniegusi pierādījumus,
ka [
IPK
] varēja turpināt projektu [
Ecodata
] īstenot apmierinoši, neskatoties uz iejaukšanos, tostarp to, ar kuru tika mēģināts projektā iesaistīt [uzņēmumu]
Studienkreis
[..].
86      Līdz ar to, ņemot vērā, ka, pirmkārt, sākot no 1992. gada vasaras līdz vismaz 1993. gada 15. martam Komisija uzstāja [
IPK
], lai projektā tiktu iesaistīts [uzņēmums]
Studienkreis
[..] – pat ja [
IPK
] priekšlikumā un lēmumā par atbalsta piešķiršanu [..] nav paredzēta šī uzņēmuma piedalīšanās projektā [
Ecodata
] –, šis apstāklis neapšaubāmi aizkavēja projekta īstenošanu un, otrkārt, Komisija nav sniegusi pierādījumus par to, ka, neskatoties
uz šo iejaukšanos, [
IPK
] varēja turpināt projektu īstenot apmierinoši, ir jāsecina, ka Komisija, atsakot izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu,
pamatojoties ar to, ka projekts nebija pabeigts 1993. gada 31. oktobrī, ir pārkāpusi labticības principu.”
Tālāk Pirmās instances tiesa izskatīja Komisijas argumentu par slepenu norunu starp G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un
IPK
, kuru Komisija izvirzīja iebildumu rakstā un pēc tam detalizēja un precizēja vēlāk iesniegtajos procesuālajos rakstos, un
tostarp konstatēja:
“88      Tomēr tiktāl, ciktāl attiecībā uz šo pēdējo iejaukšanos Komisija vēlas uzsvērt, ka pastāvēja prettiesiska slepena noruna starp
G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un [
IPK
] [..], vēl ir jālemj par principa
fraus omnia corrumpit
piemērošanu, kas, kā uzskata Komisija, ir pamats, lai noraidītu šo prasību.
89      Komisija šajā ziņā paskaidro [..], ka lēmums [piešķirt finansiālu atbalstu] ir prettiesiskas slepenas norunas starp G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un [
IPK
] sekas. Lai pamatotu savu argumentu, Komisija atsaucas uz nopratināšanu, kuras notika izmeklēšanas ietvaros, ko Beļģijas
tiesībsargājošās iestādes uzsāka pret G. Dzoanu, protokoliem [..]. Komisija uzsver, ka [
IPK
] īpašnieks un vadītājs R. Freitāgs [
Freitag
], esot teicis, ka G. Dzoans esot prasījis viņu iecelt par komandītu
ETIC
[
European Travel Intelligence Center
], kas ir viena no R. Freitāgam piederošajām sabiedrībām, un licis noprast, ka [
IPK
] nākotnē būšot vieglāk iegūt līgumu slēgšanas tiesības ar Komisiju [..]. Turklāt G. Dzoans esot norādījis R. Freitāgam, ka
projekts, uz kuru viņš esot atsaucies ĢD XXIII sanāksmē Lisabonā 1992. gada maijā, “varētu aiziet”, ja viņam tiktu izmaksāta
komisijas maksa ECU 30 000 apmērā [..]. Lai pamatotu savus argumentus, Komisija turklāt apgalvo, ka, sākot no 1992. gada jūnija,
Lex Group
bija
ETIC
pārstāvis Grieķijā (
ETIC
brošūra Nr. 1/92). Savukārt G. Dzoans bija
Lex Group
dibinātājs, un atbildīgā par darbu ar klientiem amats bija uzticēts K. Sapundzaki [
K.

Sapountzaki
], kura tolaik bija viņa saderinātā un vēlāk kļuva par viņa laulāto.
01‑Pliroforiki
esot
Lex Group
tiesību pārņēmējs, lai pārstāvētu
ETIC
Grieķijā. Komisija turklāt atsaucas uz
ETIC
līdzstrādnieka F. Franka [
F.

Franck
] liecību, kas nepārprotami pierādot, ka starp G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un [
IPK
] pastāvēja slepena noruna [..]. Esot zīmīgi, ka vienīgajam [
IPK
] partnerim saistībā ar projektu,
Innovence
, nebija nekādu saistību ne ar G. Dzoanu, ne R. Freitāgu, un šis uzņēmums nebija uzaicināts piedalīties 1992. gada 24. novembra
sanāksmē [..], kas esot notikusi
ETIC
telpās. Komisija turklāt norāda, ka G. Dzoanam bija R. Freitāga privātais telefona numurs. H. fon Moltkes [
H.

von Moltke
] telefonsarunā ar R. Freitāgu, kura notika 1993. gada 10. martā, R. Freitāgs esot piesedzis G. Dzoanu un tādējādi kļuvis
par viņa līdzdalībnieku. Tiesas sēdē Komisija turklāt atsaucās uz
Tribunal de grande instance de Paris
(divpadsmitā palāta) 2000. gada 22. septembra spriedumu, ar kuru G. Dzoans esot sodīts par korupciju ar brīvības atņemšanas
sodu uz četriem gadiem.
90      Pirmās instances tiesa konstatē, ka ne [strīdīgajā] lēmumā, ne 1993. gada 30. novembra vēstulē, uz kuru atsaucas [strīdīgais]
lēmums, nav minēta slepenā noruna starp G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un [
IPK
], kas būtu šķērslis, lai
IPK
izmaksātu [finansiālā atbalsta] [otro] daļu. Turklāt ne [strīdīgajā] lēmumā, ne 1993. gada 30. novembra vēstulē nav nekādas
norādes uz to, ko Komisija uzskatīja par pārkāpumiem [finansiālā atbalsta] piešķiršanā [
IPK
]. Šajos apstākļos Komisijas sniegtais skaidrojums attiecībā uz prettiesisku slepenu norunu attiecīgo personu starpā nevar
tikt uzskatīts par tiesvedības laikā sniegtu skaidrojumu par [strīdīgā] lēmuma pamatojumu [..].
91      Ņemot vērā, ka atbilstoši [EKL 230. pantam] Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda vienīgi [strīdīgā] lēmuma tiesiskums, ņemot
par pamatu šī tiesību akta pamatojumu, Komisijas arguments par principu
fraus omnia corrumpit
ir jānoraida.
92      Ir jāpiebilst, ka, ja Komisija pēc [strīdīgā] lēmuma pieņemšanas būtu uzskatījusi, ka norādes iepriekš minētajā 89. pantā
bija pietiekamas, lai pierādītu, ka starp G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un [
IPK
] pastāvēja prettiesiska slepena noruna, kuras dēļ tika pieļauti pārkāpumi dotācijas piešķiršanas procedūrā projektam
Ecodata
, Komisija šajā tiesvedībā būtu varējusi izvirzīt pamatu, kurš nav iekļauts iepriekš minētajā lēmumā, atsaukt šo lēmumu un
pieņemt jaunu lēmumu, kurā būtu iekļauts ne tikai atteikums izmaksāt [finansiālā atbalsta] [otro] daļu, bet arī noteikts pienākums
atmaksāt jau izmaksāto [finansiālā atbalsta] daļu.”
Gan Komisija, gan
IPK
par šo Pirmās instances tiesas spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību. Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija tostarp izvirzīja
piekto pamatu par principa
fraus omnia corrumpit
neizskatīšanu
.
Savukārt IPK prasīja atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tā 34.–36. punktā ir atzīts, ka Komisijas 1993. gada 30. novembra
vēstules motīvu daļas 6.–12. punkts nav 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmuma daļa.
2004. gada 29. aprīļa spriedumā apvienotajās lietās C‑199/01 P un C‑200/01 P
IPK‑München
un Komisija (
Recueil
, I‑4627. lpp.) Tiesa noraidīja
IPK
apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un Komisijas apelācijas sūdzību kā nepamatotu.
Attiecībā uz Komisijas izvirzīto piekto pamatu Tiesa nolēma:
“62      Ar savu otro un piekto pamatu, kuri ir jāizskata kopā un vispirms, Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka, pirmkārt,
tā nav ņēmusi vērā apsvērumus, kas izklāstīti Tiesas 1999. gada 5. oktobra sprieduma lietā C‑433/97 P
IPK
/Komisija (
Recueil
, 6795. lpp.) 15. un 16. punktā, tostarp attiecībā uz apgalvotās prettiesiskās slepenās norunas starp [G. Dzoanu], [..]
01‑Pliroforiki
un
IPK
nozīmību šajā lietā.
63      Komisija apgalvo, ka šīs slepenās norunas dēļ projekta izpilde tika novēlota līdz vismaz 1993. gada februārim, jo, pirmkārt,
projekta partneri nevarēja vienoties par līdzekļu piešķiršanu, kurus [G. Dzoans] prasīja piešķirt grieķu partnerim, kā rezultātā
projekta izpilde apstājās, un, otrkārt,
IPK
ar nodomu piesedza [G. Dzoana] darbības. Atbilstoši Tiesas 1999. gada 5. oktobra sprieduma lietā C‑433/97 P
IPK
/Komisija (
Recueil
, 6795. lpp.) 15. un 16. punktam Pirmās instances tiesai bija jāpārbauda, vai Komisija ir pierādījusi, ka, neskatoties uz
attiecīgajām darbībām,
IPK
varēja turpināt projektu īstenot apmierinoši. Tādējādi, kā uzskata Komisija, Pirmās instances tiesa, uzskatot argumentu par
šādu slepenu norunu kā neatbilstošu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
64      Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, konstatējot, ka tā nav krimināltiesa un ka tās kompetencē nav izskatīt
jautājumu par šādu slepenu norunu, nav ievērojusi principu
dolo agit, qui petit, quod statim redditurus est
un principu
fraus omnia corrumpit.
65      Turpretī
IPK
uzsver, ka starp [G. Dzoanu], [..]
01‑Pliroforiki
un
IPK
nav bijusi nekāda prettiesiska slepena noruna. Jebkurā gadījumā lēmuma tiesiskums esot jāvērtē tikai saistībā ar pamatojumu,
ar kuru šis lēmums ir pieņemts un, kā nolēma Pirmās instances tiesa, nekur strīdīgajā lēmumā neesot konstatēta apgalvotā
IKP
prettiesiskā slepenā noruna ar [G. Dzoanu] un [..]
01‑Pliroforiki
.
66      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākuma pamatot nelabvēlīgu lēmumu mērķis ir ļaut Tiesai veikt lēmuma tiesiskuma pārbaudi
un sniegt ieinteresētajai personai pietiekamas norādes, lai tā zinātu, vai lēmums ir pamatots vai arī tajā ir pieļautas kļūdas,
kas ļautu apstrīdēt tā tiesiskumu. No tā izriet, ka pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar
nelabvēlīgo lēmumu un ka pamatojuma trūkumu nevar novērst tādā veidā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina
Tiesā notiekošajā tiesvedībā [..].
67      Turklāt atbilstoši [EKL 230. pantam] Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda vienīgi strīdīgā lēmuma tiesiskums, ņemot par pamatu
šajā tiesību aktā ietverto pamatojumu.
68      Šajā lietā ar strīdīgo lēmumu atbilstoši pamatojumam, kas ietverts 1993. gada 30. novembra vēstulē, Komisija ir atteikusi
maksāt
IPK
vēl neizmaksātos 40 % no finansiālā atbalsta par kopējo summu ECU 530 000, kas bija paredzēti projektam. Ar minēto vēstuli
Komisija informēja
IPK
, ka tā uzskata, ka līdz 1993. gada 31. oktobrim paveiktais darbs nav apmierinošs un neatbilst tam, kas bija iecerēts projekta
priekšlikumā, un šīs pašas vēstules 1.–6. punktā Komisija sīki izklāstīja motīvus, pamatojoties uz kuriem tā pieņēma šo lēmumu.
69      No šī sprieduma 15. punkta izriet, ka ne 1993. gada 30. novembra vēstulē, ne strīdīgajā lēmumā nav minēts par slepenas norunas
pastāvēšanu starp [G. Dzoanu] [..],
01‑Pliroforiki
un
IPK
. Tātad pārsūdzētā sprieduma 90. punktā Pirmās instances tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka strīdīgais lēmums nav pamatots
ar slepenas norunas pastāvēšanu.
70      Turklāt, uzskatot, ka 1993. gada 30. novembra vēstulē un strīdīgajā lēmumā nebija nevienas norādes par to, ka Komisija uzskatītu,
ka, piešķirot finansiālo atbalstu
IPK
, ir pieļauti pārkāpumi, Pirmās instances tiesa ir pamatoti secinājusi, ka Komisijas skaidrojumu attiecībā uz apgalvoto prettiesisko
slepeno norunu attiecīgo personu starpā nevarēja uzskatīt par tiesvedības laikā sniegtu skaidrojumu, ar ko pamato strīdīgo
lēmumu, un ka šī sprieduma 66. punktā minētā judikatūra ir piemērojama šajā lietā.
71      Tādējādi Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 91. punktā ietvertajiem
motīviem, šajos apstākļos varēja secināt, ka Komisijas argumenti par principu
fraus omnia corrumpit
ir jānoraida.”

Administratīvā procedūra, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums
Ar 2004. gada 30. septembra vēstuli Komisija, atsaucoties uz iepriekš minētā sprieduma lietā
IPK‑München
un Komisija 28. punktu, norādīja
IPK
, ka tā ir veikusi padziļinātu izmeklēšanu par G. Dzoanu, kuras laikā Komisija esot atklājusi, ka parasti šis ierēdnis esot
piešķīris atbalstu tiem projektiem, kuru partneri bija viņa ieteikti Grieķijā dibināti uzņēmumi un no kuriem viņš sev guva
labumu. Komisija esot no jauna pārbaudījusi strīdīgās atbalsta piešķiršanas procedūras tiesiskumu un to, vai tajā nav pieļauti
pārkāpumi, un tā ir secinājusi, ka piešķiršanas lēmums bija prettiesisks tādēļ, ka tas tika pieņemts pēc slepenas norunas
starp G. Dzoanu un R. Freitāgu –
IPK
direktoru un īpašnieku. Komisija tādēļ esot iecerējusi “atcelt” piešķiršanas lēmumu.

IPK
sniedza savus apsvērumus par 2004. gada 30. septembra vēstuli 2004. gada 26. novembra un 23. decembra, kā arī 2005. gada
21. februāra vēstulēs. Turklāt 2004. gada 23. decembra un 2005. gada 21. februāra vēstulēs
IPK
prasīja tai pārskaitīt strīdīgā finansiālā atbalsta otro daļu.
IPK
formāli atkārtoja šo prasību ar 2005. gada 20. jūlija vēstuli.
2005. gada 13. maija vēstulē (ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382), kas tika nosūtīta
IPK
un it īpaši R. Freitāgam (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija tostarp paskaidroja:
“Šajos apstākļos [Komisija] vēlreiz pārbaudīja [strīdīgā] finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūru, lai pārbaudītu procedūras
tiesiskumu un to, vai tajā nav pieļauti pārkāpumi.
To iemeslu dēļ, kuri ir izklāstīti tālāk a)–k) punktā [skat. 33. punktu tālāk tekstā], [Komisija] ir secinājusi, ka [strīdīgais]
finansiālais atbalsts bija prettiesisks un tajā tika veikti pārkāpumi tādēļ, ka tas tika piešķirts pēc slepenas norunas starp
G. Dzoanu un [R. Freitāgu].
Šī iemesla dēļ Komisija ir nolēmusi atcelt iepriekšējo lēmumu par finansiāla atbalsta ECU 530 000 piešķiršanu saistībā ar
projektu
Ecodata
[..].
Atbilstoši šim lēmumam Komisija vispirms atsakās izmaksāt [strīdīgā finansiālā atbalsta] otro daļu ECU 212 000 apmērā un noraida
Jūsu prasību maksāt kavējuma procentus.
Otrkārt, Komisija prasīs atmaksāt avansā samaksātos ECU 318 000 un kavējuma procentus.
Šis rīkojums par līdzekļu atgūšanu tiek pašlaik izstrādāts un tiks jums laicīgi nosūtīts.”
Atbilstoši apstrīdētajam lēmumam slepeno norunu G. Dzoana un R. Freitāga starpā pierāda šādi fakti:
“a)      Projekta
Ecodata
priekšlikums tika iesniegts pēc 1992. gada 26. februārī
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 51, 16. lpp.) publicētā uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus, lai atbalstītu projektus tūrisma un vides jomā publicēšanas.
Šī uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus D punktā ar virsrakstu “Atlases kritēriji” ir minētas piecas prioritāras projektu tēmas.
Datubāzes izveide, kas bija projekta
Ecodata
pamatā, neietilpa šajās piecās tēmās. Līdz ar to, ja pamatojas uz oficiālo uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus tekstu, nav
iespējams saprast, kādēļ Jūs esat iesniedzis priekšlikumu par šīs datubāzes izveidi. Ņemot vērā Jūsu iepriekšējās attiecības
ar G. Dzoanu, kuras pierāda jūsu kontakti brīdī, kad tika izteikts tālāk minētais priekšlikums, vienīgais izskaidrojums ir
tāds, ka G. Dzoans Jūs ir informējis, ka šāds projekts varētu saņemt dotācijas, neskatoties uz uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus
tekstu.
b)      Faktiski, G. Dzoanam izvēloties projektu
Ecodata
[..], tika pieļauti pārkāpumi. Lai nodrošinātu pārskatāmību, godīgu konkurenci, vienlīdzīgu attieksmi un piekļuvi Kopienas
finansējumam, priekšlikumu novērtējumu un atlasi, lai tiem piešķirtu atbalstu, ir jāpamato ar kritērijiem, kuri ir publicēti
uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. Acīmredzami projekta
Ecodata
gadījumā tas tā nenotika, jo šis projekts neatbilda nevienai no piecām tēmām, kas tika minētas uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus.
a) un b) punkt[s] skaidri norāda uz prettiesiskām darbībām.
c)      [
Eiropas Kopienu
]
Oficiālajā Vēstnesī
publicētajā uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus bija norādīts, ka pieejamā summa atbalstam ir ECU 2 000 000 apmērā, kura
tiktu izdalīta aptuveni 25 projektiem. Līdz ar to vidējais finansiālais atbalsts, ko varēja sagaidīt, bija aptuveni ECU 80 000.
Savukārt Jūs iesniedzāt priekšlikumu, lai saņemtu Kopienas ieguldījumu ECU 600 000 apmērā (30 % no visa pieejamā finansējuma).
Šim priekšlikumam nebūtu nekādu izredžu, ja vien G. Dzoans nebūtu Jūs iepriekš informējis, ka Jūs varat rēķināties ar labvēlīgu
rezultātu.
d)      [vispārējā] budžetā [1992. finanšu gadam galīgajā variantā] bija iekļauta paskaidrojoša piezīme attiecībā uz budžetu tūrismam,
kurā bija precizēts, ka jāatvēl summa, kas nav mazāka par ECU 530 000, lai izveidotu informācijas sistēmu par ekotūrismu.
Tomēr šī tēma nebija minēta 1992. gada 26. februārī publicētajā uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. Neskatoties uz to, ka
ne uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus, ne budžeta paskaidrojošajā piezīmē par nepieciešamību izveidot informācijas sistēmu
nebija nekas minēts par “datu bāzi vai informācijas sistēmu”, Jums nebija nekāda pamata domāt, ka Komisijas nolūks izlietot
šo budžeta daļu bija tieši tobrīd. Vienīgais iespējamais izskaidrojums ir tāds, ka G. Dzoans Jums ir darījis zināmu savu nodomu,
tādējādi atlases procedūru padarot par negodīgu un tādu, kurā tiek pieļauti pārkāpumi, izslēdzot jebkādu konkurenci.
e)      Izmeklēšanas laikā, ko veica Komisija, F. Franks, sabiedrības
ETIC
priekšsēdētājs, diviem Komisijas ierēdņiem darīja zināmu, ka lūguma piešķirt [finansiālu atbalstu] ([projekta]
Ecodata
priekšlikums) pilnu tekstu Jums nosūtīja G. Dzoans. Jūsu vienīgais uzdevums šajā procedūras stadijā bija [..] pārkopēt tekstu,
ievietojot dokumentā
IPK
logotipu, un to nosūtīt atpakaļ Komisijai. Kā pavēstīja [F. Franks], tobrīd no Jums netika sagaidīta nekāda reāla piedalīšanās
projekta izpildē; finansējumu partneru starpā bija iecerēts sadalīt 10 % Jums un 90 % pārējiem partneriem, tostarp Grieķijā
dibinātai sabiedrībai
01‑Pliroforiki
, kuru ieteica G. Dzoans. Ir skaidrs, ka šādas darbības projekta izstrādē izkropļo atlases procedūru un uzskatāmas par slepenu
norunu starp korumpētu ierēdni un trešo personu, kura izrāda piekrišanu.
f)      F. Franka liecību daļēji apstiprināja viens no Jūsu konkurentiem. Atbilstoši tam, ko viņš saka, Jūs esot teicis, ka pirms
priekšlikuma izteikšanas Jums ir bijušas pārrunas ar G. Dzoanu un ka [viņš] Jūs esot informējis, ka Jūs saņemšot finansiālo
atbalstu, ja Jūs piekritīsiet projektā iesaistīt viņa norādītos trīs partnerus. Šāds priekšlikums ir Kopienu ierēdņa necienīgs
un par to būtu bijis nekavējoties jāziņo atbildīgajām iestādēm. Turpinot uzturēt sakarus ar šo ierēdni, Jūs esat izrādījis
savu gribu iesaistīties prettiesiskās darbībās, kas kaitē Komisijai, neskatoties uz to, ka Jums ar šo iestādi bija ilglaicīgas
līgumattiecības.
g)      Projekta
E[codata]
izpildes laikā Jums bija visas iespējas ziņot, ka G. Dzoans bija izkropļojis atlases procedūru un ka viņš bija mēģinājis
prettiesiski ietekmēt finanšu piešķiršanu. Taču, kontaktējoties ar ĢD XXIII ierēdņiem [..], Jūs nekad tiem neatklājāt savas
raizes, bet, tieši pretēji, Jūs piesedzāt un aizstāvējāt G. Dzoanu. Tomēr, kad Beļģijas policija Jūs nopratināja 1995. gada
februārī, Jūs paskaidrojāt, ka gan laikposmā no 1989. līdz 1990. gadam, gan 1992. gadā G. Dzoans Jums jau ir izteicis piedāvājumus,
tostarp attiecībā uz [projektu]
Ecodata
, un no šiem piedāvājumiem skaidri izrietēja viņa nolūks korumpēties. Kaut arī policijas veiktās nopratināšanas laikā Jūs
noliedzāt, ka Jūs esot piekritis šiem piedāvājumiem, tas vien, ka Jūs tolaik neziņojāt par šiem korupcijas mēģinājumiem ne
atbildīgajām iestādēm, ne ĢD XXIII ierēdņiem, bet ka turpretī Jūs turpinājāt sadarboties ar G. Dzoanu, ir vērā ņemama norāde
uz to, ka Jūs esat veicis nopietnas prettiesiskas darbības.
h)      Kad ĢD XXIII ģenerāldirektors 1993. gada martā Jums jautāja, vai projekta priekšlikuma izstrādes laikā Jūs kontaktējāties
ar G. Dzoanu, jūs noliedzāt jebkādu G. Dzoana līdzdalību šajā projektā pirms projekta priekšlikuma iesniegšanas un jūs paziņojāt,
ka [..]
01‑Pliroforiki
tika iesaistīta projektā pēc G. Dzoana ieteikuma sarunā ar viņu laikā, kad tika izstrādāts Jūsu projekta priekšlikums. Tā
kā Jūs esat atzinis, ka G. Dzoans jau iepriekš ir veicis korupcijas mēģinājumus, piekrišana šādam ieteikumam pirms Jūsu projekta
priekšlikuma iesniegšanas, kuru bija jānovērtē un jāapstiprina pašam G. Dzoanam, lai varētu piešķirt [strīdīgo finansiālo
atbalstu], ir vēl viens pierādījums, kas apstiprina, ka finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūrā tika pieļauti pārkāpumi
un ka tā tika izkropļota.
i)      Beļģijas policijas veiktās G. Dzoana nopratināšanas protokolā ir norādīts, ka saskaņā ar G. Dzoana plānotāju projekta
Ecodata
priekšlikuma izstrādes laikā notika Jūsu un G. Dzoana tikšanās, kā arī viņa tikšanās ar vienu no Jūsu līdzstrādniekiem. Šī
norāde sakrīt ar liecībām, kas minētas e) un f) punktā. Līdz ar to fakss, ko Jūs 1993. gada 31. martā nosūtījāt [ĢD XXIII]
ģenerāldirektoram pēc viņa pieprasījuma, kurā apliecināts, ka projekta priekšlikuma izstrādes laikā Jums nebija nekādu saistību
ar G. Dzoanu, ir nepatiesa liecība.
j)      G. Dzoana un viena no [projekta]
Ecodata
[partneriem] tikšanās, kas 1992. gada novembrī notika
ETIC
, kas ir viena no Jums piederošām sabiedrībām, telpās Briselē par finansējuma sadali projekta partneru starpā, ir viens no
piemēriem, kas, šķiet, apstiprina, ka pastāvēja slepena noruna.
Innovence
– vienīgā sabiedrība grupā, kas nebija saistīta ne ar Jums, ne ar G. Dzoanu – uz šo nozīmīgo sanāksmi nebija uzaicināta.
Itālijā dibināto partneri
Tourconsult
pārstāvējāt Jūs kā šīs sabiedrības akcionārs.
k)      Fakts, ka G. Dzoana saderinātā (kas kļuva par viņa laulāto) strādāja par
ETIC
(kuru izveidoja
IPK
) pārstāvi Grieķijā
Lex Group
ietvaros (kuru izveidoja G. Dzoans), apstiprina, ka Jums jau sen bija attiecības ar G. Dzoanu un tās bija relatīvi ciešas.”

Lēmums par finansiālā atbalsta pirmās daļas atgūšanu
Pēc tam, kad
IPK
apstrīdēja paziņojumu par parādu, un pēc tam, kad Komisija šai sabiedrībai nosūtīja atgādinājumus par maksājumu attiecīgi
2005. gada 13. jūnijā un 31. augustā, Komisija pieņēma 2006. gada 4. decembra Lēmumu C(2006) 6452 (turpmāk tekstā – “lēmums
par atbalsta atgūšanu”).
Šī lēmuma 1. pantā Komisija paziņoja, ka uz 2006. gada 31. oktobri
IPK
tai ir parādā pamatsummu EUR 318 000 apmērā, kurai jāpieskaita kavējuma procenti, kurus jāsāk skaitīt no 2005. gada 25. jūlija.
Lēmuma par atbalsta atgūšanu 3. pantā Komisija norāda
IPK
, ka, ja maksājums netiks veikts piecpadsmit dienu laikā pēc lēmuma par atbalsta atgūšanu paziņošanas, tad atbilstoši EKL
256. pantam tiks uzsākta piespiedu izpildes procedūra. Minētā lēmuma 4. pantā ir norādīts, ka šī procedūra ir izpildāma piespiedu
kārtā atbilstoši EKL 256. panta pirmajai daļai.
2007. gada 15. maijā
IPK
, neatzīstot pienākumu maksāt, atmaksāja Komisijai summu, kas bija prasīta lēmumā par atbalsta atgūšanu.

Kriminālvajāšana pret G. Dzoanu valsts līmenī
Beļģijā veiktā kriminālvajāšana pret G. Dzoanu tostarp attiecībā uz viņa darbībām saistībā ar projektu
Ecodata
noslēdzās ar to, ka
Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles Apelācijas tiesa] 2008. gada 6. maijā pasludināja spriedumu par lietas nepieņemamību noilguma dēļ.
Kriminālvajāšana pret G. Dzoanu Francijā, kuras priekšmets nebija saistīts ar viņa darbībām sakarā ar projektu
Ecodata
, noslēdzās ar to, ka
Tribunal de grande instance de Paris
ar 2000. gada 22. septembra spriedumu lietā Nr. 9508001053 viņu notiesāja aizmuguriski, piespriežot brīvības atņemšanas sodu
uz četriem gadiem un naudas sodu par virkni krāpniecisku darbību. Šo notiesājošo spriedumu apstiprināja
Cour d’appel de Paris
[Parīzes Apelācijas instances tiesa] ar 2005. gada 3. novembra spriedumu lietā Nr. 04/06084. G. Dzoana kasācijas sūdzību
par šo spriedumu noraidīja
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] ar 2006. gada 20. decembra spriedumu.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 29. jūlijā,
IPK
cēla šo prasību.
Ar dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 21. decembrī,
IPK
iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējuma pasākumu, lūdzot apturēt lēmuma par atbalsta atgūšanu piespiedu izpildi līdz
brīdim, kad Pirmās instances tiesa pasludinās izpildāmo spriedumu šajā lietā. Šis pieteikums tika reģistrēts ar numuru T‑297/05 R.
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 16. februārī,
IPK
cēla prasību atcelt lēmumu par atbalsta atgūšanu; šī lieta tika reģistrēta ar numuru T‑41/07.
Ar 2007. gada 2. maija rīkojumu lietā T‑297/05 R
IPK International
–
World Tourism Marketing Consultants
/Komisija (Krājumā nav publicēts) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs interpretēja šī sprieduma 40. punktā minēto pieteikumu
par pagaidu noregulējuma pasākumu kā tādu, kura mērķis ir apturēt apstrīdēto lēmumu (šī rīkojuma 18. punkts), un noraidīja
šo pieteikumu steidzamības neesamības dēļ.
2009. gada 20. novembra rīkojumā lietā T‑41/07
IPK International – World Tourism Marketing Consultants
/Komisija (Krājumā nav publicēts, 15. punkts) Pirmās instances tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 113. pantu nolēma izbeigt tiesvedību
lietā T‑41/07, jo
IPK
ir atmaksājusi Komisijai summu, ko tā bija prasījusi lēmumā par atbalsta atgūšanu, un līdz ar to prasības priekšmets vairs
nepastāv.

IPK
prasījumi Vispārējai tiesai [agrāk – Pirmās instances tiesa] ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
IPK
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
Prasītāja lūdz Vispārējo tiesu uzklausīt dažus lieciniekus. Turklāt atbilstoši Reglamenta 64. panta 3. punkta d) apakšpunktam
un 4. punktam prasītāja lūdza tai iesniegt konkrētus Komisijas dokumentus. Tātad būtībā prasītāja lūdz Vispārējo tiesu izdot
rīkojumu, lai Komisija iesniedz tostarp “ĢD XXIII un Revīzijas ģenerāldirektorāta [Iekšējais revīzijas dienests] dokumentus
par projektu un visus dokumentus, kuri attiecas uz izmeklēšanu, kas veikta par attiecīgajiem pasākumiem šajā lietā”, un pārbaudīt
dokumentus, kuri attiecas uz pirmo tiesvedību Pirmās instances tiesā (lieta T‑331/94), jo šie dokumenti ir “nozīmīgi šajā
lietā”. Arī Komisija ir norādījusi vairāku personu uzvārdus, kurus varētu uzaicināt par lieciniekiem, un piedāvā Vispārējai
tiesai balstīties uz lietas T‑331/94 materiāliem.
Ar 2010. gada 30. aprīļa vēstuli Vispārējā tiesa, veicot Reglamenta 64. pantā paredzētu procesa organizatorisko pasākumu,
aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un tiem uzdeva jautājumus, aicinot tos rakstveidā uz tiem atbildēt.
Lietas dalībnieki ievēroja šos procesa organizatoriskos pasākumus noteiktajos termiņos.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārēja tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un viņu atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva
2010. gada 9. jūnija tiesas sēdē. Turklāt tiesas sēdē Vispārējā tiesa, veicot Reglamenta 64. pantā paredzētu procesa organizatorisko
pasākumu, aicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus un pierādījumus un sniegt dažus precizējumus rakstveidā.
Lietas dalībnieki ievēroja šos procesa organizatoriskos pasākumus noteiktajos termiņos. Mutvārdu process tika pabeigts 2010. gada
2. septembrī pēc tam, kad lietas dalībnieki bija snieguši apsvērumus par iesniegtajiem dokumentiem un pierādījumiem, kā arī
par sniegtajiem precizējumiem.

Juridiskais pamatojums

Ievada apsvērums
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus. Pirmais prasības pamats ir par to, ka nav izpildīti nosacījumi,
lai atceltu lēmumu par finansiāla atbalsta piešķiršanu. Otrais un trešais pamats ir attiecīgi par labas pārvaldības principa
un pienākuma norādīt pamatojumu atbilstoši EKL 253. pantam pārkāpumu. Ceturtais pamats, kas ir izvirzīts pakārtoti, ir par
“aizliegumu atkārtoti pieņemt jau atceltus lēmumus”.
Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu vispirms izskatīt visus argumentus attiecībā uz pierādījumiem par slepenu norunu, par
ko būtībā ir it īpaši pirmais prasības pamats, un veikt šo pierādījumu novērtējumu saistībā ar šo prasības pamatu.

Attiecībā uz pierādījumu par slepeno norunu un attiecībā uz pirmo prasības pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
–       Pierādījums par slepeno norunu, kurā vainojama
IPK

IPK
apstrīd apstrīdētājā lēmumā apgalvotās slepenās norunas esamību. Šī argumenta, kuru esot izvirzījusi Komisija pēc tam, kad
tai neizdevās tos pierādīt pirmajā tiesvedībā (skat. šī sprieduma 18.–28. punktu), vienīgais mērķis esot par Komisijā izdarītajām
prettiesiskajām darbībām vainot
IPK
, kura patiesībā ir cietusī.

IPK
apgalvo, ka būtībā tā uzzināja par projektu
Ecodata
no sabiedrības
01‑Pliroforiki
telefonsarunas laikā 1992. gada 16. martā, pēc kuras 1992. gada 3. aprīlī
01‑Pliroforiki
esot nodevusi
IPK
projekta plānu.
IPK
esot būtiski tālāk paplašinājusi šajā plānā iekļauto ideju un 1992. gada 22. aprīlī tā esot iesniegusi Komisijā pirmo projekta
Ecodata
priekšlikumu, kurā tika paredzēta sabiedrību
Innovence
,
Tourconsult
un
01‑Pliroforiki
sadarbība. Tiesas sēdē
IPK
, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, tomēr atzina, ka tā saņēma
01‑Pliroforiki
izstrādāto projekta plānu tikai 1992. gada 20. aprīlī, kas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā.
G. Dzoans pirmoreiz esot mēģinājis izdarīt spiedienu, lai būtiska darbu daļa tiktu uzticēta
01‑Pliroforiki
tādēļ, ka tai ir liela ietekme datu bāžu jomā, tikai pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas, taču bez panākumiem,
jo
IPK
tam esot iebildusi. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas starp
IPK
un G. Dzoanu neesot tikusi noslēgta nekāda vienošanās par minēto projektu un neesot ticis paredzēts piešķirt 10 % no finansiālā
atbalsta
IPK
un pārējos 90 % – citiem projekta
Ecodata
partneriem. Patiesībā
IPK
kontaktiem ar G. Dzoanu pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas neesot bijis nekāda sakara ar šo projektu,
un tiem neesot nekāda nozīme šajā lietā.
IPK
vienmēr esot bijusi Komisijai lojāla, un tā esot veltīgi mēģinājusi panākt konfidenciālu sarunu ar G. Dzoana priekšniecību,
lai sūdzētos par viņa darbībām.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas a) apakšpunktu, proti, par īpaša uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus neesamību
tādas datu bāzes izveidei kā tai, ko piedāvāja projektā
Ecodata
,
IPK
apgalvo, ka uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus nebija noteikti ierobežojoši atlases kritēriji, tādējādi, izņemot šajā uzaicinājumā
skaidri noteiktos ierobežojumus un pamatojoties uz šī uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus B daļu, varēja iesniegt visus inovāciju
projektus un projektus, kuri veicina tūrisma ekoloģisku attīstību. Šādā kontekstā esot bijusi acīmredzama saikne līdzekļu,
kuri bija paredzēti 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā, un uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus starpā.
Līdz ar to nav nekā savāda tajā, ka
IPK
piedāvāja projektu
Ecodata
.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas b) apakšpunktu par apgalvotajiem pārkāpumiem projekta
Ecodata
atlasē, ko veica G. Dzoans,
IPK
norāda, ka tā nekādi nevarēja ietekmēt šo rīcību, kas ir Komisijas iekšēja lieta un ar kuru jebkurā gadījumā nevarot pierādīt
slepenas norunas pastāvēšanu.
IPK
cita starpā neesot saprotams, kādēļ lēmumā piešķirt finansiālu atbalstu tiek saskatīti pārkāpumi, jo, pirmkārt, projekta
Ecodata
priekšlikums pilnībā atbilda vajadzībai pēc informācijas tīkla par ekotūrisma projektiem Eiropā, kā tas ir paredzēts 1992. finanšu
gada vispārējā budžeta galīgajā variantā, un, otrkārt, kā esot atzinusi pati Komisija, grozot apstrīdētā lēmuma tekstu salīdzinājumā
ar tās 2004. gada 30. septembra vēstuli, atlase nebija jāveic, vienīgi pamatojoties uz minētajiem kritērijiem, piemēram, tiem,
kuri bija minēti uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas c) apakšpunktu, atbilstoši kuram
IPK
esot pieprasījusi nereālistisku finansiālo atbalstu ECU 600 000 apmērā – 30 % no visas dotācijas, kas paredzēta aptuveni
25 projektiem,
IPK
noraida Komisijas argumentus kā “pretējus acīmredzamām ekonomiskām vajadzībām”. Šāda pieeja uzreiz novērstu Kopienas atbalstu
“izkaisīšanu” starp tik daudziem projektiem.
IPK
esot novērtējusi projekta
Ecodata
izmaksas ECU 1 000 000 apmērā, tādēļ tā esot iesniegusi pieteikumu, kas atbilst Kopienas līdzfinansējuma apmēram (60 %).
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas d) apakšpunktu, saskaņā ar kuru tikai G. Dzoana nodoms izvēlēties projektu
Ecodata
, kuru viņš darīja zināmu
IPK
, varēja izskaidrot
IPK
pieprasījumu, šajā ziņā
IPK
būtībā apgalvo, ka gan 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgais variants, gan arī uzaicinājums iesniegt priekšlikumus
bija izziņoti un publiski pieejami. Lai Komisijas kļūdainais apgalvojums par tā sauktajām informācijas noplūdēm būtu pamatots,
šiem tekstiem būtu bijis jābūt konfidenciāliem.

IPK
apstrīd apstrīdētā lēmuma devītās daļas e) apakšpunktu, kurš ir pamatots ar F. Franka liecību, saskaņā ar kuru, pirmkārt,
finansiālā atbalsta pieprasījuma tekstu bija pilnībā sagatavojis G. Dzoans un pirms tā nosūtīšanas Komisijai
IPK
to pārkopēja uz papīra ar šī uzņēmuma logotipu, un, otrkārt, patiesībā no
IPK
netika sagaidīts, lai tā piedalītos projektā, jo tai vajadzēja saņemt 10 % no strīdīgā finansiālā atbalsta apmēra, pārējos
90 % bija jāsamaksā tostarp
01‑Pliroforiki
, kuras piedalīšanos projektā ieteica G. Dzoans. Šis pieņēmums neesot pamatots ne ar kādiem pierādījumiem. Tieši otrādi, projekta
Ecodata
plānu pirms tā nosūtīšanas
IPK
sākotnēji izstrādāja
01‑Pliroforiki
priekšsēdētājs.
Turklāt pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu nekad nav bijušas runas, ka
IPK
saņemšot 10 % no atbalsta summas, neko nesniedzot pretī. Tikai pēc minētā lēmuma pieņemšanas G. Dzoans esot veltīgi mēģinājis
iejaukties projekta
Ecodata
partneru attiecībās. Komisijas kļūdainie pieņēmumi balstās tikai uz F. Franka liecību, kas nav ticama. Šī persona nekad nav
bijusi ne
IPK
darbinieks, ne pārstāvis, viņa loma bija tikai vadīt konsultēšanas sabiedrību, kura izīrēja biroju telpas Briselē (Beļģija)
un ar kuru
IPK
bija apmēram vienu gadu ilgs līgums par biroju telpu nomu.
IPK
esot izbeigusi minēto līgumu pēc tam, kad F. Franks esot pieļāvis nopietnus pārkāpumus, kuri kaitēja
IPK
. Pēc tam šī persona esot mēģinājusi Luksemburgā reģistrēt sabiedrību ar nosaukumu
IPK International
, kam esot iebildusi
IPK
. Šie fakti esot pamatā F. Franka izteiktajām nepatiesajām apsūdzībām par
IPK
.

IPK
arī apstrīd apstrīdētā lēmuma devītās daļas f) apakšpunktu, saskaņā ar kuru G. Dzoans pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu
pieņemšanas esot piespiedis
IPK
piekrist trīs viņa izvēlētu partneru iesaistīšanai. Komisija neesot minējusi
IPK
konkurenta nosaukumu, kurš ir šī kļūdainā apgalvojuma autors.
IPK
tomēr uzskata, ka šādu informāciju ir paudis
Studienkreis
, kas bija ieinteresēts projekta
Ecodata
izpildē, jo šai sabiedrībai nenovēršami draudēja maksātnespēja un arī Komisija uzstāja, lai šī sabiedrība piedalītos projektā
(spriedums lietā
IPK‑München
/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 75. punkts). Šie fakti esot pietiekami, lai liktu šaubīties par iepriekš minētā apgalvojuma
ticamību. Visbeidzot šāds apgalvojums nevis norāda uz to, ka
IPK
piedalījās slepenā norunā, bet, tieši otrādi, apstiprina Komisijas rīcības prettiesiskumu, kura esot uzturējusi nepieļaujamu
interešu grupu ar
Studienkreis
.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas g) apakšpunktu, atbilstoši kuram
IPK
ar nolūku nav ziņojusi Komisijai par G. Dzoana krāpnieciskajām darbībām,
IPK
apgalvo, ka ar šādu argumentu nevar apstiprināt iebildi par apgalvotās slepenās norunas pastāvēšanu, ņemot vērā, ka visi
šeit minētie fakti ir notikuši pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas. Šim pārmetumam turklāt neesot nekāda pamata,
jo
IPK
esot mēģinājusi sūdzēties G. Dzoana priekšniecībai par viņa darbībām, no kurām tā cieta. Šajā ziņā
IPK
1992. gada augustā esot lūgusi tikties ar ĢD XXIII ģenerāldirektoru H. fon Moltki bez G. Dzoana piedalīšanās. H. fon Moltke
tomēr esot ticies ar G. Dzoanu 1992. gada 30. septembrī un esot norādījis
IPK
, ka atbalsta piešķiršanas procedūrā nav pieļauti pārkāpumi. Tā kā Komisija atsaucas uz 1989., 1990. un 1992. gada notikumiem,
IPK
apgalvo, ka tolaik tai nebija ne pierādījumi, ne jebkādas norādes, ko izmantot kā pierādījumus, kas tai būtu ļāvis vērsties
Komisijā. Turklāt šiem notikumiem neesot nekāda sakara ne ar projektu
Ecodata
, ne ar lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu.
Ņemot vērā iepriekš 53. punktā izklāstīto pamatojumu,
IPK
noraida arī apgalvojumu, kurš ir minēts apstrīdētā lēmuma devītās daļas h) apakšpunktā, atbilstoši kuram to, ka
IPK
1993. gada martā noliedza apgalvotās G. Dzoana manipulācijas saistībā ar projektu
Ecodata
, vēl pirms tas bija iesniegts Komisijā, varētu uzskatīt par norādi tam, ka
IPK
ir iesaistīta slepenā norunā.
Tāpat
IPK
apstrīd apstrīdētā lēmuma devītās daļas i) apakšpunktu, saskaņā ar kuru
IPK
esot sniegusi nepatiesas ziņas, kuras atspēko Beļģijas policijas veiktās G. Dzoana nopratināšanas protokols, norādot H. fon Moltkem
1993. gada 31. martā adresētā faksa sūtījumā, ka ne R. Freitāgam, ne viņa darbiniekam nebija nekādu sakaru ar G. Dzoanu projekta
Ecodata
sagatavošanas laikā. Tik tiešām šādi sakari neesot bijuši.
IPK
piebilst, ka tad, ja šādi sakari būtu pastāvējuši, tie būtu attiekušies uz G. Dzoanu un F. Franku, jo tas bija F. Franks,
kurš rīkojās bez
IPK
atļaujas un tai nezinot.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas j) apakšpunktu, saskaņā ar kuru 1992. gada novembrī esot notikusi tikšanās starp
G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un
IPK
, kura vienlaikus arī pārstāvēja
Tourconsult
,
IPK
apgalvo, ka tā nezināja, ka sabiedrības
Innovence
un
Tourconsult
nebija uzaicinātas.
IPK
arī neesot varējusi paredzēt, ka šīs sanāksmes mērķis ir sadalīt pienākumus starp sanāksmē pārstāvētajām sabiedrībām. Piedevām
G. Dzoana iejaukšanās mēģinājumi šajā sakarā nekādi nenorādot uz to, ka pastāvēja apgalvotā slepenā noruna, jo šī sanāksme
notika pēc tam, kad bija pieņemts lēmums piešķirt finansiālo atbalstu.
IPK
piebilst, ka, lai arī ir tiesa, ka tā bija veikusi simbolisku EUR 1000 ieguldījumu sabiedrībā
Tourconsult
– un tā neesot varējusi izstāties no šīs sabiedrības –, taču minētajā sanāksmē
IPK
R. Freitāga personā neesot pārstāvējusi šo sabiedrību, jo tai neesot bijis pilnvarojums šādam mērķim. Tieši otrādi,
Tourconsult
esot vadījis un pārstāvējis F., kurš esot rīkojies
Tourconsult
vārdā arī citu Komisijas īstenotu projektu ietvaros. Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu,
IPK
precizēja, ka tā veltīgi centās no F. atgūt savu EUR 1000 ieguldījumu šīs sabiedrības kapitālā un ka visbeidzot tā atteicās
no tiesvedības uzsākšanas šajā sakarā.
Visbeidzot attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas k) apakšpunktu, atbilstoši kuram K. Sapundzaki, G. Dzoana saderinātā
un vēlāk laulātā, strādāja par Grieķijā reģistrētās sabiedrības
ETIC
, kuru izveidoja
IPK
, pārstāvi
Lex Group
, kuru savukārt izveidoja G. Dzoans – apstāklis, kurš apstiprinot senas un relatīvi ciešas personiskas attiecības starp R. Freitāgu
un G. Dzoanu –
IPK
apgalvo, ka tā nav zinājusi par personiskajām attiecībām starp G. Dzoanu un viņa saderināto un ka viņa saderinātā, kura,
kā apgalvots, bija
Lex Group
īpašniece,
IPK
uztverē bija vienīgi kontaktpersona Grieķijā, un jebkurā gadījumā šāds fakts neesot pietiekams, lai secinātu, ka starp
IPK
un G. Dzoanu pāri pastāvētu senas un ciešas attiecības.
Turklāt papildus tam, ka Komisija, pamatojot savus apgalvojumus, balstoties uz apšaubāmām liecībām, kuras devuši G. Dzoans,
pret kuru tiek veikta kriminālvajāšana Francijā un Beļģijā, un F. Franks, kurš ir izdarījis pārkāpumus
IPK
vārdā, Komisija neesot pietiekami ņēmusi vērā atsevišķus attaisnojošus pierādījumus, kuri runā pretī slepenas norunas pastāvēšanai.
Piemēram, attiecībā uz
IPK
nekad neesot tikusi uzsākta kriminālizmeklēšana, un Francijas un Beļģijas tiesībsargājošās iestādes esot secinājušas, ka
nepastāv ne mazākās aizdomas, ka R. Freitāgs būtu vainojams kādā pārkāpumā. Turklāt iekšējās izmeklēšanās, kuras veica Komisija,
neesot ticis pierādīts, ka attiecīgā finansiālā atbalsta piešķiršanā tika pieļauti pārkāpumi.
Tieši otrādi, no pirmās tiesvedības izrietot, ka Komisija izdarīja pretlikumīgu spiedienu uz
IPK
(spriedums lietā
IPK‑München
/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 75. un 85. punkts). Turklāt
IPK
esot laicīgi ziņojusi par G. Dzoana darbībām un tā esot mēģinājusi jau no 1992. augusta panākt konfidenciālu tikšanos par
šo jautājumu ar H. fon Moltki.

IPK
precizē, ka Beļģijas policija uzsāka izmeklēšanu pēc tam, kad 1994. gada 27. aprīlī tika iesniegta sūdzība par H. fon Moltki,
un pēc tam, kad
IPK
1994. gada 4. maijā sniedza interviju laikrakstam
The European
.
IPK
nebūtu iesniegusi sūdzību, ja tai pašai būtu bijis jābaidās no kriminālvajāšanas, un vienīgais iespējamais šīs rīcības izskaidrojums
ir tāds, ka starp
IPK
un G. Dzoanu nepastāvēja slepena noruna. Tieši otrādi,
IPK
esot iebildusi G. Dzoana prasībām tai vienai pašai nodrošināt lielākās projekta
Ecodata
daļas īstenošanu un koordināciju, pretēji G. Dzoana vēlmēm, kurš deva priekšroku
01‑Pliroforiki
. Tā kā
IPK
projektā
Ecodata
, kura kopējās izmaksas pārsniedza vienu miljonu euro, esot ieguldījusi savus naudas līdzekļus, tai esot bijusi personīga
un tūlītēja interese, lai projekts izdotos. Tomēr, ja pieņemtu, ka pastāvēja apgalvotā slepenā noruna, viss būtu noticis citādi.
It īpaši šādā gadījumā
IPK
būtu ievērojusi apgalvotās norunas, lai saņemtu daļu no finansiālā atbalsta, neko nesniedzot pretī.
Komisija uzskata, ka šis strīds ir jāapskata kontekstā ar korupcijas sistēmu, kuru astoņdesmitajos gados un deviņdesmito gadu
sākumā izveidoja bijušais ĢD XXIII “Tūrisma” nodaļas vadītājs G. Dzoans. Šī sistēma galvenokārt balstījās uz proporcionālu
“honorāru” pārskaitīšanu no Komisijas piešķirtajām dotācijām konsultēšanas sabiedrībām, kuras kontrolēja G. Dzoans vai viņa
saderinātā K. Sapundzaki, kas vēlāk kļuva par viņa laulāto. Komisija norāda, ka Francijā par G. Dzoanu ir pieņemts galīgs
notiesājošs spriedums par šāda veida noziedzīgiem nodarījumiem un ka Beļģijā pret viņu un viņa laulāto ierosinātā krimināllieta
tiek izskatīta.
G. Dzoans esot izsludināts starptautiskā meklēšanā, pret viņu ir izdots starptautiskais aresta orderis un tiek pieņemts, ka
viņš uzturas Grieķijā, taču šī valsts atsakoties viņu izdot. Attiecīgajās aprindās G. Dzoana uzpērkamība bija labi zināma
– viņu sauca par “Monsieur trente pourcent” [trīsdesmit procentu kungs], tostarp par to zināja
IPK
direktors un īpašnieks R. Freitāgs. Saskaņā ar vairākiem protokoliem, kurus sagatavoja Beļģijas policija, R. Freitāgs un
G. Dzoans esot uzturējuši kontaktus kopš 1989. gada. G. Dzoans esot piedāvājis R. Freitāgam kļūt par komandītu viņa sabiedrībā
European Travel Monitor
, lai atvieglotu šai sabiedrībai saņemt tiesības noslēgt līgumus ar Komisiju. Turklāt R. Freitāga kontrolētās sabiedrības
laikposmā starp 1991. un 1992. gadu esot saņēmušas Komisijas dotācijas ECU 949 365 apmērā.
Attiecībā uz projektu
Ecodata
Komisija atkārto apgalvojumu, ka G. Dzoans darīja zināmu R. Freitāgam par iespēju iegūt apjomīgas summas finansiālo atbalstu
veidā, lai izveidotu informācijas sistēmu par ekotūrisma projektiem. G. Dzoans esot ļāvis noprast, ka
IPK
varētu saņemt šādu finansiālo atbalstu, ja tā iesniegtu attiecīgu pieteikumu, kurš tai tiktu nodots jau iepriekš uzrakstīts.
Pēc tam
IPK
saņemtu 10 % no šim mērķim atvēlētās summas. Atlikusī summa tiktu sadalīta citu projektā iesaistīto sabiedrību starpā un
tostarp to saņemtu
01‑Pliroforiki
, Grieķijā reģistrēts uzņēmums, kurš līdzīgi sabiedrībai
Lex Group
bija G. Dzoana ietekmē un kuram viņš prettiesiski deva priekšrocības (Pirmās instances tiesas 1998. gada 19. marta spriedums
lietā T‑74/96
Tzoanos
/Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑129. un II‑343. lpp., 252.–255. punkts).
Ņemot vērā, ka citi saimnieciskās darbības subjekti nevarēja zināt par iespēju saņemt finansiālu atbalstu, nepastāvot skaidram
uzaicinājumam iesniegt piedāvājumus,
IPK
esot bijusi vienīgā, kas iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu ekotūrisma projektu datubāzes izveidošanai.
Vasaras brīvdienu laikā G. Dzoanam esot bijis viegli piešķirt finansiālo atbalstu
IPK
, neskatoties uz izbrīnu, ko pauda
Studienkreis
– sabiedrība, kura jau iepriekš bija sadarbojusies ar Komisiju līdzīgā projektā – par veidu, cik pēkšņi tika piešķirts šis
atbalsts, neizsludinot uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus.
Vēl pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu
IPK
izveidoto sabiedrību
ETIC
Grieķijā esot pārstāvējusi sabiedrība
Lex Group
, kuras kapitāla daļas 10 % apmērā piederēja G. Dzoanam (spriedums lietā
Tzoanos
/Komisija, minēts iepriekš 72. punktā, 58.–79. punkts). K. Sapundzaki – G. Dzoana saderinātā un vēlāk laulātā – šajā uzņēmumā
bija atbildīgā par klientiem.
Pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu R. Freitāgs vairs neesot uzskatījis par saistošu ar G. Dzoanu noslēgto vienošanos,
tādēļ G. Dzoans esot bijis spiests izdarīt spiedienu uz
IPK
, lai tai liktu izpildīt projektu tā, kā tas bija sākotnēji iecerēts.
Līdzko 1993. gada 26. martā G. Dzoans tika atstādināts no projekta
Ecodata
,
IPK
,
01‑Pliroforiki
un divas pārējās sabiedrības, kuras piedalījās projektā, esot vienojušās par projekta finansiālo līdzekļu un tā tehnisko
aspektu sadali, kuru šajos apstākļos vairs nevarēja cerēt pabeigt paredzētajos termiņos. Šādos apstākļos Komisija nolēma pieņemt
1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu (skat. šī sprieduma 17. punktu) neizmaksāt finansiālā atbalsta otro daļu.
Tā kā pēc pirmās tiesvedības
IPK
panāca Komisijas 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmuma atcelšanu, Komisija esot pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, pamatojoties,
pirmkārt, uz informāciju par slepeno norunu starp G. Dzoanu un R. Freitāgu, kura bija Komisijas rīcībā jau tad, kad tika pieņemts
minētais atteikuma lēmums, un, otrkārt, uz “Eiropas Kopienu tiesu skaidri norādīto” iespēju (spriedums lietā
IPK‑München
/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 92. punkts; ģenerāladvokāta Mišo [
Mischo
] secinājumi saistībā ar spriedumu lietā
IPK‑München
un Komisija, minēts iepriekš 28. punktā,
Recueil
, I‑4630. lpp., 101. punkts) pieprasīt pilnā apmērā atmaksāt finansiālo atbalstu saskaņā ar principu
fraus omnia corrumpit
.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas a) apakšpunktu par īpaša uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus neesamību tādas
datu bāzes izveidei kā tā, ko piedāvāja projektā
Ecodata
, Komisija apgalvo, ka atbilstoši finansiālo atbalstu jomā piemērojamajiem principiem, projektu atlasē noteicošais ir uzaicinājums
iesniegt priekšlikumus. Savukārt
IPK
priekšlikums neesot atbildis nevienam no uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus noteiktajiem atlases kritērijiem. Attiecībā
uz
IPK
argumentu, atbilstoši kuram 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā tika paredzēta summa ECU 530 000 apmērā,
lai finansētu informācijas tīkla izveidi par ekotūrisma projektiem Eiropā, kura saikne ar uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus
bija “acīmredzama”, Komisija atbild, ka parasts pieteicējs uz finansiālo atbalstu nebūtu varējis iedomāties, ka uzaicinājums
iesniegt priekšlikumus attiecas arī uz finansiālu atbalstu, kurš ir minēts vienā teikumā, kas ir iekļauts iepriekš minētā
vispārējā budžeta 659. lappusē. Komisija piebilst, ka uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus B punktā ir skaidra atsauce uz D punktā
ietvertajiem atlases kritērijiem. Tomēr
IPK
savā pieteikumā, lai saņemtu finansiālu atbalstu, pat neesot mēģinājusi pierādīt, ka piedāvātais projekts atbilst atlases
kritērijiem, kā tas bija noteikts uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus C2. punktā. Komisija uzskata, ka šāds trūkums atspoguļo
IPK
pārliecību, ka tā iegūs pieprasīto finansiālo atbalstu. Tā kā faktiski G. Dzoans personīgi izlēma, kam piešķirt finansiālo
atbalstu, tad tas esot bijis viņš, kurš ir iedvesis šādu pārliecību. Šādos apstākļos neesot nekas pārsteidzošs, ka
IPK
bija vienīgais uzņēmums, kurš iesniedza priekšlikumu, kas atbilda 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā
659. lappusē iekļautajam aprakstam, un ka
Studienkreis
, kas bija īpaši ieinteresēts šāda veida projektos, neiesniedza šādu priekšlikumu.
Komisija uzskata, ka, ja saikne starp līdzekļiem, kuri bija paredzēti 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgajā variantā,
un uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus būtu tik acīmredzama, kā to apgalvo
IPK
, tad būtu savādi, ka, kā to apgalvo pati
IPK
, projekts
Ecodata
bija sabiedrības
01‑Pliroforiki
ideja un nevis pašas
IPK
ideja, vai arī atbilstoši citai
IPK
versijai, ka šis projekts ir Grieķijas uzņēmēja C. ideja, kas tam radās 1992. gada aprīlī. Tāpat esot savādi, ka 1993. gada
martā R. Freitāgs vēlreiz telefoniski un rakstiski apliecināja H. fon Moltkem, ka projekts
Ecodata
bija tikai un vienīgi viņa paša iniciatīva. Šīs pretrunas aprakstos iedragājot
IPK
apgalvojumu iespējamību un ticamību. No liecībām, ko Komisijas ierēdņiem, kad tie 1993. gada 18. oktobrī veica
01‑Pliroforiki
grāmatvedības auditu, sniedza šīs sabiedrības pārstāvji, izriet, ka tā bija
IPK
, kura tiem pirmoreiz pavēstīja par projektu
Ecodata
, tātad arī šīs liecības nesakrīt ar
IPK
sniegto versiju. Komisija uzskata, ka ir iespējams, ka G. Dzoans, kurš bija atbildīgais ierēdnis par uzaicinājumu iesniegt
priekšlikumus un kuram bija noteicošā loma lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanā, viens pats uzrakstīja uzaicinājumu
iesniegt priekšlikumus tādā veidā, ka tas precīzi atbilstu finansiālajam atbalstam, kurš bija ietverts 1992. finanšu gada
vispārējā budžeta galīgā varianta 659. lappusē. Šī bija ļoti izdevīga situācija, lai veicinātu krāpniecisku sistēmu, kuru
izveidoja G. Dzoans un kura darbojās tādējādi, ka finansiāli atbalsti tika piešķirti apmaiņā pret komisijas maksu.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas b) apakšpunktu par apgalvotajiem pārkāpumiem projekta
Ecodata
atlasē, ko veica G. Dzoans, Komisija norāda, ka, ja ir tiesa, ka
IPK
pati nevarēja pieņemt lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu, šī sabiedrība tomēr varēja ietekmēt šo lēmumu, noslēdzot vienošanos,
kuru uzspieda šis kompetentais ierēdnis un kurā bija paredzēts sadarboties ar
01‑Pliroforiki
. Vienīgi ar šādu iepriekšēju vienošanos varot izskaidrot to, ka G. Dzoans no 301 priekšlikuma, kuri tika iesniegti, atbildot
uz uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus, un no kuriem varēja atlasīt tikai 25, izvēlējās tieši
IPK
piedāvājumu, vēl jo vairāk tādēļ, ka G. Dzoans zināja, ka
Studienkreis
projekts, kurš jau bija saņēmis Kopienas finansējumu, bija ļoti līdzīgs projektam
Ecodata
. Jebkurā gadījumā
IPK
neesot iesniegusi nekādu citu pārliecinošu skaidrojumu šajā sakarā.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas c) apakšpunktu, atbilstoši kuram
IPK
esot pieprasījusi nereālistisku finansiālo atbalstu ECU 600 000 apmērā, kas veido 30 % no visas dotācijas ECU 2 000 000 apmērā,
kas paredzēta aptuveni 25 projektiem, Komisija apgalvo, ka tā ir skaidra norāde uz to, ka šis darījums jau bija iepriekš sarunāts.
Patiesībā tie ir ļoti reti gadījumi, kad viens pieteikums pretendē saņemt trešdaļu no visa dotācijas finansējuma apmēra.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas d) apakšpunktu Komisija norāda, ka tikai iepriekšējs uzaicinājums, ko G. Dzoans
izteica
IPK
, varēja izskaidrot to, ka
IPK
iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu, kura saturs neatbilda publicētajiem objektīvajiem piešķiršanas kritērijiem
un kurā pieprasītā finansiālā atbalsta apmērs bija acīmredzami nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo attiecīgās dotācijas programmu.
Tā kā jebkura pieteikuma finansiāla atbalsta saņemšanai izstrāde ir laikietilpīgs un dārgs process, neviens informēts uzņēmums
to neuzsāktu, ja tam nebūtu pārliecības to saņemt.
IPK
par šīm norādēm neatbildot ne ar vienu ticamu argumentu, jo šīs sabiedrības mēģinājumi sniegt skaidrojumus ir vispārīgi,
nereāli un pretrunīgi.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas e) apakšpunktu, kas tostarp attiecas uz F. Franka sniegto liecību, Komisija noraida
IPK
apgalvojumu, ka F. Franks nebija nodarbināts šajā sabiedrībā Briselē. Šī persona pēc R. Freitāga lūguma Briselē esot izveidojusi
sabiedrību
ETIC Headquarters Bruxelles
ar mērķi nodibināt un uzturēt kontaktus ar Kopienas iestādēm. Šādos apstākļos F. Franks esot ticies ar G. Dzoanu un uzzinājis
par projektu
Ecodata
. Tādēļ pieteikumā, lai saņemtu finansiālu atbalstu, F. Franks esot bijis minēts kā viens no
IPK
ekspertiem šim projektam. Tādēļ viņa sniegtajai liecībai ir izšķiroša loma, lai noskaidrotu faktiskos apstākļus, un šī iemesla
dēļ
IPK
pieliekot lielas pūles, lai iedragātu tās ticamību.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas f) apakšpunktu, atbilstoši kuram G. Dzoans pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu
pieņemšanas esot piespiedis
IPK
piekrist trīs viņa izvēlētiem projekta partneriem, Komisija apstrīd
IPK
apgalvojumu, ka
01‑Pliroforiki
esot uzņēmusies iniciatīvu piedāvāt projekta plānu
IPK
. Šādam faktu aprakstam, ko sniedza
IPK
, runā pretī F. Franka un T. Bauša [
T.

Bausch
] sniegtās liecības, kuras abas sakrīt un ir ticamas, kā arī faksam, ko R. Freitāgs 1993. gada 31. martā nosūtīja H. fon Moltkem,
atbilstoši kuram
IPK
bija projekta
Ecodata
autore un pati bija izvēlējusies partnerus.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas g) apakšpunktu, atbilstoši kuram tostarp visu procedūras laiku
IPK
ar nolūku nav ziņojusi Komisijas augstāk stāvošajām amatpersonām par G. Dzoana krāpnieciskajām darbībām, Komisija apgalvo,
ka šī neziņošana ir acīmredzama norāde, ja ne vienīgā iespējamā, par slepeno norunu G. Dzoana un R. Freitāga starpā laikā,
kad tika pieņemts lēmums piešķirt finansiālu atbalstu. Ja
IPK
būtu sūdzējies G. Dzoana priekšniecībai, tā būtu uzņēmusies risku atklāt lietas īstos faktus un tādējādi zaudētu strīdīgo
finansiālo atbalstu. Attiecībā uz apgalvoto
IPK
lūgumu konfidenciāli tikties ar H. fon Moltki bez G. Dzoana piedalīšanās Komisija vēlas tikai piebilst, ka būtu pieticis,
ja
IPK
būtu viņam piezvanījusi.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas h) apakšpunktu, atbilstoši kuram G. Dzoans pirms projektā
Ecodata
iesniegšanas Komisijā esot veicis tajā izmaiņas un esot ieteicis par partneri sabiedrību
01‑Pliroforiki
, Komisija precizē, ka 1993. gada martā notikušajā telefonsarunā ar H. fon Moltki R. Freitāgs viņam ir teicis, ka projekta
sagatavošanas laikā no 1992. gada aprīļa līdz jūnijam viņš esot apspriedies ar G. Dzoanu par to, kādas valstis un uzņēmumus
iesaistīt minētajā projektā, un G. Dzoans viņam ir ieteicis izvēlēties
01‑Pliroforiki
. Šāda runa tomēr esot pretēja
IPK
atkārtoti izteiktajam apgalvojumam, ka projekta
Ecodata
idejas autors ir
01‑Pliroforiki
. Turklāt šis R. Freitāga apliecinājums vien esot pietiekams, lai pierādītu slepeno sadarbību starp G. Dzoanu un
IPK
.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas i) apakšpunktu, saskaņā ar kuru
IPK
esot sniedzis nepatiesas ziņas, kuras atspēko Beļģijas policijas veiktās G. Dzoana nopratināšanas protokoli, norādot H. fon Moltkem
1993. gada 31. martā adresētā faksa sūtījumā, ka ne R. Freitāgam, ne viņa līdzdarbiniekiem nebija nekādu sakaru ar G. Dzoanu
projekta
Ecodata
sagatavošanas laikā, Komisija precizē, ka šī nepatiesā liecība, kuras nepatiesumu apstiprina vairāki lietas materiāli, ir
papildu norāde par slepeno norunu starp G. Dzoanu un
IPK
. Komisija piebilst, ka
IPK
aizstāvības nostāja nav pilnībā skaidra, vēl jo vairāk tāpēc, ka
IPK
nenoliedz, ka R. Freitāgs un/vai F. Franks ir tikušies ar G. Dzoanu laikā pirms projekta
Ecodata
iesniegšanas Komisijā.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas j) apakšpunktu, atbilstoši kuram 1992. gada novembrī G. Dzoans,
01‑Pliroforiki
un
IPK
piedalījās kopīgā sanāksmē, Komisija precizē, ka
IPK
minētais fakts, ka minētā sanāksme notika pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas, nenozīmē, ka ar to varētu
apgāzt pierādījumu par apgalvoto slepeno norunu, jo G. Dzoana iejaukšanās mēģinājums attiecībā uz pienākumu un finansējuma
sadali šīs sanāksmes laikā atbilst tam, par ko šīs sanāksmes dalībnieki bija iepriekš vienojušies.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma devītās daļas k) apakšpunktu, atbilstoši kuram K. Sapundzaki – G. Dzoana saderinātās un vēlāk
laulātās – pieņemšana darbā par Grieķijā reģistrētās sabiedrības
ETIC
pārstāvi apstiprinot senas un relatīvi ciešas personiskas attiecības starp R. Freitāgu un G. Dzoanu, Komisija atgādina, ka
IPK
jau sen bija zināma G. Dzoana uzpērkamība un šis apstāklis padarot mazticamu tās apgalvojumu, ka
IPK
ir vērsusies pie G. Dzoana tikai kā pie Komisijas nodaļas vadītāja, lai saņemtu ieteikumu.
Komisija apstrīd, ka ar
IPK
sniegtajiem pierādījumiem (skat. šī sprieduma 67. punktu) varētu atspēkot norādes, ar ko pierāda slepeno norunu. Vispirms
tas attiecas uz faktu, ka pret R. Freitāgu netika ierosināta kriminālizmeklēšana. Šāds apstāklis nav šķērslis tam, lai Komisija
iejauktos gadījumā, ja pastāv pietiekami daudz pierādījumu par slepenu norunu (ģenerāladvokāta Mišo secinājumi, kas sniegti
saistībā ar spriedumu lietā
IPK‑München
un Komisija, minēts iepriekš 28. punktā, 101. punkts).
Tas pats ir sakāms par iekšējām izmeklēšanām, ko Komisija veica saistībā ar G. Dzoanu. Papildus tam, ka
IPK
nav precizējusi nedz to, tieši uz kurām izmeklēšanām tā atsaucas, nedz to, kādā veidā šādas izmeklēšanas varētu novelt vainu
no
IPK
, Komisija apgalvo, ka joprojām tiek izskatīts Beļģijā uzsāktais kriminālprocess pret G. Dzoanu, kurā tādējādi var atklāties
jauni fakti. Arī Komisijas iekšējās izmeklēšanas vēl nav pilnībā noslēgušās. Turklāt
IPK
ir tikai daļēji citējusi iepriekš 23. punktā minēto spriedumu lietā
IPK‑München
/Komisija (75. un 85. punkts), kas patiesībā nekādi nepamatojot
IPK
argumentāciju.
Attiecībā uz
IPK
iesniegto sūdzību Komisija norāda, ka minētā sūdzība, kuru
IPK
pati neesot sagatavojusi, tika vērsta pret H. fon Moltki, nevis pret G. Dzoanu. Šādā veidā
IPK
esot mēģinājusi novērst aizdomas, kas gūlās uz G. Dzoanu, un tās pievērst H. fon Moltkem, un savukārt novērst aizdomas no
01‑Pliroforiki
, lai tās pievērstu
Studienkreis
. Tādējādi
IPK
sūdzība, tieši pretēji, esot papildu pierādījums par slepenas norunas pastāvēšanu.
Attiecībā uz pretestību, ko
IPK
esot izrādījusi pret G. Dzoana izdarīto spiedienu, Komisija apgalvo, ka šī pretestība esot radusies tikai pēc lēmuma piešķirt
strīdīgo finansiālo atbalstu un tā neļaujot secināt, ka pirms šī lēmuma pieņemšanas nepastāvēja slepena noruna.
Visbeidzot attiecībā uz faktu, ka
IPK
ieguldīja savus līdzekļus projekta
Ecodata
īstenošanā, Komisija apgalvo, ka šāda ieguldījuma veikšana ir obligāts nosacījums, lai iegūtu Komisijas līdzfinansējumu.
–       Pirmais prasības pamats par to, ka nav izpildīti lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu atcelšanai nepieciešamie nosacījumi
Galvenokārt
IPK
apgalvo, ka šajā lietā nav izpildīti atbilstošie nosacījumi, kuri ir paredzēti Regulā Nr. 2988/95, lai ar atpakaļejošu spēku
atceltu lēmumu piešķirt Kopienu finansējumu. Ar apstrīdēto lēmumu esot tostarp pārkāpta Regula Nr. 2988/95 tādēļ, ka lēmums
piešķirt finansiālu atbalstu nav pamatots ar pārkāpumu šīs regulas izpratnē. Pakārtoti
IPK
apgalvo, ka, tā kā jebkurā gadījumā ir iestājies noilgums šīs regulas 3. panta izpratnē, tad Komisijai nebija tiesību pieņemt
apstrīdēto lēmumu.

IPK
apgalvo, ka no Regulas Nr. 2988/95 trešā un ceturtā apsvēruma izriet, ka šī regula ir piemērojama visām Kopienas politikas
jomām un tātad tā ir piemērojama arī attiecībā uz Kopienas līdzekļu atgūšanu, ko veic Kopienas iestādes. No šīs regulas struktūras
un mērķa izrietot, ka tās piemērošanas jomu var paplašināt attiecībā uz pasākumiem, ko pieņem Komisija, tiklīdz ir skartas
Kopienas finanšu intereses, un tas attiecas gan uz Kopienas iestāžu, gan dalībvalstīs veiktu Kopienu tiesību piemērošanu.
Turklāt šajā lietā, kā ir apstiprināts judikatūrā, šo regulu varot piemērot ar atpakaļejošu spēku un neatkarīgi no tā, vai
attiecīgais finansiālais atbalsts ir piešķirts pirms vai pēc šīs regulas spēkā stāšanās.

IPK
apgalvo, ka pārkāpuma konstatēšana Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta izpratnē, proti, šajā lietā lēmuma piešķirt finansiālu
atbalstu prettiesiskums, ir priekšnosacījums priekšrocību atsaukšanai atbilstoši šīs pašas regulas 4. panta 1. punktam. Savukārt
lēmumam piešķirt finansiālu atbalstu ir jāpiemēro tiesiskuma prezumpcija, un Komisija nav sniegusi pierādījumus, kurus tai
jāsniedz, par šī lēmuma prettiesiskumu, tostarp apstrīdētajā lēmumā apgalvotās slepenās norunas dēļ.
Šajā ziņā
IPK
apstrīd apstrīdētājā lēmumā Komisijas apgalvotās slepenās norunas esamību (skat. šī sprieduma 33. un 52.–67. punktu). Turklāt
Komisija neesot ņēmusi vērā daudzus faktus, kuri pierāda, ka slepenā noruna nepastāvēja (skat. šī sprieduma 67. punktu).
Jebkurā gadījumā, pat ja pieņemtu, ka ir pieļauts pārkāpums Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta un 4. panta 1. punkta izpratnē,
IPK
uzskata, ka šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētais noilgums ir šķērslis tam, lai ar apstrīdēto lēmumu varētu atsaukt
lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu. Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo Komisija, noilgums ir piemērojams ne tikai sodiem,
bet arī administratīvajiem pasākumiem, ko apstiprinot arī judikatūra.

IPK
apgalvo, ka četru gadu noilguma termiņš, kuru sāk skaitīt no pārkāpuma izdarīšanas brīža, bija izbeidzies tad, kad 2005. gada
13. maijā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, ja apgalvotā slepenā noruna notika pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu
pieņemšanas 1992. gada 4. augustā. Šajā ziņā
IPK
apstrīd, ka tika izdarīts nepārtraukts vai vairākkārtējs pārkāpums, kurš, kā uzskata Komisija, izpaudās kā apgalvota ziņošanas
un lojalitātes pienākuma pārkāpums, kurš ir jāievēro katram Kopienas atbalsta saņēmējam. Ja pieņemtu šādu apgalvojumu, tad
Regulas Nr. 2988/95 3. pantā minētais noilguma termiņš nekad nesāktos tiktāl, ciktāl minētais ziņošanas un lojalitātes pienākums
būtu jāpiemēro katram pārkāpumam. Par pārējo
IPK
apgalvo, ka Komisija pamato tās iebildi par slepenu norunu ar faktiem, par kuriem tā zināja, sākot no 1996. gada, kas nozīmē,
ka tā jau sen būtu varējusi uz tiem atsaukties un pieņemt jaunu lēmumu par lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu atcelšanu.
Tā kā Komisija neesot šādi rīkojusies,
IPK
esot tiesības uz tiesiskās drošības atjaunošanu pēc vairāk nekā vienpadsmit gadu ilgas projekta
Ecodata
sekmīgas īstenošanas.
Turklāt noilgums šajā lietā neesot ticis pārtraukts.
IPK
norāda, ka, pirmkārt, 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums ne tikai nebija pamatots ar iebildi par slepenas norunas pastāvēšanu,
tam turklāt arī bija no apstrīdētā lēmuma atšķirīgs priekšmets, jo ar šo lēmumu vienīgi tika atteikts izmaksāt finansiālā
atbalsta otro daļu, un ka, otrkārt, šis atteikuma lēmums nebija tāds lēmums, kas attiecas uz pārkāpumu izmeklēšanu vai iztiesāšanu
un kas darīts zināms
IPK
Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas izpratnē. Turklāt
IPK
uzskata, ka iebilde par slepeno norunu, ko Komisija lietā T‑331/94 pirmoreiz izvirzīja, iesniedzot apsvērumus pēc tam, kad
Tiesa nodeva lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, tika iesniegta pārāk vēlu, tā neattiecās uz lietas priekšmetu un tātad
bija nepieņemama (spriedums lietā
IPK‑München
/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 90. punkts). Līdz ar to noilguma termiņš arī neesot ticis pārtraukts saistībā ar tiesvedību
lietā T‑331/94.

IPK
apgalvo, ka, pat ja pieņemtu, ka noilgums tika pārtraukts, tad, tā kā Komisija neuzlika sodu vai nepārtrauca administratīvo
procedūru, Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzētais maksimālais astoņu gadu noilguma termiņš bija
beidzies apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
Pakārtoti
IPK
uzskata, ka gadījumā, ja Regulas Nr. 2988/95 vietā – neskatoties uz to, ka tā ir
lex specialis
– tiktu piemēroti vispārējie principi, tad šajā lietā nebūtu izpildīti stingrie nosacījumi, lai ar atpakaļejošu spēku atsauktu
prettiesisku administratīvo aktu.
Attiecībā uz Komisijas veikto atsauci uz Finanšu regulas 119. panta 2. punktu un 72. panta 2. punktu
IPK
atbild, ka jautājums par to, vai attiecīgais finansiālais atbalsts ir uzskatāms par dotāciju atbilstoši Finanšu regulas VI sadaļai,
paliek spēkā. Šīs pašas regulas 119. panta 2. punkts neesot pats par sevi pietiekams juridiskais pamats, lai atsauktu lēmumu
piešķirt finansiālu atbalstu, jo šī panta tekstā ir paredzēti īstenošanas noteikumi šādam gadījumam. Savukārt ne apstrīdētā
lēmuma pamatojumā, ne Komisijas iebildumu rakstā nebija minēti īstenošanas noteikumi, ar kuriem varētu pamatot lēmuma piešķirt
finansiālu atbalstu atsaukšanu. Jebkurā gadījumā Finanšu regulas 72. pants neesot viens no šādiem īstenošanas noteikumiem.
Turklāt apstrīdētā lēmuma mērķis nav apturēt, samazināt vai izbeigt dotāciju Finanšu regulas 119. panta 2. punkta izpratnē,
jo, lai īstenotu šādus pasākumus, ir jāpieņem atsevišķs rīkojums par līdzekļu atgūšanu. Visbeidzot, tā kā nepastāv tādas atvasināto
tiesību normas, kurās ir konkretizēts juridiskais sakāmvārds
fraus omnia corrumpit
, tad to nevar pieņemt kā juridisko pamatu, lai atceltu lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu.
Komisija uzskata, ka tiktāl, ciktāl
IPK
ir saņēmusi attiecīgo finansiālo atbalstu tieši no Eiropas Kopienu vispārējā budžeta, tad šī atbalsta atgūšana ir noteikta
Finanšu regulas VI sadaļā (Dotācijas). Kaut arī šajā sadaļā nav tieši paredzētas tiesību normas, kuras attiecas uz dotāciju,
kas piešķirta pēc slepenas norunas, ņemot vērā principu
fraus omnia corrumpit
un faktu, ka dotācijas izspiešana krāpjoties jebkurā gadījumā ir aizliegta, Finanšu regulas 119. panta 2. punkts būtu jāinterpretē
plaši un jāpieņem par apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu. Līdzekļu atgūšanas tehniskais izpildījums esot noteikts Finanšu
regulas 72. panta 2. punktā.
Attiecībā uz šādu gadījumu noilgums neesot paredzēts un Regulas Nr. 2988/95 noteikumi par noilgumu neesot piemērojami pēc
analoģijas. Atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem, Komisija gan rakstveidā, gan tiesas sēdē tomēr atzina, ka,
ja pieņemtu, ka tiesību norma par noilgumu, kas paredzēta šīs pašas regulas 3. panta 1. punktā, būtu piemērojama – kas tā
nebūtu, jo šī regula nav apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats –, tad šajā lietā būtu jāatzīst, ka to var piemērot ar atpakaļejošu
spēku, ņemot vērā atbilstošo judikatūru, kas tika ierakstīts tiesas sēdes protokolā. Komisija turklāt tiesas sēdē precizēja,
ka jebkurā gadījumā, kā ir arī atzīts judikatūrā,
IPK
pienākums atmaksāt saņemto naudas summu nav nekas cits kā sekas tam, ka
IPK
ļaunprātīgi ir ieguvusi finansiālas priekšrocības, un tādēļ prasība atmaksāt saņemto summu nav juridiski jāpamato ar primārajām
vai atvasinātajām tiesību normām, kā, piemēram, ar Regulas Nr. 2988/95 4. pantā iekļautajām normām.
Pakārtoti Komisija apgalvo, ka apstrīdēto lēmumu pamato Regula Nr. 2988/95, tostarp tās 1. panta 2. punkts, 4. panta 1.punkts
un 7. pants, kā arī Konvencijas par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību protokola, kurā ir paredzēti noteikumi par
pasīvo un aktīvo korupciju, 2. un 3. pants, kuros paredzētie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti. G. Dzoans esot piešķīris
priekšrocības
IPK
, piešķirot šai sabiedrībai strīdīgo finansiālo atbalstu, skaidri neizsludinot uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, pretī
saņemot sabiedrības
01‑Pliroforiki
piedalīšanos projektā
Ecodata
, kuru vadīja
IPK
. Šajā ziņā neesot nozīmes
IPK
apgalvotajam apstāklim, ka tā pati nav tieši pastrādājusi krāpnieciskas darbības, jo Regulas Nr. 2988/95 7. pantā paredzētos
administratīvos pasākumus var piemērot arī personām, kuras ir piedalījušās pārkāpuma īstenošanā. Šajā lietā pastāvot daudzi
fakti, kuri, šķiet, norāda uz to, ka
IPK
darbības ir kvalificējamas kā aktīva korupcija tādēļ, ka, lai saņemtu strīdīgo finansiālo atbalstu, tā piekrita izveidot projekta
Ecodata
komandu atbilstoši G. Dzoana vēlmēm viņa personīgajās interesēs. Tāpat
IPK
pavisam neilgu laiku pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas esot izdevusi pilnvaru sabiedrībai
Lex Group
, no kuras G. Dzoans varēja gūt labumu.
Atbilstoši pašas
IPK
norādēm pirmās tiesvedības laikā, kad G. Dzoans esot atklāti prasījis, lai
01‑Pliroforiki
saņemtu lielu daļu no strīdīgā finansiālā atbalsta,
IPK
esot bijis jāsaprot, ka tā ir saņēmusi šo atbalstu tikai apmaiņā pret tās piekrišanu īstenot projektu
Ecodata
kopā ar
01‑Pliroforiki
.
IPK
tīši ir piedalījusies pārkāpuma izdarīšanā vēlākais tajā brīdī, kad tā mēģināja viena pati īstenot šo projektu. Komisija precizē,
ka
IPK
gadiem ilgi zināja G. Dzoana uzpērkamo raksturu un no paša sākuma tai bija zināms, ka strīdīgā finansiālā atbalsta piešķiršana
ir prettiesiska.
IPK
vēlāk izteiktais atteikums ievērot slepeno norunu, ko tā noslēdza ar G. Dzoanu, nevarot attaisnot lēmuma piešķirt finansiālo
atbalstu prettiesiskumu.
Turklāt Komisija apgalvo, ka lēmums piešķirt finansiālu atbalstu, kurš tika pieņemts pēc slepenās vienošanās, var nodarīt
kaitējumu Eiropas Kopienu finanšu interesēm. Ja šāda slepena noruna nepastāvētu, finansiālais atbalsts tiktu piešķirts, ievērojot
pārskatāmību, un strīdīgi piešķirto naudas līdzekļu izlietojums varētu būt bijis lietderīgāks. Komisija atgādina, ka atbilstoši
tam, ko teica
IPK
,
01‑Pliroforiki
nebija īpaša pieredze ne tūrisma, ne datu bāžu vides jomā un ka, ja
IPK
šo sabiedrību nebūtu iesaistījusi projektā
Ecodata
, tā nebūtu ieguvusi strīdīgo finansiālo atbalstu. Un otrādi, G. Dzoans nebūtu izvēlējies
IPK
piedāvājumu bez
01‑Pliroforiki
piedalīšanās. Visbeidzot projekta
Ecodata
neveiksmi apstiprinot piešķirtā strīdīgā finansiālā atbalsta neefektivitāte.
Komisija uzskata, ka Regulas Nr. 2988/95 3. pantā paredzētais noilguma termiņš nav šķērslis apstrīdētā lēmuma pieņemšanai.
Pieņemot, ka minētā regula ir piemērojama, šī lēmuma mērķis esot nelikumīgi iegūta labuma atgūšana, nevis administratīvs sods
Regulas Nr. 2988/95 4. panta izpratnē. Atbilstoši šīs regulas 3. panta 1. punkta ceturtajai daļai un 2. punktam un, neskatoties
uz neskaidro judikatūru, kuru var interpretēt arī pretēji, noilgums esot piemērojams tikai attiecībā uz administratīvajiem
sodiem.
Turklāt noilguma termiņš vēl neesot sācies, ņemot vērā, ka
IPK
, turpinot noliegt ar G. Dzoanu noslēgto slepeno vienošanos, turpina pārkāpt ziņošanas un lojalitātes pienākumu pret Komisiju,
kurš ir radies no finansiālā atbalsta piešķiršanas, kas nozīmē, ka
IPK
pieļautais pārkāpums vēl nav beidzies Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē.
Komisija apgalvo, ka jebkurā gadījumā noilguma termiņš ir ticis pārtraukts, sākot no 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmuma,
kurš tika pieņemts pirms minētā termiņa beigām, līdz 2004. gada 29. aprīlim, kas ir datums, kurā Tiesa pabeidza pirmo tiesvedību.
Attiecībā uz Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā paredzēto maksimālo noilguma termiņu, kas ir astoņi gadi,
Komisija noraida
IPK
argumentu un precizē, ka jēdziens “sodi” ietver arī “tiesību aktus”, kuri ir minēti šīs regulas 4. pantā, līdz ar to noilguma
termiņu var pārtraukt jebkurš sods vai pasākums šī panta izpratnē. Tādējādi ar 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu šis
termiņš ir arī pārtraukts, ja ne tas vairs nav spēkā. Komisija piebilst, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta atpakaļejošais
spēks rada nepieciešamību ievērot šādu vienotu pieeju, kaut arī 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums netika pamatots ar
šīs regulas 4. pantu. Pretēja pieeja būtu “absurda”, jo tad Komisija būtu spiesta tiesvedības laikā par šādu lēmumu pieņemt
jaunu “preventīvu” lēmumu, kura vienīgais mērķis būtu pārtraukt noilguma termiņu. Visbeidzot, tā kā tika pieņemts 1994. gada
3. augusta atteikuma lēmums, tad Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešajā daļā minētajiem tiesību aktiem, kuri pārtrauc
noilgumu, nav būtiskas nozīmes.
Komisija piebilst, ka 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums un apstrīdētais lēmums attiecas uz pārkāpumiem par to pašu finansiālo
atbalstu. Turklāt šie pārkāpumi esot cieši saistīti savā starpā, jo slepenā noruna ir lielā mērā vainojama projekta
Ecodata
neapmierinošajā izpildē. Komisija atgādina, ka tā ir laikus izvirzījusi šo jautājumu pirmajā tiesvedībā. Nepastāvot nekādi
šķēršļi tam, lai Komisija pamatotu apstrīdēto lēmumu ar tiem pašiem pamatiem, kurus tā izvirzīja pirmajā tiesvedībā.
Atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, Komisija visbeidzot norāda, ka tā nav veikusi nekādus pasākumus, lai pārtrauktu
administratīvo procedūru Regulas Nr. 2988/95 6. panta 1. punkta izpratnē, jo šāda pārtraukšana ir paredzēta tikai tad, ja
tiek uzlikti naudas sodi, kā tas nebija šajā lietā.
Vispārējās tiesas vērtējums
–       Par Regulas Nr. 2988/95 piemērošanas jomu
ratione materiae
Jāatgādina, ka
IPK
uzskata, ka šajā lietā ir piemērojama Regula Nr. 2988/95. Ar apstrīdēto lēmumu tiekot pārkāpts, pirmkārt, minētās regulas
4. pants tādēļ, ka
IPK
neesot vainojama nevienā pārkāpumā, un, otrkārt, šīs regulas 3. panta 1. punkts tādēļ, ka attiecībā uz apgalvoto pārkāpumu
iztiesāšanu ir iestājies noilgums. Turpretī Komisija galvenokārt apstrīd, ka šī lieta būtu jāizvērtē, pamatojoties uz Regulas
Nr. 2988/95 noteikumiem, jo apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats tostarp ir Finanšu regulas 119. panta 2.punkts, to interpretējot
kopā ar principu
fraus omnia corrumpit
, nevis Regulas Nr. 2988/95 4. pants. Līdz ar to neesot piemērojams arī Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkts par noilgumu.
Jautājumā par to, vai Regula Nr. 2988/95 ir piemērojama šajā lietā un it īpaši vai šīs regulas 4. pants ir atbilstošais apstrīdētā
lēmuma juridiskais pamats, vispirms ir jāatgādina, ka šajā lēmumā, kura mērķis ir atsaukt lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu,
nekur nav minēta neviena primāro vai atvasināto tiesību norma, kuru varētu uzskatīt par šī lēmuma juridisko pamatu.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka pienākums atmaksāt ar ļaunprātīgu paņēmienu izmantošanas palīdzību nelikumīgi iegūto
labumu nepārkāpj tiesiskuma principu. Faktiski šis pienākums nav sods, bet vienkārši sekas konstatācijai, ka nosacījumi, kas
vajadzīgi, lai iegūtu no Kopienu tiesiskā regulējuma izrietošo labumu, ir mākslīgi radīti, līdz ar to padarot piešķirto priekšrocību
par nepamatotu un tādējādi pamatojot pienākumu to atmaksāt (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 14. decembra spriedumu lietā
C‑110/99
Emsland‑Stärke
,
Recueil
, I‑11569. lpp., 56. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑158/08
Pometon
, Krājums, I‑4695. lpp., 28. punkts). Tādējādi atšķirībā no administratīvā soda, kuru var uzlikt, papildus vispārīgajam tiesiskajam
regulējumam, kurš ir paredzēts Regulā Nr. 2988/95, norādot konkrētu juridisko pamatu (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 13. marta
spriedumu apvienotajās lietās no C‑383/06 līdz C‑385/06
Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening
, Krājums, I‑1561. lpp., 39. punkts; ģenerāladvokātes Kokotes [
Kokott
] sniegtos secinājumus lietā C‑367/09
SGS Belgium
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 33.–49. punkts), šīs regulas 4. panta 1.–3. punkta noteikumi, tos skatot kopā ar šīs pašas regulas
1. panta 1. un 2. punktu, ir jāuzskata par atbilstošu un pietiekamu juridisko pamatu, lai veiktu jebkādu pasākumu, kura mērķis
ir nelikumīgi iegūta labuma atgūšana, kas noticis, izdarot pārkāpumu, un tātad arī lai atsauktu lēmumu, ar ko šis labums ir
piešķirts.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1. punktu jebkura pārkāpuma sekas ir nelikumīgi iegūtā labuma atsaukšana, tostarp
uzliekot pienākumu samaksāt vai atmaksāt summas, kas nav samaksātas vai ir nelikumīgi saņemtas. Tāpat atbilstoši šīs regulas
4. panta 3. punktam, ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību
aktu mērķiem, mākslīgi radot labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus, šo labumu pēc vajadzības nepiešķir vai atsauc. Turklāt
no minētās regulas 1. panta 1. punkta, to skatot kopā ar šīs regulas 4. panta 4. punktu, izriet, ka pasākumi nelikumīgi iegūta
labuma atgūšanai nav uzskatāmi par sodiem. Visbeidzot pastāvīgajā judikatūrā ir atzīts, ka jebkurā gadījumā, pat ja nepastāv
konkrēta tiesību norma šādam nolūkam, no Kopienu tiesību vispārējiem principiem izriet, ka principā administrācija ir pilnvarota
ar atpakaļejošu spēku atsaukt labvēlīgu administratīvo aktu, kurš ir pieņemts prettiesiski (šajā ziņā skat. Pirmās instances
tiesas 2002. gada 20. novembra spriedumu lietā T‑251/00
Lagardère
un
Canal+
/Komisija,
Recueil
, II‑4825. lpp., 138.–140. punkts un tajos minētā judikatūra), jo tostarp Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1. punkts nav nekas
cits kā šo vispārējo principu īstenošanas veids atvasināto tiesību līmenī.
Šādos apstākļos ir jānoraida Komisijas galvenais arguments, ka apstrīdētais lēmums, kura vienīgais mērķis ir atsaukt lēmumu
piešķirt finansiālu atbalstu, pamatojoties uz to, ka
IPK
esot ieguvusi strīdīgo finansiālo atbalstu, izdarot pārkāpumu, proti, pēc slepenas norunas ar atbildīgo ierēdni G. Dzoanu,
neietilpst Regulas Nr. 2988/95 piemērošanas jomā. Līdz ar to, tā kā minētās regulas atbilstošās tiesību normas ir uzskatāmas
par apstrīdētā lēmuma konkrētu juridisko pamatu, nav jāpārbauda, vai šis lēmums ir netieši pamatots ar Finanšu regulas 119. panta
2. punktu, ar principu
fraus omnia corrumpit
vai ar jebkuru citu Kopienu tiesību normu.
Tādēļ ir jāpārbauda, vai Komisija bija tiesīga secināt, ka pastāvēja pārkāpums, kurā ir vainojama
IPK
.
–       Par pārkāpuma jēdzienu Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1.–3. punkta, skatot kopā ar šīs regulas 1. panta 1. un 2. punktu, izpratnē
Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktu pārkāpums nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās
darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt vispārējam Kopienu budžetam.
Kā izriet no Finanšu regulas 109. panta 1. punkta, dotācijas piešķir, ievērojot pārredzamības un vienlīdzīgas attieksmes principus,
kas nozīmē, ka, ievērojot šādu dotāciju finansējumam paredzēto ierobežoto budžetu, pret potenciālajiem pretendentiem uz finansiālo
atbalstu ir jāievēro vienlīdzīga attieksme attiecībā, pirmkārt, uz uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus iekļauto atbilstošo
informāciju par atlases kritērijiem iesniedzamajiem projektiem un, otrkārt, attiecībā uz minēto projektu salīdzinošo novērtējumu,
kura iznākumā notiek projektu atlase un tiem piešķir finansiālu atbalstu. Šī tiesību norma tātad ir vispārējā vienlīdzīgas
attieksmes principa izpausme (Tiesas 1977. gada 19. oktobra spriedums apvienotajās lietās 117/76 un 16/77
Ruckdeschel
u.c.,
Recueil
, 1753. lpp., 7. punkts, un 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts), kura īpašā nozīme ir tikusi uzsvērta radniecīgajā publiskā iepirkuma līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas
jomā (Tiesas 2001. gada 27. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑285/99 un C‑286/99
Lombardini
un
Mantovani
,
Recueil
, I‑9233. lpp., 37. punkts, un 2003. gada 19. jūnija spriedums lietā C‑315/01
GAT
,
Recueil
, I‑6351. lpp., 73. punkts) tostarp attiecībā uz līgumslēdzējas iestādes pienākumu nodrošināt vienlīdzīgas iespējas visiem
pretendentiem (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 17. marta spriedumu lietā T‑160/03
AFCon Management Consultants
u.c./Komisija, Krājums, II‑981. lpp., 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā pārredzamības un vienlīdzīgas attieksmes principu būtisko nozīmi, Vispārējā tiesa uzskata, ka tie
mutatis mutandis
ir piemērojami dotāciju piešķiršanas procedūrai, ko finansē no Kopienu budžeta (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada
13. marta spriedumu lietā T‑125/01
José Martí Peix
/Komisija,
Recueil
, II‑865. lpp., 113. punkts), neatkarīgi no apstākļa, ka 1977. gada 21. decembra Finanšu regulā, ko piemēro Eiropas Kopienu
vispārējam budžetam (OV L 356, 1. lpp.), kura ir piemērojama šīs lietas faktiem lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas
brīdī, iepriekš minētie principi vēl nebija tieši minēti.
Budžeta jomā pārskatāmības pienākuma, kas izriet no vienlīdzīgas attieksmes principa, galvenais mērķis ir garantēt, ka nepastāv
favorītisma un budžeta iestādes patvaļības risks. Tas nozīmē, ka visi piešķiršanas procedūras nosacījumi un kārtība ir formulēti
skaidri, precīzi un viennozīmīgi tostarp uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus. Līdz ar to visa informācija, kas nepieciešama,
lai pareizi saprastu uzaicinājumu iesniegt priekšlikumus, tiklīdz iespējams, ir jānodod visu saimnieciskās darbības subjektu
rīcībā, kam ir potenciāla interese piedalīties dotāciju piešķiršanas procedūrā, lai, pirmkārt, visi pietiekami informēti un
rūpīgi pretendenti varētu saprast tās precīzo piemērošanas jomu un to interpretēt vienādi un, otrkārt, lai budžeta iestāde
varētu efektīvi pārbaudīt, vai iesniegtie piedāvājumi atbilst iepriekš izsludinātajiem atlases un piešķiršanas kritērijiem
(šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 12. marta spriedumu lietā T‑345/03
Evropaïki Dynamiki
/Komisija, Krājums, II‑341. lpp., 142.–145. punkts).
Tādēļ jebkāds vienlīdzīgu iespēju un pārskatāmības principa aizskārums ir uzskatāms par pārkāpumu, kas finansiālā atbalsta
piešķiršanas procedūru padara par spēkā neesošu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu lietā
Evropaïki Dynamiki
/Komisija, minēts iepriekš 124. punktā, 147. punkts).
Līdz ar to tāda finansiālā atbalsta kā strīdīgais finansiālais atbalsts iegūšana no Kopienu vispārējā budžeta pēc slepenas
norunas, kura ir acīmredzamā pretrunā ar saistošajiem noteikumiem, ar ko tiek reglamentēta šādu atbalstu piešķiršana, pretendenta
uz finansiālo atbalstu un ierēdņa, kas ir atbildīgs par uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus sagatavošanu, kā arī projektu,
kam tiks piešķirts atbalsts, novērtēšanu un atlasīšanu, starpā ir uzskatāma par pārkāpumu Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1. punkta
izpratnē, un šajā sakarā nav jāizvērtē, vai šāda rīcība ir uzskatāma par atbilstošu kritērijiem, lai pierādītu aktīvu vai
pasīvu korupciju vai citas krimināltiesiska rakstura normas pārkāpumu. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Komisija pārmet
IPK
, ka tā ir pretlikumīgā veidā, proti, pēc slepenas norunas ar G. Dzoanu, atbildīgo ierēdni par budžeta līdzekļu izmantošanu
projektu finansēšanai tūrisma un vides jomā, ieguvusi konfidenciālu informāciju par to, kas jādara, lai iegūtu garantiju saņemt
strīdīgo finansiālo atbalstu.
Līdz ar to nav jāpārbauda, vai pārmesto pārkāpumu var pierādīt ar Komisijas iesniegtajiem pierādījumiem.
–       Par pierādījumu attiecībā uz pārkāpumu
Šajā lietā Komisija, uz kuru gulstas pierādīšanas pienākums, apstrīdētājā lēmumā un procesuālajos rakstos tiesvedībā ir sniegusi
pierādījumus, lai pierādītu, ka
IPK
ir aktīvi piedalījusies slepenā norunā ar G. Dzoanu par strīdīgā finansiālā atbalsta iegūšanu, un šo pierādījumu patiesīgumu
kā tādu
IPK
nav apstrīdējusi.
Tādējādi, pirmkārt, ir skaidrs, ka 1992. finanšu gada vispārējā budžeta, kura galīgajā variantā bija 1575 lappuses, vienā
vienīgā 659. lappuses pēdējās rindkopas teikumā bija teikts, ka “vismaz ECU 530 000 [tiks izlietoti] kā atbalsts, lai ieviestu
informācijas tīklu par ekotūrisma projektiem Eiropā”. Uzaicinājumā iesniegt priekšlikumus, lai atbalstītu projektus tūrisma
un vides jomā, tomēr konkrēti nebija paredzēts ieviest informācijas tīklu par ekotūrisma projektiem Eiropā, bet tajā bija
tikai vispārīgi konstatēts, ka “Komisijas nolūks [bija] piešķirt kopumā ECU 2 000 000 šai programmai” un ka “[no iesūtītajiem
priekšlikumiem [tiks] atlasīti apmēram 25 projekti”, kuriem var piešķirt Kopienu finanšu atbalstu 60 % apmērā no to kopējām
izmaksām. Turklāt uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus D. punktā minētajos atlases kritērijos, kuros bija konkretizētas prioritārās
projektu tēmas, nebija atsauces par šāda informācijas tīkla vai, iespējams, tādas datu bāzes kā projektā
Ecodata
piedāvātās ieviešanu. G. Dzoans – atbildīgais ierēdnis par aicinājuma iesniegt piedāvājumus sagatavošanu – acīmredzami spēja
ievērot šo saikni ar 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgo variantu.
Vispārējā tiesa no iepriekš minētā secina, ka apgalvojums, atbilstoši kuram projekta
Ecodata
piedāvājums balstījās uz konfidenciālu informāciju, kuru iepriekš un pretlikumīgi bija sniedzis G. Dzoans, vai arī priekšlikumu,
kuru viņš pats bija sagatavojis un to nodevis tālāk vai nu
01‑Pliroforiki
, vai arī uzreiz
IPK
, ir iespējams un pietiekami pamatots. Ir jāpiekrīt, kā to apgalvo Komisija, ka tikai ar šo apgalvojumu var izskaidrot to,
ka
IPK
bija vienīgais saimnieciskās darbības subjekts, kurš iesniedza pieteikumu saņemt finansiālu atbalstu, lai izveidotu datubāzi
par ekotūrisma projektiem. It īpaši tāds pieredzējis saimnieciskās darbības subjekts kā
Studienkreis
neiesniedza šādu pieteikumu, kaut arī šī sabiedrība bija sadarbojusies ar Komisiju līdzīgā projektā un tai bija visas intereses
iesniegt šādu piedāvājumu. Līdz ar to ir ļoti iespējams, ka G. Dzoans ir apzināti formulējis uzaicinājumu iesniegt piedāvājumus
tādā veidā, lai skaidri neparādītos saikne ar 1992. finanšu gada vispārējā budžeta galīgā varianta 659. lappusē iekļauto pēdējo
teikumu, lai tādējādi
IPK
un
01‑Pliroforiki
, pateicoties minētajai konfidenciālajai informācijai, varētu būt vienīgie saimnieciskās darbības subjekti, kuri iesniedz
šāda projekta piedāvājumu.
Otrkārt,
IPK
ir atzinusi, ka
01‑Pliroforiki
ir ar to sazinājusies saistībā ar projektu datubāzei par ekotūrisma projektiem un ka 1992. gada 22. aprīlī tā ir iesniegusi
Komisijā vēstuli ar
IPK
logotipu, kurā bija pieteikums, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, un šī pieteikuma saturs būtībā atbilda projekta plānam, kuru 1992. gada 20. aprīlī, t.i., tikai divas dienas pirms minētā
pieteikuma iesniegšanas,
01‑Pliroforiki
bija izstrādājusi un nosūtījusi sabiedrībai
IPK
.
IPK
pilnībā pārņēma tādu šī projekta aprakstu, kāds tas bija plānā, kā arī galīgo finansiālā atbalsta apmēra piedāvājumu par
ECU 600 000, proti, 60 % no projekta visām izmaksām, kas bija ECU 1 000 000 apmērā. Vienīgais, ko
IPK
pievienoja, bija papildu pakalpojums ar nosaukumu “informācijas vākšana”, kura izmaksas bija ECU 250 000, lai tādējādi sadalītu
izmaksas par dažādajiem piedāvātajiem pakalpojumiem. Šie fakti tātad nepārprotami runā pretī
IPK
sākotnējam apgalvojumam, ka projekta
Ecodata
pieteikuma saturu tā esot izstrādājusi lielākoties patstāvīgi (skat. šī sprieduma 53. punktu).
Treškārt, no saraksta, kuru iesniedza Komisija, kurā tostarp ir citēti tikšanās datumi no G. Dzoana plānotāja, kuru izņēma
Beļģijas policija, izriet, ka R. Freitāgs un F. Franks vairākkārt tikās ar G. Dzoanu laikposmā no 1992. gada 18. marta līdz
1992. gada 25. novembrim un īpaši viņi tikās vismaz trīs reizes, proti, 1992. gada 18. martā (R. Freitāga un G. Dzoana tikšanās),
1992. gada 3. aprīlī (F. Franka un G. Dzoana tikšanās) un 1992. gada 6. aprīlī (R. Freitāga un G. Dzoana tikšanās ), pirms
pieteikuma, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, iesniegšanas 1992. gada 22. aprīlī.
IPK
šos faktus kā tādus nav apstrīdējusi, un tā ir tikai ar apgalvojusi, ka, pirmkārt, šīs tikšanās nebija saistītas ar projektu
Ecodata
un ka, otrkārt,
IPK
tobrīd nebija zināms ne par
01‑Pliroforiki
, ne par to, ka pastāvēja saikne starp šo sabiedrību un G. Dzoanu. Tomēr pretēji šiem pierādītajiem faktiem faksa sūtījumā,
kas 1993. gada 31. martā tika nosūtīts H. fon Moltkem, R. Freitāgs
IPK
vārdā apgalvoja, ka viņam, sagatavojot pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, nav bijis nekādu sakaru ar G. Dzoanu.
Šajā faksa sūtījumā R. Freitāgs turklāt paskaidroja, ka
IPK
esot 20 gadus ilga pieredze ekotūrisma jomā un tādēļ tā ir iesniegusi projekta
Ecodata
piedāvājumu. Šī projekta izstrādes laikā
IPK
esot meklējusi un atradusi šī projekta īstenošanai īpaši piemērotus sadarbības partnerus, tostarp
01‑Pliroforiki
. Uz šādiem pamatiem
IPK
esot izstrādājusi piedāvājumu īstenot projektu
Ecodata
. Ir jākonstatē, ka šim pēdējam minētajam apgalvojumam runā pretī iepriekš 131. punktā minētie fakti, ar kuriem ir pierādīts,
ka pēc tam, kad
IPK
sazinājās ar
01‑Pliroforiki
,
IPK
ar to vienojās sadalīt pienākumus attiecībā uz projekta
Ecodata
pieteikumu un ka
IPK
pieteikumā, lai saņemtu finansiālu atbalstu, tā, lietojot savu logotipu, būtībā pārņēma projekta plānu, kuru tai 1992. gada
20. aprīlī bija nosūtījusi
01‑Pliroforiki
.
No tā izriet, ka Komisija ir pietiekami juridiski pierādījusi, ka pēc lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu
IPK
ir aktīvi mēģinājusi ar maldinošiem paziņojumiem slēpt no G. Dzoana priekšniecības patiesos apstākļus, kādos tika iesniegts
projekta
Ecodata
pieteikums, lai saņemtu finansiālu atbalstu.
Ceturtkārt, no
IPK
pieteikuma finansiālā atbalsta saņemšanai izriet, ka F. Franks bija viens no
IPK
izvēlētajiem ekspertiem, lai īstenotu projektu
Ecodata
. Turklāt Komisija ir iesniegusi dokumentu ar sabiedrības
ETIC
logotipu, kurā ir minēts, ka “
ETIC Headquarters
atrodas Briselē kopš 1992. gada maija”, un kurā divas reizes ir minēti F. Franka un R. Freitāga uzvārdi – pirmoreiz dokumenta
vietā, kurā ir paredzēti abu pušu paraksti, un otrreiz lapas apakšā, kurā ir norādīti šo abu personu amati, attiecīgi šīs
pašas sabiedrības izpilddirektors un ģenerāldirektors. Turklāt no elektroniskā pasta, kuru 1993. gada 8. septembrī R. Freitāgs
nosūtīja F. Frankam, izriet, ka R. Freitāgs viņam bija tostarp prasījis pārtraukt jebkādu saimniecisku darbību “
ETIC
,
European Travel Intelligence Center
,
European Travel Monitor
un
IPK
” vārdā un piekrita tūlītējai “ETIC – Headquarter S.A. Luxembourg” likvidācijai. Visbeidzot
ETIC
izdotajā brošūrā ar nosaukumu “European Travel Monitor No. 1/1992 – Update” 13. lappusē rubrikā “News from ETIC” ir minēts
jauns
ETIC
dalībnieks Atēnās.
ETIC
esot iecēlis
Lex Group
par savu pārstāvi Grieķijā, sākot no 1992. gada jūnija, un K. Sapundzaki esot atbildīgā kontaktpersona ar klientiem. Nav
apstrīdēts, ka, pirmkārt, K. Sapundzaki bija G. Dzoana saderinātā, kas vēlāk kļuva par viņa laulāto, un, otrkārt,
Lex Group
bija sabiedrība, ko izveidojis G. Dzoans un kurā viņam tolaik piederēja 10 % no tās kapitāla daļām (spriedums lietā
Tzoanos
/Komisija, minēts iepriekš 72. punktā, 65. punkts). Šajā ziņā
IPK
apgalvo tikai to, ka tā nezināja par K. Sapundzaki un G.

Dzoana un G. Dzoana un
Lex Group
attiecībām.
Vispārējā tiesa no iepriekš 132.–135. punktā izklāstītajiem apsvērumiem secina, ka pretēji tam, ko apgalvo
IPK
, laikposmā no 1992. gada aprīļa līdz 1993. gada septembrim F. Frankam bija līgumattiecības un ciešas lietišķas attiecības
ar R. Freitāgu gan sabiedrībā “ETIC Headquarter Bruxelles”, gan “ETIC – Headquarter S.A. Luxembourg”, gan tāpēc, ka R. Freitāgs
bija
IPK
direktors un īpašnieks, kuras vārdā un kurai par labu F. Franks nodibināja sakarus ar Komisiju, tostarp saistībā ar projekta
Ecodata
pieteikumu finansiālā atbalsta saņemšanai. Šo konstatējumu turklāt apstiprina liecība, kuru 1996. gada 26. februārī G. Dzoans
sniedza Beļģijas policijai un kurā viņš apstiprināja, ka F. Franks 1992. gada novembrī piedalījās sanāksmē par projektu
Ecodata
, kā arī saraksts, kurā ir minētas F. Franka un G. Dzoana tikšanās no 1992. gada 3. aprīļa līdz 9. novembrim, kuras notika
vai nu pusdienu pārtraukumos, vai ārpus darbalaika.
Šādos apstākļos ir jānoraida
IPK
apgalvojumi, ka F. Franks nekad neesot bijis ne
IPK
līdzstrādnieks, ne tās pārstāvis un ka viņš esot rīkojies kopīgi ar G. Dzoanu bez
IPK
atļaujas.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos faktus, ir jānoraida arī
IPK
apgalvojums, kuru tā nav tālāk pamatojusi un atbilstoši kuram tikšanās R. Freitāga un/vai F. Franka un G. Dzoana starpā laikposmā
no uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus publicēšanas 1992. gada 26. februārī līdz brīdim, kad
IPK
iesniedza pieteikumu finansiālā atbalsta saņemšanai projektam
Ecodata
1992. gada 22. aprīlī, nebija par notiekošo uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus procedūru, jo tobrīd šī procedūra bija aktuāla
un atradās abu pušu interešu centrā. Šis apgalvojums ir mazticams vēl jo vairāk tāpēc, ka paralēli vai pēc šīm sanāksmēm
IPK
nodibināja kontaktus ar
01‑Pliroforiki
, kuras toreizējā saistība ar G. Dzoanu cita projekta ietvaros nav apstrīdēta (spriedums lietā
Tzoanos
/Komisija, minēts iepriekš 72. punktā, 213. un 252.–254. punkts), pat ja
IPK
apgalvo, ka tolaik tai par šo saistību nebija nekas zināms un ka
IPK
kontakti ar
01‑Pliroforiki
noslēdzās ar kopīgu pieteikuma finansiālā atbalsta saņemšanai projektam
Ecodata
izstrādi un iesniegšanu, ko veica
IPK
, un visbeidzot pēc G. Dzoana priekšlikuma ar lēmuma par atbalsta piešķiršanu šim projektam pieņemšanu.
IPK
arī nav apstrīdējusi Komisijas argumentu, ka
01‑Pliroforiki
viena pati neesot atbildusi kritērijiem, lai saņemtu strīdīgo finansiālo atbalstu, un šī iemesla dēļ sabiedrība
IPK
tika izvēlēta par projekta
Ecodata
galveno pieteicēju un īstenotāju.

IPK
galvenokārt apstrīd F. Franka liecības patiesumu, kuru viņš 1996. gada 19. janvārī sniedza H. fon Moltkem (ĢD XXIII ģenerāldirektors)
un K. Brumteram [
C.

Brumter
] (ģenerāldirektora palīgs) tās versijā, kas ir rezumēta “lietas piezīmēs” ar ĢD XXIII logotipu un kuras autentiskumu ir apstiprinājusi
Komisija, 1996. gada 25. janvārī iesniedzot pavadvēstuli, kuru ir parakstījis H. fon Moltke.
IPK
apgalvo, ka F. Franks esot sniedzis nepatiesas,
IPK
apsūdzošas liecības, lai kaitētu R. Freitāgam. Ņemot vērā iepriekš 132.– 135. punktā izklāstītos faktus, tomēr ir ticams
šajā liecībā F. Franka apstiprinātais par ciešajām līgumattiecībām un lietišķajām attiecībām, kuras 1992. un 1993. gadā viņu
vienoja ar R. Freitāgu, it īpaši saistībā ar sabiedrību “ETIC Headquarters Bruxelles”, un kuras turpinājās līdz brīdim, kad
pēc R. Freitāga iniciatīvas tās tika pārtrauktas 1993. gada septembrī.

IPK
sevišķi noraida turpmākos F. Franka apgalvojumus, kuri ir apstrīdētā lēmuma devītās daļas e) apakšpunkta pamatā:
“Pilnu pieteikuma [finansiālā atbalsta saņemšanai] tekstu, kurā ir iekļauts projekta [
Ecodata
] apraksts un darba sadale starp apakšuzņēmējiem, R. Freitāgam esot nosūtījis G. Dzoans, kuru viņš jau kādu laiku pazina.
R. Freitāgs šo tekstu ir tikai pārrakstījis uz papīra ar viņa sabiedrības logotipu un nosūtījis Komisijai. Tobrīd no R. Freitāga
netika sagaidīts nekāds finansiāls ieguldījums projektā. [Turpretī] esot bijis paredzēts, ka viņš saņems 10 % no projekta
finansējuma (ECU 530 000) kā atlīdzību par to, ka viņš ir tikai iesniedzis projektu G. Dzoanam. Atlikušie 90 % (ECU 477 000)
tika sadalīti apakšuzņēmēju starpā, tostarp sabiedrībai
01‑Pliroforiki
.”
Vispārējā tiesa uzskata, ka tikai apgalvojums vien, atbilstoši kuram būtībā tas bija G. Dzoans, nevis
01‑Pliroforiki
(skat. šī sprieduma 131. punktu), kas nodeva R. Freitāgam un/vai
IPK
projekta
Ecodata
plānu, neapgāž šīs liecības ticamību, kura pārējā tās daļā pilnībā atbilst iepriekš 129.–139. punktā izklāstītajam faktu
aprakstam. It īpaši tā saskan ar faktu, ka, pirmkārt, uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus procedūras laikā un, pirms
IPK
iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, G. Dzoans vairākas reizes satika R. Freitāgu un F. Franku (skat. šī sprieduma 132. punktu) un, otrkārt, tolaik G. Dzoans
uzturēja sakarus ar
01‑Pliroforiki
saistībā ar citu projektu (spriedums lietā
Tzoanos
/Komisija, minēts iepriekš 72. punktā, 213. un 252.–254. punkts), jo acīmredzami viņš vēlējās, lai šī sabiedrība tiktu aktīvi
iesaistīta projektā
Ecodata
. Ņemot vērā šos sakarus, ir tātad iespējams, ka F. Franks savā 1996. gada 19. janvāra liecībā vairs skaidri nenošķīra G. Dzoana
un
01‑Pliroforiki
lomas, kuras attiecīgi katrs no tiem īstenoja uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus procedūras laikā. Neatkarīgi no iepriekš
minētā fakts, ka
01‑Pliroforiki
1992. gada 20. aprīlī nosūtīja
IPK
projekta plānu, neizslēdz to, ka sākotnēji šis plāns ir paša G. Dzoana darbs, kas, ņemot vērā iepriekš minēto, ir pilnīgi
iespējams.
Turklāt savā liecībā Beļģijas policijai R. Freitāgs apgalvoja, ka vienā tikšanās reizē ar G. Dzoanu 1992. gada novembrī, kurā
piedalījās arī
01‑Pliroforiki
, – ko apstiprināja arī pats G. Dzoans savā liecībā Beļģijas policijai – viņš uzstāja, lai
01‑Pliroforiki
kļūtu par galveno strīdīgā finansiālā atbalsta ieguvēju un lai
IPK
no tā gūtu tikai 10 %. Lai gan G. Dzoans apstrīdēja šādu versiju par faktiem un apgalvoja, ka tas bija R. Freitāgs, kurš
izteica piedāvājumu saņemt 10 % komisiju par projekta
Ecodata
vadību, viņš tomēr apstiprināja skaitli ECU 477 000, kas bija jāsadala vairākos piegājienos dažādu minētā projekta partneru
starpā, tostarp
01‑Pliroforiki
. Šis skaitlis un sadalījums pilnībā atbilst F. Franka liecībā minētajam, kura piedalīšanās šajā tikšanās arī ir pierādīta
(skat. šī sprieduma 136. punktu). Šajā ziņā
IPK
apstrīd tikai faktu, ka šādi iecerētā strīdīgā finansiālā atbalsta līdzekļu sadale esot notikusi pēc slepenas vienošanās
R. Freitāga un G. Dzoana starpā pirms lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu pieņemšanas – apgalvojums, kas atbilda F. Franka
veiktajam faktu izklāstam.
IPK
apgalvo, ka tieši tikšanās laikā 1992. gada 24. novembrī G. Dzoans pirmoreiz mēģināja iejaukties projekta
Ecodata
īstenošanā, uzstājot uz iepriekš minēto līdzekļu un pienākumu sadali, kam esot iebildusi
IPK
.
Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka, ņemot vērā visas iepriekš minētās un novērtētās norādes un pierādījumus, šis
IPK
faktu izklāsts nav ne ticams, ne arī tas var apgāzt F. Franka sniegto faktu versiju. Tādējādi ir maz ticams, ka F. Franks
būtu sniedzis nepatiesas liecības vienīgi ar nolūku, lai kaitētu R. Freitāgam, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa sniegtā faktu
versija sakrīt ar iepriekš 129.–139. punktā minēto notikumu atstāstu. Tāpat apstāklis, ka
IPK
vēlāk esot iebildusi pienākumu un līdzekļu sadalījumam saistībā ar projektu
Ecodata
, nav pretrunā šādam faktu novērtējumam, jo, kā to ticami apgalvoja F. Franks, pretēji tam, kas sākumā bija sarunāts ar G. Dzoanu,
“noteiktā brīdī 1992. gada rudenī R. Freitāgs vairs nebija ar mieru organizēt projektu
Ecodata
tā, kā to bija iecerējis G. Dzoans”. Atbilstoši F. Franka liecībai, “tā kā [R. Freitāgs] pats bija [strīdīgā finansiālā atbalsta]
saņēmējs, viņam bija savi nolūki, kā to izlietot”, un viņš “uzskatīja, ka viņa daļa ir pārāk niecīga attiecībā uz risku, ko
viņš ir uzņēmies”. Apstāklis, ka
IPK
izmainīja izmaksu sadalījumu pieteikumā, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, piedāvājot papildu pakalpojumu ar nosaukumu “informācijas vākšana” (skat. šī sprieduma 131. punktu), ir pirmā norāde uz
šīs sabiedrības nolūku aktīvāk piedalīties minētā projekta īstenošanā, nekā to sākumā bija paredzējusi
01‑Pliroforiki
vai G. Dzoans. Visbeidzot fakts, ka F. Franks savā liecībā apstiprināja
IPK
teikto, ka pieteikuma, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, sagatavošanas laikā R. Freitāgs vēl nepazina
01‑Pliroforiki
un nezināja par tās saistību ar G. Dzoanu, nav pretrunā iespējamai tēzei, ka viņš noslēdza slepenu norunu ar G. Dzoanu, lai
iesniegtu šādu pieteikumu atbilstoši iepriekš sagatavotam plānam, ko R. Freitāgam iedeva šī sabiedrība vai pats G. Dzoans,
un ka šai sabiedrībai saskaņā ar minēto norunu būtu vajadzējis iegūt lielāko daļu no sadalāmajiem naudas līdzekļiem.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, tātad ir jāsecina, ka Komisija ir sniegusi pietiekami daudz pierādījumu, lai
pierādītu savu apgalvojumu, ka
IPK
ir ieguvusi strīdīgo finansiālo atbalstu pēc slepenas norunas ar G. Dzoanu. Šo novērtējumu neapgāž
IPK
iesniegti “attaisnojošie pierādījumi” (skat. šī sprieduma 67.–69. punktu), jo tas, ka dalībvalstīs pret R. Freitāgu nav uzsākta
kriminālizmeklēšana, un spiediens, ko sākot no 1992. gada vasaras pret
IPK
veica H. fon Moltke (spriedums lietā
IPK‑München
/Komisija, minēts iepriekš 23. punktā, 75. punkts), nav pretrunā tam, ka kopš 1992. gada marta pastāvēja šāda slepena noruna.
Visbeidzot šajos apstākļos nav vajadzības izvērtēt citus Komisijas iesniegtus pierādījumus vai veikt procesa organizatoriskos
pasākumus vai pierādījumu savākšanas pasākumus, vai pat uzklausīt lieciniekus.
Līdz ar to ir juridiski pietiekami pierādīts, ka
IPK
ir aktīvi piedalījusies pārkāpumā Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1.–3. punkta, to lasot kopā 1. panta 1. un 2. punktu, izpratnē
un tātad Komisija principā bija tiesīga atsaukt lēmumu piešķirt finansiālu atbalstu un prasīt
IPK
atmaksāt pirmo strīdīgā finansiālā atbalsta daļu.
Tomēr ir jāpārbauda, vai apstrīdēta lēmuma pieņemšanu neliedza lietas noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta
pirmās daļas izpratnē.
–       Par lietas noilgumu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta izpratnē
Attiecībā uz jautājumu par to, vai Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punktā paredzētā tiesību norma par noilgumu ir piemērojama
šajā lietā, ir jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai šī tiesību norma ir piemērojama gan pārkāpumiem, par kuriem tiek noteikts
administratīvs sods šīs regulas 5. panta nozīmē, gan pārkāpumiem, saistībā ar kuriem tiek veikts administratīvs pasākums šīs
regulas 4. panta nozīmē, proti, pasākums, kura mērķis ir nepamatoti iegūtā labuma atgūšana, kam tomēr nav soda rakstura (skat.
Tiesas 2009. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑281/07
Bayerische Hypotheken
‑
und Vereinsbank
, Krājums, I‑91. lpp., 18. punkts, un 2009. gada 29. janvāra spriedumu apvienotajās lietās no C‑278/07 līdz C‑280/07
Josef Vosding Schlacht
‑,
Kühl‑ und Zerlegebetrieb
u.c., Krājums, I‑457. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra; Pirmās instances tiesas 2008. gada 15. oktobra spriedumu
lietā T‑375/05
Le Canne
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 64. punkts un tajā minētā judikatūra; skat. arī šī sprieduma 118. punktu).
Tiesa ir arī nolēmusi, ka, pieņemot Regulu Nr. 2988/95 un it īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmo daļu, Kopienu likumdevējs
ir paredzējis ieviest vispārēju noilguma normu, kas ir piemērojama šajā jomā un ar kuru tas ir paredzējis, pirmkārt, noteikt
minimālu visās dalībvalstīs piemērotu termiņu un, otrkārt, atteikties no iespējas piedzīt nepamatoti saņemtus Kopienu budžeta
maksājumus, ja ir pagājis četru gadu termiņš pēc to pārkāpumu izdarīšanas, kas ir saistīti ar strīdīgo maksājumu. No tā izriet,
ka kopš Regulas Nr. 2988/95 spēkā stāšanās datuma dalībvalstu kompetentās iestādes četru gadu laikā principā var piedzīt visus
no Kopienu budžeta pretlikumīgi saņemtus labumus, izņemot nozarēs, kurās Kopienu likumdevējs ir noteicis īsāku termiņu. Runājot
par tāda veida labumiem, kas no Kopienu budžeta nepamatoti saņemti tādu pārkāpumu dēļ, kas tikuši izdarīti pirms Regulas Nr. 2988/95
stāšanās spēkā, Tiesa ir precizējusi, ka, pieņemot šīs regulas 3. panta 1. punktu un neskarot šī panta 3. punktu, Kopienu
likumdevējs ir noteicis tādu vispārēju noilguma normu, ar kuru tas pēc savas gribas līdz četriem gadiem ir samazinājis periodu,
kurā dalībvalstu iestādēm, rīkojoties Kopienu budžeta vārdā un interesēs, ir vai būtu jāatgūst šādi nepamatoti pretlikumīgi
saņemti labumi (spriedums apvienotajās lietās
Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb
, minēts iepriekš 147. punktā, 27.–29. punkts).
Tiesa visbeidzot secināja, ka, piemērojot Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmo daļu, visi maksājumi, ko saimnieciskās
darbības subjekts nepamatoti saņēmis tāda pārkāpuma dēļ, kas izdarīts pirms Regulas Nr. 2988/95 stāšanās spēkā, principā ir
uzskatāmi par noilgušiem, ja vien četru gadu laikā kopš šāda pārkāpuma izdarīšanas nav pieņemts neviens apturošs akts, kas
saskaņā ar šīs regulas 3. panta 1. punkta trešo daļu ir tāds akts, kas ir darīts zināms konkrētajai personai, to ir pieņēmusi
kompetentā iestāde un tas attiecas uz šāda pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu (spriedums apvienotajās lietās
Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb
, minēts iepriekš 147. punktā, 32. punkts).
Vispārējā tiesa uzskata, ka šie principi
mutatis mutandis
ir piemērojami tad, ja attiecīgo pasākumu atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1.–3. punktam, to lasot kopā ar 1. panta
1. un 2. punktu, ir pieņēmusi Komisija, jo minētā regula ir vispārēja tiesību norma, kas ir saistoša visām iestādēm – gan
valstu, gan Kopienas –, kam ir saistoši labas finanšu pārvaldības un Kopienu budžeta izdevumu kontroles pienākumi mērķiem,
kuri ir noteikti Regulas Nr. 2988/95 trešajā un trīspadsmitajā apsvērumā.
No tā izriet, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā daļa ir piemērojama šajā lietā, kaut arī fakti, kas ir strīdīgā
finansiālā atbalsta pretlikumīgās iegūšanas pamatā, norisinājās pirms šīs regulas spēkā stāšanās.
Komisija tomēr apgalvo, ka, pat ja pieņemtu, ka Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmā daļa ir piemērojama, tomēr noilgums
nebija iestājies apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī. Strīdīgais pārkāpums esot nepārtraukts vai vairākkārtējs šīs tiesību
normas [3. panta 1. punkta] otrās daļas izpratnē tādēļ, ka pretēji tās ziņošanas un lojalitātes pienākumam pret Komisiju
IPK
līdz pat šim brīdim esot noliegusi, ka tā ir piedalījusies slepenā norunā, lai pretlikumīgi iegūtu strīdīgo finansiālo atbalstu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pārkāpums ir turpināts vai atkārtots Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas izpratnē
tad, ja to ir izdarījis tirgus dalībnieks, kas ekonomiskas priekšrocības gūst no tādu līdzīgu darījumu kopuma, ar kuriem pārkāpj
vienu un to pašu Kopienu tiesību normu (Tiesas 2007. gada 11. janvāra spriedums lietā C‑279/05
Vonk Dairy Products
, Krājums, I‑239. lpp., 41. un 44. punkts).
Šajā lietā pretēji tam, ko apgalvo Komisija, pārkāpums, ko pārmet
IPK
, proti, dalība slepenā norunā ar G. Dzoanu, lai iegūtu strīdīgo finansiālo atbalstu, nav uzskatāms par turpinātu vai atkārtotu
šīs tiesību normas izpratnē.
Šis pārkāpums radās brīdī, kad
IPK
iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, un šis pārkāpums notika vai nu brīdī, kad tika pieņemts lēmums piešķirt finansiālu atbalstu, kurā bija iekļauta budžeta
iestādes apņemšanās izmaksāt
IPK
strīdīgo finansiālo atbalstu, vai vēlākais brīdī, kad
IPK
parakstīja un nosūtīja Komisijai atbalsta saņēmēja paziņojumu (skat. šī sprieduma 13. punktu), saskaņā ar kuru šī apņemšanās
kļuva juridiski saistoša.
Šādos apstākļos ir mazsvarīgi, ka
IPK
līdz pat šim brīdim ir uzturējusi savu pieteikumu un atkārtoti noliegusi savu dalību strīdīgajā pārkāpumā vai pat tās pastāvēšanu
vispār, jo šī pieteikuma juridiskais pamats ir darbības, kuras tika veiktas vai pabeigtas 1992. gadā (skat. šajā ziņā un pēc
analoģijas spriedumu lietā
La Canne
/Komisija, minēts iepriekš 147. punktā, 65.–67. punkts).
Turklāt to, ka
IPK
atkārtoti noliedza šos faktus ne tikai Komisijā, bet arī Savienības tiesās – lai cik kritizējams tas būtu, ņemot vērā iepriekš
129.–144. pantā minētos konstatējumus un ziņošanas un lojalitātes pienākumu, kurš ir jāievēro katram Kopienas atbalsta saņēmējam
(skat. šajā ziņā spriedumu lietā
José Martí Peix
/Komisija, minēts iepriekš 123. punktā, 52. punkts), – jebkurā gadījumā nevar uzskatīt par sākotnējajam strīdīgajam pārkāpumam
identisku vai līdzīgu darbību, ne arī par darbību, ar ko pārkāpj tās pašas Kopienas tiesību normas iepriekš 153. punktā minētās
judikatūras izpratnē.
Līdz ar to Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta otrās daļas pirmais teikums nav piemērojams šajā lietā.
No tā izriet, ka četru gadu noilguma termiņš Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē sākās vai nu 1992. gada
22. aprīlī – datumā, kurā
IPK
iesniedza pieteikumu, lai saņemtu finansiālu atbalstu projektam
Ecodata
, vai arī 1992. gada 4. augustā – datumā, kurā tika pieņemts lēmums piešķirt finansiālu atbalstu, vai arī vēlākais, sākot
no 1992. gada 23. septembra, proti, datuma, kurā
IPK
parakstīja un nosūtīja Komisijai atbalsta saņēmēja paziņojumu (skat. šī sprieduma 13. punktu). No tā izriet, ka šis termiņš
pirmajā gadījumā ir beidzies 1996. gada 22. aprīlī, otrajā gadījumā – 1996. gada 4. augustā un trešajā gadījumā – 1996. gada
23. septembrī. Neatkarīgi no jautājuma par to, kurš no šiem datumiem ir uzskatāms par atbilstošo, lai šajā lietā aprēķinātu
četru gadu noilguma termiņu, ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2005. gada 13. maijā, proti, ilgi pēc minētā
termiņa beigām, ja vien nepieņem, ka šis termiņš tika apturēts Regulas Nr. 2988/95 6. panta izpratnē vai pārtraukts šīs pašas
regulas 3. panta 1. punkta trešās daļas pirmā teikuma izpratnē.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, kā ir atzinusi Komisija savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveidā uzdotu jautājumu, ka
Regulas Nr. 2988/95 6. panta 1. punkts ir piemērojams tikai sodiem, nevis administratīviem pasākumiem, un ka jebkurā gadījumā
šajā lietā Komisija nav pieņēmusi tiesību aktu, kura mērķis būtu apturēt noilguma termiņu.
Tālāk ir jānosaka, vai šis termiņš tika pārtraukts ar Komisijas pieņemtiem lēmumiem, kas attiecas uz strīdīgā pārkāpuma izmeklēšanu
vai iztiesāšanu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta trešās daļas pirmā teikuma izpratnē. Šajā tiesību normā tiek prasīts,
lai pastāvētu “kompetento iestāžu lēmumi, kas attiecas uz [attiecīgā] pārkāpum[a] izmeklēšanu vai iztiesāšanu un kuri konkrētajām
personām darīti zināmi”.
Komisija apgalvo, ka 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums ir uzskatāms par šādu četru gadu noilguma termiņu pārtraucošu
aktu. Tomēr ir jākonstatē, ka, pat ja pieņemtu, ka Komisijas arguments ir pamatots un ka šis termiņš atsākās, sākot no 1994. gada
3. augusta, tas būtu beidzies, ja vien 1998. gada 3. augustā nebūtu pieņemts jauns pārtraucošs akts. Turklāt gan no iepriekš
23. punktā minētā sprieduma lietā
IPK‑München
/Komisija (90. un 91. punkts), gan no iepriekš 28. punktā minētā sprieduma lietā
IPK‑München
un Komisija (67.–71. punkts) izriet, ka 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmums neattiecās uz strīdīgo pārkāpumu, proti, slepeno
norunu ar G. Dzoanu, un ka tātad šis pārkāpums nebija pirmās tiesvedības priekšmets, jo tās priekšmets bija tikai projekta
Ecodata
neapmierinošā izpilde, kuras dēļ Komisija atteica izmaksāt strīdīgā finansiālā atbalsta otro daļu. Šādos apstākļos un pretēji
tam, ko apgalvo Komisija, 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumu tātad nevar kvalificēt par tādu aktu, kas attiecas uz tāda
strīdīgā pārkāpuma izmeklēšanu vai iztiesāšanu kā tas, kurš tiek pārmests
IPK
apstrīdētajā lēmumā.
Turklāt procesuālie akti, kurus Komisija pieņēma pirmās tiesvedības laikā, lai Savienības tiesa
a posteriori
konstatētu strīdīgo pārkāpumu, arī nav uzskatāmi par četru gadu noilguma termiņu pārtraucošiem aktiem.
Lai arī tik tiešām šie akti tika darīti zināmi
IPK
kā prasītājai minētajā tiesvedībā, tomēr tādēļ vien šo aktu priekšmets nebija strīdīgā pārkāpuma izmeklēšana vai iztiesāšana,
to mērķis bija tikai informēt Savienības tiesu par jauniem faktiem un pierādījumiem, lai pastiprinātu 1994. gada 3. augusta
atteikuma lēmuma tiesiskuma aizstāvību, jo šajā lēmumā nebija atsauces uz minēto pārkāpumu. Nav noliedzams, ka tajā procesa
stadijā Komisija vēl nebija uzsākusi administratīvu procedūru, lai izmeklētu vai uzsāktu tiesvedību par strīdīgo pārkāpumu.
Kā Pirmās instances tiesa ir konstatējusi iepriekš 23. punktā minētā sprieduma lietā
IPK‑München
/Komisija 92. punktā, ja Komisija pēc atteikuma lēmuma pieņemšanas 1994. gada 3. augustā būtu uzskatījusi, ka tās minētās
jaunās norādes ir pietiekamas, lai izdarītu secinājumu par slepenas norunas pastāvēšanu starp G. Dzoanu,
01‑Pliroforiki
un
IPK
, kuras dēļ finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūra būtu jāuzskata par spēkā neesošu, tādā gadījumā Komisija tā vietā,
lai pirmajā tiesvedībā izvirzītu pamatu, kurš nebija iekļauts minētajā lēmumā, būtu varējusi atsaukt šo lēmumu un pieņemt
jaunu lēmumu, kurā būtu ne vien atteikums izmaksāt finansiālā atbalsta otru daļu, bet arī rīkojums atmaksāt jau izmaksāto
finansiālā atbalsta daļu. Tomēr Komisija apzināti šādi nerīkojās un deva priekšroku gaidīt pirmās tiesvedības galīgo iznākumu,
kaut arī jau 1996. gada 25. janvārī pēc F. Franka liecības H. fon Moltke piedāvāja uzsākt procedūru, lai sākotnējā pārkāpuma
dēļ pilnībā atgūtu strīdīgo finansiālo atbalstu.
Līdz ar to, tā kā četru gadu noilguma termiņš netika pārtraukts vēlākais līdz 1996. gada 23. septembrim, brīdī, kad 2004. gada
30. septembrī tika nosūtīta vēstule (skat. šī sprieduma 30. punktu) un kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums, attiecībā uz
strīdīgo pārkāpumu bija iestājies noilgums Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta pirmās daļas pirmā teikuma izpratnē.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats ir jāapmierina un apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, un nav jāizskata pārējie
IPK
izvirzītie pamati un iebildes.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus
par pagaidu noregulējuma tiesvedību, saskaņā ar
IPK
prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2005. gada 13. maija Lēmumu (ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382) par Komisijas 1992. gada 4. augusta Lēmuma
(003977/XXIII/A3 – S92/DG/ENV8/LD/kz) piešķirt finansiālu atbalstu ECU 530 000 apmērā
Ecodata
projektam atcelšanu;
2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 15. aprīlī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normasII – 2
Tiesvedības rašanās faktiII – 6
Uzaicinājuma iesniegt priekšlikumus procedūra par projektu Ecodata un šī projekta īstenošanaII – 6
Tiesvedība par 1994. gada 3. augusta atteikuma lēmumuII – 7
Administratīvā procedūra, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmumsII – 12
Lēmums par finansiālā atbalsta pirmās daļas atgūšanuII – 16
Kriminālvajāšana pret G. Dzoanu valsts līmenīII – 16
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 17
Juridiskais pamatojumsII – 18
Ievada apsvērumsII – 18
Attiecībā uz pierādījumu par slepeno norunu un attiecībā uz pirmo prasības pamatuII – 19
Lietas dalībnieku argumentiII – 19
– Pierādījums par slepeno norunu, kurā vainojama IPKII – 19
– Pirmais prasības pamats par to, ka nav izpildīti lēmuma piešķirt finansiālu atbalstu atcelšanai nepieciešamie nosacījumiII – 28
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 33
– Par Regulas Nr. 2988/95 piemērošanas jomu ratione materiaeII – 33
– Par pārkāpuma jēdzienu Regulas Nr. 2988/95 4. panta 1.–3. punkta, skatot kopā ar šīs regulas 1. panta 1. un 2. punktu, izpratnēII – 34
– Par pierādījumu attiecībā uz pārkāpumuII – 36
– Par lietas noilgumu Regulas Nr. 2988/95 3. panta 1. punkta izpratnēII – 42
Par tiesāšanās izdevumiemII – 46
*
Tiesvedības valoda – vācu.