CELEX: 62007CJ0484
EMÜ-Türgi assotsiatsioonileping
Perekonna taasühinemine
Assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimene taane
Türgi päritolu töötaja laps, kes elas temaga koos kauem kui kolm aastat, kuid abiellus enne nimetatud sättes ette nähtud kolmeaastase tähtaja lõppemist
Siseriiklik õigus, mis seab sel põhjusel kahtluse alla asjaomase isiku elamisloa

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada 19. septembri 1980. aasta assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni
arengu kohta (edaspidi „otsus nr 1/80”) artikli 7 esimese lõigu esimest taanet. Assotsiatsiooninõukogu asutati lepinguga,
millega loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel ning millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla
ühelt poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ liikmesriigid ja ühendus ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse
nimel nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ (EÜT 1964, 217, lk 3685; ELT eriväljaanne 11/11, lk 10).
See taotlus esitati Türgi kodaniku F. Pehlivani ja Staatssecretaris van Justitie (riigisekretär justiitsasjades, edaspidi
„Staatssecretaris”) vahelises vaidluses, mille ese on F. Pehlivanile antud elamisloa tühistamine ning asjaomase isiku Madalmaade
territooriumilt väljasaatmise menetlus.

Õiguslik raamistik

EMÜ‑Türgi assotsiatsioon
23. novembril 1970 Brüsselis alla kirjutatud ning nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 (EÜT L 293,
lk 1; ELT eriväljaanne 11/11, lk 41) ühenduse nimel sõlmitud, heaks kiidetud ja kinnitatud lisaprotokolli artikkel 59 on sõnastatud
järgmiselt:
„Käesoleva protokolliga hõlmatud valdkondades ei kohelda Türgit soodsamalt, kui liikmesriigid üksteist vastavalt ühenduse
asutamislepingule kohtlevad.”
Otsuse nr 1/80 II peatüki „Sotsiaalsätted” 1. jagu käsitleb „[t]ööhõive ja töötajate vaba liikumisega seotud küsimus[i]”.
See jagu sisaldab nimetatud otsuse artikleid 6–16.
Otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 kohaselt:
„Arvestades erisusi, mis tulenevad artiklist 7, mis käsitleb perekonnaliikmete vaba juurdepääsu tööle, on liikmesriigi seaduslikul
tööturul töötaval Türgi päritolu töötajal:
–        õigus pärast ühte aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis uuendada tööluba sama tööandja juures töötamiseks, kui
tööandjal on talle tööd pakkuda;
–        õigus pärast kolme aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis ning arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi,
võtta vastu samal kutsealal sama või mõne teise tööandja mõni teine tavapärastel tingimustel tehtud tööpakkumine, mis on registreeritud
selle liikmesriigi tööhõivetalitustes;
–        õigus pärast nelja aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele
omal valikul.” [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Otsuse nr 1/80 artiklis 7 on sätestatud:
„Liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellel on lubatud temaga kaasa tulla,
on:
–        õigus võtta vastu tööpakkumisi pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud, arvestades
ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi;
–        õigus omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis
viis aastat seaduslikult elanud.
Türgi päritolu töötajate lastel on pärast vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandamist õigus selles liikmesriigis vastu võtta
kõik tööpakkumised, sõltumata selles liikmesriigis elamise kestusest, tingimusel et üks vanematest on selles liikmesriigis
seaduslikult töötanud vähemalt kolm aastat.”
Sama otsuse artikkel 14 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Käesoleva jao sätete kohaldamisel arvestatakse avaliku korra, julgeoleku ja rahvatervise seisukohalt õigustatud piiranguid.
2.      Need sätted ei kahjusta siseriiklikest õigusaktidest või Türgi ja ühenduse liikmesriikide vahel sõlmitud kahepoolsetest lepingutest
tulenevaid õigusi ja kohustusi ulatuses, kus need sätestavad oma kodanike suhtes soodsama korra.”

Siseriiklikud õigusnormid
1. aprillil 2001 jõustus 23. novembri 2000. aasta välismaalaste seaduse täieliku reformi seadus (Wet tot algehele herziening
van de Vreemdelingenwet,
Staatsblad 2000
, edaspidi „
Stb.
”, nr 495) (edaspidi „Vw 2000”). Samast kuupäevast alates on Madalmaades kohaldatavad ka 2000. aasta välismaalasi käsitlev
otsus (Vreemdelingenbesluit 2000,
Stb. 2000
, nr 497) (edaspidi „Vb 2000”) ning 2000. aasta välismaalaste määrus (Voorschrift Vreemdelingen 2000,
Staatscourant
, edaspidi „
Stcrt.
”, nr 10). 2000. aasta välismaalasi käsitlevas ringkirjas (Vreemdelingencirculaire 2000) (edaspidi „Vc 2000”) selgitas Staatssecretaris,
kuidas ta kavatseb Vw 2000‑t ja Vb 2000‑t kohaldada.
Vw 2000 artikkel 14 sätestab:
„1.      Ministril on õigus:
a)      tähtajalise elamisloa andmise taotlus rahuldada, jätta rahuldamata või jätta see menetlusse võtmata;
b)      elamisloa kehtivuse pikendamise taotlus rahuldada, jätta rahuldamata või jätta see menetlusse võtmata;
c)      tähtajalist elamisluba muuta kas elamisloa omaniku taotlusel või muutunud asjaolude tõttu omal algatusel;
d)      tunnistada tähtajaline elamisluba kehtetuks;
[…]
2.      Tähtajaline elamisluba antakse tingimustel, mis on seotud elamisloa andmise eesmärgiga. Elamisloa saamisel võib määrata ettekirjutusi.
Halduse üldaktidega võib kehtestada eeskirju tingimuste ja ettekirjutuste kohta.
3.      Tähtajaline elamisluba antakse kõige enam viieks järjestikuseks aastaks. Halduse üldaktiga kehtestatakse eeskirjad elamisloa
kehtivuse ja elamisloa kehtivuse pikendamise kohta.”
Vw 2000 artikli 18 lõike 1 kohaselt:
„Artikli 14 tähenduses võib tähtajalise elamisloa kehtivuse pikendamise taotluse rahuldamata jätta, kui:
[…]
c)      välismaalane on esitanud ebaõigeid andmeid või on jätnud enda teada andmed, mille teadaandmine oleks toonud kaasa algse elamisloa
taotluse või selle pikendamise taotluse rahuldamata jätmise;
[…]
f)      ei ole täidetud tingimust, mille alusel luba anti, või ettekirjutust, millega elamisloa andmine oli seotud;
[…]”
Vw 2000 artikli 19 kohaselt võib tähtajalise elamisloa kehtetuks tunnistada sama seaduse artikli 18 lõikes 1 nimetatud põhjustel.
Vb 2000 artikli 3.24 kohaselt võib anda Vw 2000 artiklis 14 nimetatud tähtajalise elamisloa, mille tingimus on seotud perekonna
taasühinemisega Madalmaade kodaniku või selle seaduse kohaselt seadusliku elamisõigusega välismaalase muu perekonnaliikmega
abikaasana, registreeritud või registreerimata kooselu partnerina või alaealise lapsena juhul, kui välismaalane kuulub Staatssecretarise
arvamuse kohaselt tegelikult selle isiku perekonda, kelle juurde ta soovib elama asuda, kusjuures ta kuulus tema perekonda
juba päritolumaal, ning välismaalase lahusolek sellest perekonnast tähendab ebaproportsionaalselt karmi kohtlemist.
Vb 2000 artikli 3.51 lõige 1 sätestab:
„Vw 2000 artiklis 14 nimetatud tähtajalise elamisloa, mis on seotud riigis elamise jätkamise tingimusega, võib anda välismaalasele,
kes on elanud Madalmaades kolm aastat elamisloa alusel, mille tingimus on seotud:
a)      perekonna taasühinemise või moodustamisega koos isikuga, kellel on alaline elamisõigus;
[…]”
Vb 2000 artikkel 3.52 sätestab, et Vw 2000 artiklis 14 nimetatud tähtajalise elamisloa võib anda – muudel juhtudel kui eelkõige
artiklis 3.51 nimetatud juht – märkega „jätkuv elamisõigus” sellisele välismaalasele, kes on elanud riigis seaduslikult selle
sama seaduse alusel ja kellelt Staatssecretarise arvamuse kohaselt ei saa eriliste isiklike asjaolude tõttu nõuda, et ta lahkuks
Madalmaadest.
Vc 2000 sätestab eelkõige Madalmaade ametiasutuste poolt seoses otsusega nr 1/80 järgitava poliitika. Selle ringkirja jaos
B11/3.5 põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsioonis on nimetatud otsuse artikli 7 kohta eelkõige sätestatud
järgmist:
„Selgitused järgmiste mõistete kohta: „perekonnaliikmed”: Türgi päritolu töötaja abikaasa ja alanejad sugulased, kel ei ole
veel täitunud 21. eluaasta või kellele on tagatud ülalpidamine, ning selle töötaja ja tema abikaasa ülenejad sugulased, kes
on nende ülalpidamisel […]
„seaduslik elamine”: selle mõiste puhul on eeldatud, et perekonnaliige on elanud kolme või viie aasta jooksul katkematult
ja tegelikult koos asjaomase Türgi päritolu töötajaga […]. Selle ajavahemiku arvutamisel tuleb arvesse võtta lühikesi kooselu
katkestusi, mille eesmärk ei ole kooselamise lõpetamine. Selliseks võib pidada mõjuval põhjusel ühisest elukohast mõistliku
ajavahemiku jooksul eemalviibimist ja asjaomase isiku sunniviisilist viibimist oma kodumaal vähem kui kuue kuu jooksul […]”
Perekonnaliikme elamisõiguse jätkamise kohta on Vc 2000 jaos B11/3.5.1 sätestatud eelkõige:
„[…] siseriiklikud õigusnormid perekondade taasühinemise ja moodustamise kohta […] annavad perekonnaliikmetele tavaliselt
kohe ka õiguse töötada. Seega lähevad siseriiklikud õigusnormid  kaugemale otsuses nr 1/80 sätestatud kohustusest. Lisaks
on siseriiklike õigusnormide kohaselt alaealisele perekonnaliikmele, kes on saanud alaealisena elamisloa perekonna taasühinemiseks
isikuga, kel on tähtajatu elamisõigus, juba aasta möödumisel tagatud õigus saada oma elamise jätkamiseks selles riigis (iseseisev)
elamisluba […]
„Seaduslik elamine kolme aasta jooksul”: pärast kolme aasta jooksul seaduslikult elamist kehtib üldine reegel, et riigi seaduslikul
tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kes on perekonna taasühinemise käigus saanud Madalmaades elamisõiguse,
on õigus vabale juurdepääsule kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul. Asjaolul, et perekonnaliige on sündinud Madalmaades
ega ole seega pidanud taotlema Türgi päritolu töötaja perekonna taasühinemiseks luba, ei ole seejuures tähtsust […]”
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tähendab Vc 2000 viimane täpsustus, et Madalmaade õiguse kohaselt saab sellist vaba
juurdepääsu tööturule, nagu on sätestatud otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teises taandes, kohaldada juba kolme aasta
möödumisel seadusliku elamise algusest. See Türgi päritolu töötajate perekonnaliikmete jaoks soodsam säte kujutab endast erandit
otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimesest taandest. Alati tuleb kohaldada soodsamat sätet.
Lisaks võivad nimetatud perekonnaliikmed juba kolme aasta möödumisel seadusliku elamise algusest Madalmaades nõuda iseseisvat
elamisluba riigis elamise jätkamiseks. Selle loa alusel on neil vaba juurdepääs töökohtadele omal valikul.
Kolm aastat pärast seaduslikult Madalmaades elamist ei ole otsuse nr 1/80 artikli 7 kohaselt perekonnaliikme elamisõigus enam
tingimustega seotud. Asjaolul, et Türgi päritolu töötaja ei tööta enam seaduslikult tööturul või et perekondlik kooselu on
lõppenud, ei ole enam pärast nende kolme aasta möödumist asjaomasele perekonnaliikmele elamisõigust andes tähtsust. See kehtib
sõltumata sellest, kas perekonnaliikmel on iseseisev elamisluba.
Vc 2000 jagu B2/8.3, põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsioonis, on sõnastatud järgmiselt:
„Elamisluba ei anta, kui täisealine laps ei kuulu sel ajal tegelikult oma vanema perekonda või ei kuulunud oma vanema perekonda
juba päritolumaal. „Tegelikult perekonda kuuluma” tähendab, et:
–        pereside eksisteeris juba välismaal;
–        laps on moraalselt ja majanduslikult sõltuv oma vanemast ja oli seda juba välismaal ning
–      välismaalane asub elama oma vanema(te) juurde.
Täisealine laps ei kuulu enam tegelikult perekonda, kui tegelikku peresidet võib käsitada lõppenuna. See on nii ühe või mitme
järgmise asjaolu esinemisel:
–        püsiv vastuvõtmine teise perekonda ja isikul, kelle juures elamiseks soovitakse saada elamisluba, puudub (tegelik) välismaalase
ülalpidamise kohustus;
–        püsiv vastuvõtmine teise perekonda ja isik, kelle juures elamiseks soovitakse saada elamisluba, ei kata enam välismaalase
kasvatamise ja elatisega seotud kulusid;
–        välismaalane elab iseseisvalt ja katab ise oma ülalpidamiskulud;
–        välismaalasel on abiellumise või koos elama hakkamisega seoses oma perekond;
–        välismaalane hoolitseb või on kohustatud hoolitsema (abieluvälise) lapse, kasulapse, lapsendatud lapse või muu abivajava perekonnaliikme
eest […]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja toimikust nähtub, et F. Pehlivan, kes sündis 7. augustil 1979 Türgis, sisenes Madalmaade territooriumile 11. mail
1999 perekonnaga taasühinemiseks vanemate juurde, kellest vähemalt üks töötas juba seaduslikult Madalmaade tööturul.
Sel põhjusel väljastas Staatssecretaris talle 1. augustil 1999 tähtajalise elamisloa, mis jõustus 9. augustil, märkega „laiendatud
tähenduses perekonna taasühinemiseks vanemate juurde”. Madalmaade ametiasutused pikendasid selle loa kehtivust viimast korda
kuni 24. juulini 2003.
Vaidluse all ei ole, et alates 12. augustist 1999 elas F. Pehlivan kauem kui kolm aastat oma vanemate juures Madalmaades.
F. Pehlivan abiellus 22. detsembril 2000 lühikese Türgis viibimise ajal Türgi kodanikuga. Alles 3. mail 2002 teavitas ta migratsiooniametit
oma abiellumisest, mis registreeriti 1. juulil 2002 tema elukohajärgses omavalitsusasutuses.
Sellest abielust sündis 30. märtsil 2002 poeg.
F. Pehlivani sõnutsi tuli tema abikaasa Madalmaadesse 2002. aastal veoautojuhina ning esitas selles liikmesriigis elamisloa
taotluse. Pärast taotluse rahuldamata jätmist saadeti ta Madalmaade territooriumilt välja. F. Pehlivani sõnul elas tema abikaasa
alates 2002. aasta juunist üheksa kuud tema ja tema vanemate juures.
Pehlivanide abielu lahutati Türgi kohtus 10. veebruaril 2004.
F. Pehlivan kolis 1. aprillil 2005 oma vanemate juurest ära ja asus oma pojaga Madalmaades eraldi elama.
Staatssecretaris tunnistas oma 13. oktoobri 2003. aasta otsusega tagasiulatuvalt alates 22. detsembrist 2000 – see on Pehlivanide
abiellumise kuupäev – F. Pehlivani elamisloa kehtetuks. Seda kehtetuks tunnistamist põhjendati asjaoluga, et Madalmaade õiguse
kohaselt lõppes F. Pehlivani abiellumisega tema ja ta vanemate tegelik pereside.
Madalmaade ametiasutused järeldasid sellest, et F. Pehlivan elas Madalmaades seaduslikult üksnes 22. detsembrini 2000, mis
on lühem periood kui kolm aastat, nii et ta ei saa otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimesele taandele tugineda ning
tuleb seetõttu välja saata.
Leides, et ta elas tegelikult vanemate juures ka pärast 22. detsembrit 2000 ning tema abielu ei mõjutanud mingil hetkel tema
olukorda otsuse nr 1/80 nimetatud sätte osas, esitas F. Pehlivan 7. novembril 2003 tema vastu suunatud väljasaatmise otsuse
peale vaide. Pärast selle vaide rahuldamata jätmist esitas ta 29. detsembril 2005 Rechtbank ’s‑Gravenhage’le kaebuse, milles
palus lisaks peatada väljasaatmise otsuse täitmine.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on selge, et F. Pehlivani isa tuleb pidada Türgi päritolu töötajaks otsuse nr 1/80
tähenduses ning et ta töötas seaduslikult vastuvõtva liikmesriigi tööturul.
Põhikohtuasja poolte vahel ei ole vaidlust ka selle üle, et F. Pehlivan elas alates 12. augustist 1999 katkematult vähemalt
kolm aastat tegelikult oma vanematega sama katuse all.
Leides, et läbivaatamisel oleva kohtuasja lahendus sõltub sellest, kas viimane asjaolu on piisav selleks, et F. Pehlivan täidaks
otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes sätestatud kolmeaastase seadusliku elamise tingimuse vastuvõtvas liikmesriigis
ning võiks seetõttu tugineda sellest sättest tulenevatele õigustele, otsustas Rechtbank ’s‑Gravenhage menetluse peatada ja
esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      a)     Kas […] otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimest taanet tuleb tõlgendada selliselt, et seda tuleb kohaldada, kui perekonnaliige
on kolm aastat elanud Türgi päritolu töötajaga tegelikult koos, ilma et pädevad siseriiklikud ametiasutused oleksid selle
perekonnaliikme elamisõigust kahtluse alla seadnud?
b)      Kas […] otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimese taandega on vastuolus see, kui liikmesriik võib nende kolme aasta jooksul
määrata, et kui elamisõiguse saanud perekonnaliige abiellub, ei saa ta enam selle sätte alusel õigusi, isegi kui ta elab edasi
Türgi päritolu töötaja juures?
2.               Kas [otsuse nr 1/80] artikli 7 esimese lõigu esimese taandega või ühenduse õiguse muude sätete või põhimõtetega on vastuolus
see, kui pädevad siseriiklikud ametiasutused vaidlustavad pärast nimetatud kolme aasta möödumist tagasiulatuvalt välismaalase
elamisõiguse, võttes aluseks siseriiklikud õigusnormid, mis reguleerivad seda, kas kõnealune isik on perekonnaliige ja/või
kas ta elas nende kolme aasta jooksul riigis seaduslikult?
3.      a)     Kas eespool esitatud küsimustele vastuse andmiseks on oluline, kas välismaalane on tahtlikult või tahtmatult jätnud teatamata
andmed, mis on siseriiklike õigusnormide kohaselt olulised tema elamisõiguse suhtes? Kui see on oluline, siis kuidas?
b)      Kas sellega seoses on oluline, kas need andmed saavad teatavaks eespool nimetatud kolmeaastase ajavahemiku jooksul või pärast
selle möödumist? [Seejuures tuleb arvesse võtta, et pärast nende andmete teatavaks saamist võib pädevatel siseriiklikel ametiasutustel
olla vaja enne otsusele jõudmist asjaolusid (põhjalikumalt) uurida.] Kui see on oluline, siis kuidas?”

Eelotsuse küsimused

Sissejuhatavad märkused
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Rechtbank ’s‑Gravenhage eelotsuse küsimused puudutavad Türgi kodaniku olukorda, kellel kui
Türgi sisserändajatest abikaasade – kellest vähemalt üks töötab seaduslikult Madalmaade tööturul – lapsel ja perekonnaliikmel
lubati perekonna taasühinemiseks otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel asuda oma vanemate juurde vastuvõtva liikmesriigi
territooriumile elama.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus sedastas, et F. Pehlivan elas oma vanematega katkematult ühe katuse all enam kui kolm aastat,
kuid Madalmaade ametiasutused seadsid tema elamisõiguse vastuvõtvas liikmesriigis kahtluse alla seetõttu, et ta abiellus enne
otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes sätestatud kolmeaastase tähtaja möödumist. Nimetatud ametiasutused
tuginesid selleks siseriiklikule õigusele, mille alusel lõppeb täiskasvanud lapse abiellumisega tema tegelik kuulumine oma
vanemate perekonda, kuna see laps ei ole enam oma vanematest moraalselt ja majanduslikult sõltuv, nii et sellisel juhul ei
saa elamisluba kehtivalt perekonna taasühinemisel põhineda.
Neil asjaoludel tuleb kõigepealt kindlaks teha, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt oma esimeses küsimuses teada
soovib, kas sellises olukorras Türgi kodanik nagu põhikohtuasja kaebuse esitaja saab tugineda otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese
lõigu esimesele taandele.
Selleks tuleb täpsemalt kindlaks määrata, kas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimest taanet tuleb tõlgendada selliselt,
et asjaolu, et Türgi võõrtöötaja perekonnaliige, kes on perekonna taasühinemiseks saanud loa oma vanemate juurde liikmesriiki
elama asuda, abiellub enne selles sättes ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist, muudab asjaomase isiku elamise vastuvõtvas
liikmesriigis automaatselt ebaseaduslikuks ning kas sellest tulenevalt võib vastuvõttev liikmesriik kohaldada selliseid elamisõigust
käsitlevaid siseriiklikke õigusnorme, nagu on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 20, sellise Türgi kodaniku suhtes
nagu põhikohtuasjas, kelle puhul on selge, et ta elas tegelikult kogu selle aja jooksul oma vanemate juures.

Esimene küsimus
Selleks et anda tarvilik vastus sellisele esimesele küsimusele, nagu on eelnevas kahes punktis kirjeldatud, tuleb meenutada,
et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimesel lõigul on vahetu õigusmõju, nii et Türgi kodanikel, kelle suhtes see säte on kohaldatav,
on õigus sellele otseselt liikmesriikide kohtutes tugineda selleks, et tema suhtes ei kohaldataks siseriiklikke õigusnorme,
mis on selle sättega vastuolus (vt selle kohta eelkõige 17. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑351/95: Kadiman, EKL 1997,
lk I‑2133, punkt 28, ja 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑303/08: Bozkurt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 31).
Nagu nähtub nimetatud artikli 7 esimese lõigu sõnastusest, sõltub selles sättes ette nähtud õiguste omandamine kahest kumulatiivsest
eeltingimusest, milleks on esiteks asjaolu, et asjaomane isik peab olema vastuvõtva liikmesriigi seaduslikul tööturul juba
töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliige ning teiseks, et selle riigi pädevad ametiasutused peavad olema ta lubanud nimetatud
töötaja juurde elama (vt eespool viidatud kohtuotsus Bozkurt, punkt 26). Nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 21–23 on mainitud,
on käesoleval juhul selge, et F. Pehlivan täidab need tingimused.
Kuna nimetatud eeltingimused on täidetud, siis tuleb otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu kohaldamiseks veel kontrollida,
kas asjaomane Türgi kodanik on teatud aja jooksul vastuvõtva liikmesriigi territooriumil seaduslikult elanud (vt eelkõige
7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑373/03: Aydinli, EKL 2005, lk I‑6181, punkt 29).
Sama otsuse artikli 7 esimese lõigu kahes taandes sätestatud elamisperioodid eeldavad, et tunnustataks Türgi päritolu töötajaga
vastuvõtvasse liikmesriiki kaasa tulla lubatud perekonnaliikmete vastavat elamisõigust neil perioodidel, ilma milleta need
kaotaks kogu oma kasuliku mõju (vt eespool viidatud kohtuotsus Kadiman, punkt 29, ja eespool viidatud kohtuotsus Bozkurt,
punktid 31 ja 36). Nimelt muudaks sellisest õigusest ilmajätmine sisuliselt mõttetuks liikmesriigi poolt Türgi päritolu töötaja
perekonnaliikmele antud loa tema juurde elama asuda ning see võrduks asjaomase isiku võimaluse eitamisega vastuvõtva liikmesriigi
territooriumile elama asuda.
Järelikult sellisel Türgi päritolu kodaniku perekonnaliikmel nagu F. Pehlivani, kes vastab eespool käesoleva kohtuotsuse punktis 40
meenutatud kahele eeltingimusele ning on seaduslikult elanud kauem kui kolm aastat vastuvõtva liikmesriigi territooriumil,
on kindlasti nimetatud liikmesriigis elamise õigus, mis põhineb otseselt sellel sättel.
Mis puudutab täpsemalt otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes sätestatud tingimust seadusliku elamise kohta,
enne kui algne kolmeaastane periood on lõppenud, siis nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et otsuse nr 1/80 erinevates
sätetes kasutatavad mõisted on liidu õiguse mõisted, mida tuleb tõlgendada Euroopa Liidus ühetaoliselt, võttes arvesse kõnealuste
sätete mõtet ja eesmärki ning nende konteksti, et tagada nende ühetaoline kohaldamine liikmeriikides (vt eelkõige 30. septembri
1997. aasta otsus kohtuasjas C‑98/96: Ertanir, EKL 1997, lk I‑5179, punkt 59, ning 30. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C‑275/02: Ayaz, EKL 2004, lk I‑8765, punktid 39 ja 40).
Vastavalt selle otsusega taotletavale üldeesmärgile, milleks on sotsiaalvaldkonnas soodsama regulatsiooni kehtestamine Türgi
päritolu töötajate ja nende perekonnaliikmete suhtes, et järk‑järgult saavutada vaba liikumine (vt eelkõige 16. märtsi 2000. aasta
otsus kohtuasjas C‑329/97: Ergat, EKL 2000, lk I‑1487, punkt 43), on eelkõige sama otsuse artikli 7 esimese lõiguga kehtestatud
süsteemi eesmärk luua soodsad tingimused perekonna taasühinemiseks vastuvõtvas liikmesriigis. Esialgu, st enne nimetatud sätte
esimeses taandes sätestatud algse kolmeaastase perioodi lõppemist, on selle eesmärk soodustada vastuvõtvas liikmesriigis juba
seaduslikult elava Türgi päritolu võõrtöötaja töötamist ja elamist selle kaudu, et ta perekonnaliikmed on temaga koos. Järgmiseks
tugevdab sama sätte teine taane Türgi päritolu võõrtöötaja perekonnaliikmete positsiooni, andes neile võimaluse ise tööturule
siseneda, et luua endale sellest töötajast sõltumatu olukord ning tugevdada seega perekonna jätkusuutlikku lõimumist vastuvõtvas
liikmesriigis (vt eespool viidatud kohtuotsus Bozkurt, punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus järeldas sellest, et põhimõtteliselt on perekonnaliige, välja arvatud siis, kui tal on mõjuv põhjus seda mitte
teha, kohustatud võõrtöötajaga tegelikult koos elama niikaua, kui tal ei ole endal õigust vabale juurdepääsule tööturule,
st kuni otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes sätestatud kolmeaastase perioodi lõppemiseni (vt eespool viidatud
kohtuotsus Bozkurt, punkt 35). Nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Kadiman punktides 42 ja 44 märkis, on olukord
teistsugune vaid juhul, kui objektiivsed asjaolud õigustavad seda, et perekonnaliige ei ela vastuvõtvas liikmesriigis Türgi
päritolu võõrtöötajaga sama katuse all.
Seoses otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu sisulise eesmärgi ning mõttega täpsustas Euroopa Kohus selles kontekstis, et
perekonna taasühinemine, mis õigustas perekonnaliikme sisenemist vastuvõtva liikmesriigi territooriumile, peab konkreetselt
ilmnema nimetatud perekonnaliikme järjepidevast elamisest koos töötajaga, kuni see perekonnaliige saab pärast kolme aastat
võimaluse elada sõltumatult vanemast, kelle tõttu ta sai vastuvõtvasse liikmesriiki integreeruda (vt eespool viidatud kohtuotsus
Ergat, punkt 36).
Samuti on Euroopa Kohus tõlgendanud otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimest taanet selliselt, et see säte ei keela
vastuvõtval liikmesriigil seada perekonnaliikme elamisõigust esimesel kolmel aastal sõltuvusse tingimustest, mis tagavad,
et nimetatud perekonnaliikme viibimine tema territooriumil on vastavuses selle artikli 7 esimese lõigu mõtte ja eesmärgiga
(eespool viidatud kohtuotsus Kadiman, punkt 33).
Selleks et selle tõlgenduse ulatust täpselt määratleda, tuleb meenutada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu aluseks oleva
süsteemi loogikat, nagu lepingupooled selle paika panid.
Sellega seoses nähtub esiteks selgelt Euroopa Kohtu praktikast, et liikmesriigi territooriumil juba seaduslikult töötava Türgi
päritolu töötaja perekonnaliikme esmast lubamist sellesse liikmesriiki reguleerib põhimõtteliselt selle riigi õigus – selline
pädevus ilmneb siseriiklike pädevate asutuste poolt asjaomasele isikule antavast loast selle töötaja juurde elama asuda (vt
eespool viidatud kohtuotsus Ayaz, punktid 34 ja 35).
Teiseks, kui otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes sätestatud algne kolmeaastane periood on lõppenud, ei
ole liikmesriigil enam õigust Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmele elamislubade andmiseks tingimusi seada (vt eespool
viidatud kohtuotsus Ergat, punkt 38, ja 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑467/02: Cetinkaya, EKL 2004, lk I‑10895,
punkt 30).
Seoses üleminekuetapiga tuleb nentida, et kolme aasta jooksul alates asjaomase perekonnaliikme sisenemisest vastuvõtva liikmesriigi
territooriumile on liikmesriigil teatud pädevus reguleerida asjaomase isiku elamisõigust, kuid see pädevus ei ole piiramatu.
Nagu tuleneb eriti eespool viidatud kohtuotsuse Kadiman punktist 33, on vastuvõtval liikmesriigil õigus seada Türgi päritolu
töötaja perekonnaliikme elamisõigusele tingimusi üksnes siis, kui need tagavad otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu eesmärgi
täieliku järgimise, kindlustades, et asjaomane isik ei ela tema territooriumil selle sätte mõtet ja eesmärki eirates, nagu
neid on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 45.
Kuna nende kolme aasta jooksul ei ole asjaomase Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel põhimõtteliselt ja arvestades sellist
soodsamat korda, nagu on ette nähtud otsuse nr 1/80 artikli 14 lõikes 2, õigust töötades iseseisvalt elada, on sellel perioodil
ainsaks põhjenduseks nende elamisele vastuvõtvas liikmesriigis perekonna taasühinemine, mis võimaldab Türgi päritolu töötajal,
kelle tõttu nad said loa selle riigi territooriumile siseneda, seal riigis koos oma perekonnaliikmetega elada.
Seetõttu võib vastuvõttev liikmesriik õiguspäraselt nõuda, et algse kolmeaastase perioodi jooksul elaks kõne all olev perekonnaliige
tegelikult koos asjaomase Türgi võõrtöötajaga.
Kuid sellel liikmesriigil ei ole õigust sellega seoses sätestada oma olemuselt erinevaid õigusnorme, kui tulenevad otsusest
nr 1/80, ega kehtestada muid tingimusi, kui selle otsusega on ette nähtud. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt
tuleneb nimelt nii liidu õiguse ülimuslikkusest kui ka sellise sätte nagu otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu vahetust
õigusmõjust, et vastuvõtva liikmesriigi tööturule Türgi päritolu töötajate järkjärgulise integreerimise süsteemi ulatust ei
või liikmesriigid ühepoolselt muuta ning seetõttu ei ole neil pädevust võtta meetmeid, mis nõrgendavad õiguslikku staatust,
mis niisugustele kodanikele EMÜ‑Türgi assotsiatsiooniõigusega on sõnaselgelt antud (vt selle kohta 22. juuni 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑65/98: Eyüp, EKL 2000, lk I‑4747, punkt 40 ja 41; 19. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑188/00: Kurz, EKL 2002,
lk I‑10691, punktid 66–68, ning 4. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑14/09: Genc, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punktid 36–38).
Just seda aga põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid teevad. Sellised õigusnormid, nagu esinevad Vc 2000 jaos B2/8.3,
ei piirdu üksnes selle sätestamisega, et Türgi päritolu võõrtöötaja perekonnaliige peab esimese kolme aasta jooksul, kui ta
vastuvõtvas liikmesriigis elab, selle töötajaga tegelikult sama katuse all elama, vaid sätestavad, et tegeliku peresideme
katkestab muu hulgas pelgalt asjaolu, et täisealine laps abiellub või astub suhtesse. Järelikult võimaldavad sellised õigusnormid
siseriiklikel ametiasutustel niisuguses olukorras oleva perekonnaliikme elamisloa automaatselt tühistada isegi siis, kui asjaomane
isik elab jätkuvalt koos selle töötajaga.
Seega tuleb nentida, et sellised õigusnormid ületavad oluliselt nende meetmete piire, mille vastuvõttev liikmesriik võib otsuse
nr 1/80 alusel võtta. Sellised tingimused, nagu on kirjeldatud eelmises punktis, ei sisaldu otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses
lõigus, mis on üldine ja tingimusteta, ning selliseid tingimusi ei saa õigustada ka tulenevalt mõttest, millest lähtuvalt
see säte vastu võeti.
Mis puudutab täpsemalt sellise perekonnaliikme olukorda, nagu on põhikohtuasja kaebuse esitaja, siis nähtub eelotsusetaotluse
esitanud kohtu järeldustest, et alates tema lubamisest Madalmaade territooriumile aastal 1999 kuni 1. aprillini 2005 – kuupäev,
mil ta lahkus kodust, et teisel aadressil elama asuda – ei elanud F. Pehlivan kunagi eraldi oma vanematest, kes elavad vastuvõtvas
liikmesriigis seaduslikult ja kellest vähemalt üks töötab seaduslikult selle riigi tööturul.
Euroopa Kohtu käsutuses olevatest materjalidest nähtub, et F. Pehlivan elas vastuvõtvas liikmesriigis katkematult enam kui
kolmeaastase perioodi jooksul kooskõlas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga ning selle sätte aluseks oleva eesmärgiga,
milleks on perekonna taasühinemine.
Neil tingimustel tuleb nentida, et asjaomane isik elas nimetatud sätte tähenduses alati Madalmaade territooriumil seaduslikult.
Sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei mõjuta F. Pehlivani abiellumine enne sama sätte esimeses taandes
sätestatud kolmeaastase perioodi lõppemist igal juhul F. Pehlivani elamisõigust vastuvõtvas liikmesriigis, kuna see abielu
ei tinginud käesoleval juhul asjaomase isiku tegeliku kooselu lõppemist Türgi päritolu töötajaga, kelle tõttu tal lubati liikmesriigi
territooriumile perekonna taasühinemiseks siseneda.
Selline tõlgendus on kooskõlas ka Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikaga, mille kohaselt võib Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetele,
kes vastavad otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus nimetatud tingimustele, selle sättega antud õigusi piirata ainult kahel
juhul: kui Türgi päritolu sisserändaja viibimine vastuvõtva liikmesriigi territooriumil kujutab endast sama otsuse artikli 14
lõike 1 kohaselt tema isikliku käitumise tõttu reaalset ja tõsist ohtu avalikule korrale, julgeolekule või rahvatervisele
või kui asjaomane isik on lahkunud selle liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ilma mõjuva põhjuseta
(vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Bozkurt, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud ja vastupidi sellele, mida sätestavad põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid, tuleneb
sellest eelkõige, et asjaolu, et asjas tähtsust omaval hetkel on isik täisealine, ei mõjuta kuidagi õigusi, mille ta on otsuse
nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel omandanud (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Ergat, punktid 26 ja 27,
ning 16. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑502/04: Torun, EKL 2006, lk I‑1563, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõigist nendest kaalutlustest lähtuvalt tuleb järeldada, et sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei oma
Türgi päritolu töötaja perekonnaliikme abiellumine enne otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus sätestatud kolmeaastase perioodi
lõppemist isiku elamisõiguse säilimise seisukohast mingit tähtsust, kui ta elas kogu selle perioodi jooksul tegelikult selle
töötajaga ühe katuse all. Seega ei olnud liikmesriigil käesoleval juhul alust seada kahtluse alla elamisõigust, mis on põhikohtuasja
kaebuse esitajal liidu õiguse alusel, ning siseriiklike kohtute ülesanne on seda õigust tervikuna kohaldada ja kaitsta liidu
õigusega isikutele otseselt antud õigusi, jättes kohaldamata kõik sellega vastuolus olevad siseriiklikud õigusnormid (vt eespool
viidatud kohtuotsus Eyüp, punkt 42, ja eespool viidatud kohtuotsus Kurz, punkt 69).
Lõpuks tuleb täpsustada, et eelmises punktis toodud tõlgendus ei ole vastuolus ka 23. novembril 1970. aastal alla kirjutatud
lisaprotokolli artikli 59 nõuetega. Nimelt ei saa analoogsetel põhjendustel kui need, mis Euroopa Kohus on esitanud 18. juuli
2007. aasta otsuse kohtuasjas C‑325/05: Derin (EKL 2007, lk I‑6495) punktides 62–67 ja 4. oktoobri 2007. aasta otsuse kohtuasjas
C‑349/06: Polat (EKL 2007, lk I‑8167) punktis 21 ning eespool viidatud kohtuotsuse Bozkurt punktis 45, Türgi päritolu võõrtöötaja
perekonnaliikme olukorda võrrelda liikmesriigi kodaniku perekonnaliikme olukorraga, kuna nende õiguslikus olukorras on märkimisväärseid
erinevusi (vt selle kohta ka 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑462/08: Bekleyen, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punktid 37, 38 ja 43).
Seetõttu tuleb kõike eelnevat silmas pidades esimesele küsimusele vastata, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimest
taanet tuleb tõlgendada selliselt, et:
–        selle sättega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt kaotab selle riigi tööturul juba seaduslikult töötava
Türgi päritolu võõrtöötaja perekonnaliige, kellel on lubatud temaga kaasa tulla, sama sätte alusel perekonna taasühinemisest
temale tulenevad õigused üksnes asjaolu tõttu, et ta abiellus täisealiseks saades, kuigi ta jätkas selle töötajaga koos elamist
esimese kolme aasta jooksul vastuvõtvas liikmesriigis viibides;
–        Türgi kodanik, kes nagu põhikohtuasja kaebuse esitaja kuulub selle sätte kohaldamisalasse, saab selle alusel nõuda vastuvõtvas
liikmesriigis elamisõigust hoolimata asjaolust, et ta abiellus enne nimetatud esimese lõigu esimeses taandes sätestatud kolmeaastase
perioodi lõppemist, kui ta tegelikult elas kogu selle perioodi jooksul ühe katuse all Türgi päritolu võõrtöötajaga, kelle
tõttu tal lubati selle liikmesriigi territooriumile perekonna taasühinemise eesmärgil siseneda.
Tulenevalt esimesele küsimusele antud vastusest ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu teistele küsimustele vastamine enam
vajalik.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
19. septembri 1980. aasta assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta artikli 7 esimese lõigu esimest
taanet tuleb tõlgendada selliselt, et:
–
selle sättega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt kaotab selle riigi tööturul juba seaduslikult töötava
Türgi päritolu võõrtöötaja perekonnaliige, kellel on lubatud temaga kaasa tulla, sama sätte alusel perekonna taasühinemisest
temale tulenevad õigused üksnes asjaolu tõttu, et ta abiellus täisealiseks saades, kuigi ta jätkas selle töötajaga koos elamist
esimese kolme aasta jooksul vastuvõtvas liikmesriigis viibides;
–
Türgi kodanik, kes nagu põhikohtuasja kaebuse esitaja kuulub selle sätte kohaldamisalasse, saab selle alusel nõuda vastuvõtvas
liikmesriigis elamisõigust hoolimata asjaolust, et ta abiellus enne nimetatud esimese lõigu esimeses taandes sätestatud kolmeaastase
perioodi lõppemist, kui ta tegelikult elas kogu selle perioodi jooksul ühe katuse all Türgi päritolu võõrtöötajaga, kelle
tõttu tal lubati selle liikmesriigi territooriumile perekonna taasühinemise eesmärgil siseneda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.