CELEX: 62010CJ0389
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinat
Sakot
Markkinoiden koko, rikkomisen kesto ja yhteistyö, jotka voidaan ottaa huomioon
Tehokkaat oikeussuojakeinot

KME Germany AG, aiemmin KM Europa Metal AG (jäljempänä KME Germany), KME France SAS, aiemmin Tréfimétaux SA (jäljempänä KME
France) ja KME Italy SpA, aiemmin Europa Metalli SpA (jäljempänä KME Italy; yhteisesti KME-konserni), vaativat valituksellaan
unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-25/05, KME Germany ym. vastaan komissio, 19.5.2010
antaman tuomion (jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla vaadittiin valittajille
EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-1/38.069 – Kupariset
vesi- ja viemäriputket) 3.9.2004 tehdyn komission päätöksen K(2004) 2826 (jäljempänä riidanalainen päätös) 2 artiklan g, h
ja i alakohdassa määrättyjen sakkojen määrän alentamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
6.2.1962 annetun neuvoston [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204)
15 artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään
1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)      rikkovat [EY 81] artiklan 1 kohtaa tai [EY 82] artiklaa; taikka
b)       rikkovat jotakin 8 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyä velvoitetta.
Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”
Asetus N:o 17 kumottiin ja korvattiin perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1), jota sovelletaan 1.5.2004 lähtien.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.       Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta
a)       rikkovat perustamissopimuksen 81 artiklan tai 82 artiklan määräyksiä; – –
– –
Kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen
tilikauden liikevaihdosta.
– –
3.       Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus että sen kesto.”
Saman asetuksen 31 artiklassa säädetään seuraavaa:
”[Unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon
tai uhkasakon. Se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa” (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) ja jota
sovellettiin riidanalaisen päätöksen tekemishetkellä, johdanto-osassa todetaan seuraavaa:
”Näissä suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus
suhteessa yrityksiin kuin myös [unionin] tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara
harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta.
Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen
rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.
Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien
olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella.”
Suuntaviivojen 1 kohdan mukaan ”perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Ne ovat ainoat asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet”.
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomisen vakavuutta koskevan kriteerin mukaisessa arvioinnissa on otettava huomioon
rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten
markkinoiden laajuus. Rikkomiset jaetaan kolmeen luokkaan: vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomisiin.
Suuntaviivojen mukaan erittäin vakavia rikkomisia ovat muun muassa niin sanotut hintakartellit tai markkinoiden jakaminen
horisontaalisin rajoituksin. Mahdollinen sakon perusmäärä on ”yli 20 miljoonaa [euroa]”. Suuntaviivoissa ilmaistaan tarve
vaihdella tätä sakon perusmäärää, jotta voidaan ottaa huomioon rikkomisen laatu, rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen
kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille, sakon varoittava vaikutus sekä yritysten
oikeudellinen ja taloudellinen tieto ja infrastruktuurit, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa
mahdollisesti liittyviä rikkomisia. Suuntaviivoissa todetaan lisäksi, että jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, voi
olla tarpeen ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus
kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia.
Rikkomisen keston perusteella suuntaviivoissa erotetaan toisistaan yleensä alle vuoden kestävä lyhytaikainen rikkominen, yleensä
yhdestä viiteen vuotta kestävä keskipitkän ajan kestävä rikkominen ja pitkäaikainen rikkominen, jonka kesto on yleensä yli
viisi vuotta. Suuntaviivojen mukaan viimeksi mainituille rikkomisille voidaan vahvistaa 10 prosentin lisämäärä kutakin vuotta
kohden rikkomisen vakavuuden perusteella määrätystä määrästä. Lisäksi suuntaviivoissa säädetään pitkäaikaisia rikkomisia koskevasta
tiukennetusta sakon määrän korottamisesta, jotta kilpailusääntöjen rikkojia rangaistaisiin tehokkaasti sellaisista rajoituksista,
jotka ovat aiheuttaneet jatkuvia haitallisia vaikutuksia kuluttajille, ja jotta niitä kannustettaisiin ilmoittamaan rikkomisesta
tai toimimaan yhteistyössä komission kanssa.
Suuntaviivojen 2 kohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan korottaa raskauttavien olosuhteiden perusteella, kuten esimerkiksi
sillä perusteella, että sama yritys tai samat yritykset syyllistyvät uudelleen samanlaatuiseen rikkomiseen. Suuntaviivojen
3 kohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella, kuten esimerkiksi sillä perusteella,
että yritys on passiivinen tai se on ainoastaan seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa tai on jättänyt käytännössä
soveltamatta kilpailusääntöjen vastaisia sopimuksia tai menettelytapoja taikka on tehnyt todellista yhteistyötä menettelyissä,
jotka koskevat sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon
(EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia.
Suuntaviivat korvattiin 1.9.2006 alkaen suuntaviivoilla asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien
sakkojen laskennasta (EUVL 2006, C 210, s. 2).
Yhteistyötiedonannossa määritellään ne edellytykset, joilla komission kanssa tämän suorittamissa kartelleja koskevissa tutkimuksissa
yhteistyössä olleet yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai niille määrättyjä sakkoja voidaan lieventää. Yhteistyötiedonannon
B kohdan mukaan muun muassa sellaisen yrityksen, joka ilmoittaa komissiolle kartellista, ennen kuin komissio on päättänyt
aloittaa tutkimuksen tilanteessa, jossa komissiolla ei jo ole riittäviä todisteita ilmoitetun kartellin olemassaolon todistamiseksi,
tai joka ensimmäisenä esittää ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta, sakon määrää alennetaan vähintään 75 prosentilla
tai sakko voidaan jättää kokonaan määräämättä. Yhteistyötiedonannon D kohdan mukaan yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosentin
alennus sakkojen määrään muun muassa silloin, jos se toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja,
asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomisen todistamisessa.
Yhteistyötiedonanto korvattiin 14.2.2002 alkaen komission tiedonannolla sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä
kartelleja koskevissa asioissa (EYVL 2002, C 45, s. 3). Komissio sovelsi kuitenkin nyt käsiteltävässä asiassa yhteistyötiedonantoa,
koska asianomaiset yritykset ottivat komission kanssa yhteistyötä tehdessään huomioon mainitun yhteistyötiedonannon.

Asian tausta
Valittajat osallistuivat muiden kuparista ja kupariseoksista valmistettujen puolivalmiiden tuotteiden valmistajayritysten
kanssa kartelliin, joka koski hinnoista sopimista, markkinoiden jakamista ja luottamuksellisten tietojen vaihtamista kuparisten
vesi- ja viemäriputkien markkinoilla.
Tarkastuksensa ja tutkimuksensa suoritettuaan komissio teki 3.9.2004 riidanalaisen päätöksen, jonka tiivistelmä julkaistiin
13.7.2006 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 192, s. 21).
Kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisessa komissio otti huomioon rikkomisen laadun, sen todellisen vaikutuksen
markkinoihin, asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuuden ja näiden markkinoiden koon. Komissio
totesi, että käsiteltävänä olevassa asiassa tarkoitettujen käytäntöjen kaltaiset markkinoiden jakaminen ja hintojen vahvistaminen
muodostivat jo luonteensa puolesta erittäin vakavan kilpailusääntöjen rikkomisen, ja katsoi, että maantieteelliset markkinat,
joihin kartellin vaikutukset kohdistuivat, vastasivat Euroopan talousaluetta (ETA). Komissio otti huomioon myös sen, että
kupariset vesi- ja viemäriputket olivat erittäin tärkeä teollisuudenala. Todellisesta vaikutuksesta markkinoihin komissio
totesi, että oli olemassa riittävää näyttöä siitä, että kartellilla on kaiken kaikkiaan ollut vaikutusta kyseessä olevilla
markkinoilla. Komissio päätteli tämän perusteella, että kyseiset yritykset olivat syyllistyneet erittäin vakavaan kilpailusääntöjen
rikkomukseen
Komissio yksilöi riidanalaisessa päätöksessä neljä ryhmää, joiden se katsoi kuvastavan yritysten suhteellista merkitystä kyseessä
olevassa kilpailusääntöjen rikkomisessa. KME-konsernin katsottiin olevan kyseisten markkinoiden suurin toimija, ja se luokiteltiin
ensimmäiseen ryhmään.
Markkinaosuudet määritettiin sen liikevaihdon perusteella, jonka kukin kilpailusääntöjen rikkoja sai kuparisten vesi- ja viemäriputkien
myynnistä yhdistetyillä yksinkertaisten kuparisten vesi- ja viemäriputkien ja muovitettujen kuparisten vesi- ja viemäriputkien
markkinoilla. Komissio vahvisti täten KME-konsernin sakon laskentapohjaksi 70 miljoonaa euroa.
Kun otetaan huomioon se, että kesäkuuhun 1995 saakka KME France ja KME Italy muodostivat yhdessä yrityksen, joka oli erillinen
KME Germanystä, KME-konsernille vahvistettu 70 miljoonan euron määräinen sakon kokonaislaskentapohja jakautui siten, että
KME-konsernin sakon laskentapohja oli 35 miljoonaa euroa, KME Germanyn sakon laskentapohja 17,5 miljoonaa euroa ja KME Italyn
ja KME Francen sakon laskentapohja yhteisvastuullisesti 17,5 miljoonaa euroa.
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio korotti sakkojen laskentapohjia 10 prosenttiyksiköllä kultakin kokonaiselta
rikkomisvuodelta ja 5 prosenttiyksiköllä kultakin kuuden kuukauden pituiselta tai sitä pidemmältä mutta alle vuoden pituiselta
lisäajanjaksolta. Riidanalaisessa päätöksessä todettiin, että
–        koska KME-konserni osallistui kartelliin viiden vuoden ja seitsemän kuukauden ajan, sen sakon laskentapohjaa, jonka määrä
oli 35 miljoonaa euroa, oli korotettava 55 prosentilla
–        koska KME Germany osallistui kartelliin seitsemän vuoden ja kahden kuukauden ajan, sen sakon laskentapohjaa, jonka määrä oli
17,5 miljoonaa euroa, oli korotettava 70 prosentilla, ja
–        koska KME France ja KME Italy osallistuivat kartelliin viiden vuoden ja kymmenen kuukauden ajan, niiden sakon laskentapohjaa,
jonka määrä oli 17,5 miljoonaa euroa, oli korotettava 55 prosentilla.
Kuten riidanalaisen päätöksen 719 perustelukappaleesta käy ilmi, valittajille määrättyjen sakkojen perusmäärät ovat rikkomiseen
osallistumisen keston perusteella laskettujen korotusten jälkeen seuraavat:
–        KME-konserni: 54,25 miljoonaa euroa
–        KME Germany: 29,75 miljoonaa euroa ja
–        KME France ja KME Italy: (yhteisvastuullisesti) 27,13 miljoonaa euroa.
Kuten riidanalaisen päätöksen 758 ja 759 perustelukappaleesta käy ilmi, komissio otti lieventävinä olosuhteina huomioon sen,
että KME-konserni ja Outokumpu Oyj:n ja Outokumpu Copper Products Oy:n muodostama Outokumpu-konserni (jäljempänä Outokumpu-konserni)
toimittivat yhteistyönsä puitteissa tietoja, jotka eivät kuulu yhteistyötiedonannon soveltamisalaan. Tämän vuoksi komissio
alensi Outokumpu-konsernille määrätyn sakon perusmäärää 40,17 miljoonalla eurolla, joka vastaa sakkoa, joka sille olisi määrätty
syyskuusta 1989 heinäkuuhun 1997 ulottuvan rikkomisajanjakson osalta, jonka toteen näyttäminen oli mahdollista Outokumpu-konsernin
komissiolle toimittamien tietojen avulla. Kuten riidanalaisen päätöksen 760 ja 761 perustelukappaleesta ilmenee, KME-konsernille
määrätyn sakon perusmäärää alennettiin 7,93 miljoonalla eurolla kyseisen konsernin yhteistyön vuoksi, jonka avulla komissio
saattoi näyttää toteen, että kyseinen rikkominen koski myös muovitettuja kuparisia vesi- ja viemäriputkia.
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti komissio vahvisti yrityksille,
joille riidanalainen päätös on osoitettu, määrättävien sakkojen määrät seuraavasti:
–        KME-konserni: 32,75 miljoonaa euroa
–        KME Germany: 17,96 miljoonaa euroa ja
–        KME France ja KME Italy (yhteisvastuullisesti): 16,37 miljoonaa euroa.

Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat vetosivat seitsemään kanneperusteeseen, jotka kaikki liittyivät niille määrätyn sakon määrän vahvistamiseen. Kanneperusteet
perustuivat siihen, että kartellin todellinen vaikutus markkinoihin otettiin huomioon virheellisesti sakon laskentapohjaa
määritettäessä, teollisuudenalan, jolla kartelli vaikuttaa, koon virheelliseen arviointiin, virheelliseen arviointiin KME-konsernin
koosta kuparisten vesi- ja viemäriputkien markkinoilla, sakon laskentapohjan virheelliseen korottamiseen kartellin keston
perusteella, tiettyjen lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämiseen, yhteistyötiedonannon virheelliseen soveltamiseen
ja KME-konsernin heikon taloudellisen tilanteen huomioon ottamatta jättämiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä kanneperusteet ja siten kanteen kokonaisuudessaan.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös komission vastakanteen, jolla vaadittiin sakkojen määrän korottamista.

Asianosaisten vaatimukset ja menettely unionin tuomioistuimessa
KME-konserni vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        unionin tuomioistuimelle esitettyjen tosiseikkojen perusteella ja mahdollisuuksien mukaan kumoaa riidanalaisen päätöksen osittain
ja alentaa KME-konsernille määrättyjen sakkojen määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka aiheutuvat tästä oikeudenkäynnistä ja oikeudenkäynnistä unionin
yleisessä tuomioistuimessa tai
–        toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa KME-konsernin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin tuomioistuin päätti yleiskokouksessaan, että esillä oleva asia ratkaistaan ilman ratkaisuehdotusta ja että istunto
asianosaisten kuulemiseksi järjestetään samana päivänä kuin samaa kartellia koskevan asian C-386/10 P, Chalkor vastaan komissio,
istunto. Koska valittajat kuitenkin vetosivat osittain samankaltaisiin valitusperusteisiin kuin ne valitusperusteet, joihin
asiassa C-272/09 P, KME Germany ym. vastaan komissio, jossa istunto pidettiin aiemmin, vedottiin komissiota vastaan ja jotka
liittyvät ensimmäiseen sellaiseen päätökseen, jossa määrättiin seuraamuksia rinnakkaisesta kartellista kuparisten teollisuusputkien
markkinoilla, asianosaisia kehotettiin ottamaan suullisessa käsittelyssä huomioon julkisasiamies Sharpstonin mainitussa asiassa
10.2.2011 antama ratkaisuehdotus.

Valitus
KME-konserni vetoaa kuuteen valitusperusteeseen, jotka perustuvat erinäisiin oikeudellisiin virheisiin, jotka liittyvät kilpailusääntöjen
rikkomisen markkinoihin kohdistuvaan vaikutukseen, liikevaihdon ja rikkomisen keston huomioon ottamiseen, suuntaviivojen virheelliseen
soveltamiseen sekä oikeudenmukaisuuden periaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen sen vuoksi, että tietyt
lieventävät olosuhteet jätettiin ottamatta huomioon, suuntaviivojen virheelliseen soveltamiseen ja perustelujen virheellisyyteen
sekä tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen.

Ensimmäinen valitusperuste, joka perustuu erinäisiin oikeudellisiin virheisiin, jotka liittyvät rikkomisen vaikutukseen markkinoihin
Asianosaisten lausumat
Valittajat toteavat, että niiden ensimmäinen valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 81–92 kohtaa. Kyseisiä tuomion
kohtia edeltää yhteenveto asianosaisten lausumista ja unionin yleisen tuomioistuimen kannanotto siihen, voidaanko tietyt väitteet
ja kaksi uutta talouskatsausta, jotka valittajat olivat esittäneet sen osoittamiseksi, ettei rikkomisella ollut todellista
vaikutusta markkinoihin, ottaa tutkittavaksi; unionin yleinen tuomioistuin toteaa tästä valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa,
että mainitut väitteet ja talouskatsaukset on otettava tutkittavaksi.
Valituksenalaisen tuomion 81–92 kohdassa todetaan seuraavaa:
”81      Vastaavasti rikkomisen vakavuuden arvioinnista on myös todettava, että vaikkei komissio olisi näyttänyt toteen, että kartellilla
oli todellinen vaikutus markkinoihin, ei tällä olisi ollut merkitystä rikkomisen luokitteluun ’erittäin vakavaksi’ ja siten
sakon määrään.
82      Tässä yhteydessä on todettava, että järjestelmästä, joka koskee seuraamusten määräämistä kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella
– sellaisena kuin kyseinen järjestelmä on toteutettu asetuksella N:o 17 ja asetuksella N:o 1/2003 ja sellaisena kuin sitä
on oikeuskäytännössä tulkittu – ilmenee, että kartellien kaltaisten yhteistoimintajärjestelyjen perusteella on luonnostaan
määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen vaikutus markkinoihin, eli muun muassa se, missä määrin kilpailun
rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin siihen, jota ilman kartellia olisi sovellettu, ei ole ratkaiseva
tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym.
v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 120 ja 129 kohta ja asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs
Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9925, 68–77 kohta; ks. myös julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus asiassa
C-283/98 P, Mo och Domsjö, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9855, I-9858, ratkaisuehdotuksen 95–101 kohta).
83      Lisäksi on todettava, että suuntaviivoista ilmenee, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla – kuten
nyt käsiteltävässä asiassa – pyritään erityisesti hintojen vahvistamiseen ja asiakkaiden jakamiseen, voidaan jo pelkästään
luonteensa perusteella pitää ’erittäin vakavina’ rikkomisina ilman, että tällaista käyttäytymistä olisi tarpeen luonnehtia
jollakin erityisellä vaikutuksella tai maantieteellisellä laajuudella. Tätä päätelmää tukee se seikka, että vaikka niiden
rikkomisten, joita lähtökohtaisesti pidetään ’vakavina’, kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutus markkinoihin ja vaikutukset
suureen osaan yhteismarkkinoista, ’erittäin vakavien’ rikkomisten ohjeellisessa kuvauksessa ei sitä vastoin mainita mitään
sellaista vaatimusta, että rikkomisella olisi oltava todellinen vaikutus markkinoihin tai sen olisi aiheutettava seurauksia
jollakin erityisellä maantieteellisellä alueella (asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407,
150 kohta).
84      Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin huomauttaa ylimääräisenä perusteluna, että komissio osoitti oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kartellilla on ollut todellinen vaikutus kyseisiin markkinoihin.
85      Tässä yhteydessä on korostettava, että valittajien olettama, jonka mukaan komissio on tilanteessa, jossa se päättää tukeutua
kartellin todelliseen vaikutukseen vahvistaessaan sakon määrää, velvollinen osoittamaan tieteellisesti toteen markkinoihin
kohdistuvan huomattavan taloudellisen vaikutuksen olemassaolon ja kyseisen vaikutuksen ja rikkomisen välisen tosiasiallisen
syy-yhteyden olemassaolon, on hylätty oikeuskäytännössä.
86      Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin useaan otteeseen todennut, että kartellin todellinen vaikutus markkinoihin on katsottava
riittävästi toteen näytetyksi, jos komissio kykenee esittämään konkreettisia ja uskottavia aihetodisteita, jotka osoittavat
kohtuullisen todennäköisesti, että kartelli on vaikuttanut markkinoihin ([asia T-242/01,] Scandinavian Airlines System v.
komissio, [tuomio 18.7.2005, Kok., s. II-2917,] 122 kohta; asia T-59/02, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006,
Kok., s. II-3627, 159–161 kohta; asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 153–155 kohta;
asia T-329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3255, 176–178 kohta ja asia T-322/01, Roquette
Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 73–75 kohta).
87      Tältä osin on muistutettava, että tosiseikat, joihin komissio pääasiallisesti tukeutui todetessaan, että kartellilla oli todellinen
vaikutus markkinoihin, olivat myyntimääriä ja hintatasoja koskevien tietojen vaihtamista koskevan järjestelmän käyttöönotto,
sellaisten kartellikokouksissa laadittujen asiakirjojen olemassaolo, joissa todetaan hintojen nousseen kartellin tiettyinä
ajanjaksoina, ja se, että kartelli oli mahdollistanut kyseisten yritysten hintatavoitteiden saavuttamisen, kartellin jäsenten
huomattava yhteenlaskettu markkinaosuus sekä se, että kunkin kartelliin osallistuneen yrityksen markkinaosuus säilyi suhteellisen
vakaana koko rikkomisen keston ajan – –.
88      Kantajat väittävät, että kartellin toteuttaminen oli vähäistä eikä muilla komission esittämillä seikoilla voida osoittaa,
että kyseisellä kilpailusääntöjen rikkomisella olisi ollut todellista vaikutusta markkinoihin.
89      Oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on oikeus ottaa edellä 87 kohdassa mainitut seikat huomioon päätyäkseen siihen
toteamukseen, että rikkomisella on ollut todellinen vaikutus markkinoihin (ks. vastaavasti [em.] asia Jungbunzlauer v. komissio,
tuomion 159 kohta ja [em.] asia Roquette Frères v. komissio, tuomion 78 kohta, [em.] asia T-59/02, Archer Daniels Midland
v. komissio, tuomion 165 kohta; [em.] asia T-329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomion 181 kohta ja yhdistetyt asiat
T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 285–287
kohta).
90      Komissiota ei myöskään voida arvostella siitä, että se totesi riidanalaisessa päätöksessä, ettei se voi alustavan kertomuksen
perusteella kumota päätelmiänsä, jotka koskevat kartellin todellista vaikutusta markkinoihin. Alustava kertomus koskee nimittäin
ainoastaan kantajia koskevia numeerisia tietoja. Oikeuskäytännöstä käy ilmi, että arvioitaessa kartellin vaikutusta markkinoihin
ei näet merkitystä ole sillä tosiasiallisella menettelyllä, jonka yritys väittää omaksuneensa, vaan huomioon on otettava vain
rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 150
ja 152 kohta; asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711, 342 kohta ja asia T-224/00,
Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 167 kohta).
91      Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty, käsiteltävänä oleva kanneperuste on täten hylättävä perusteettomana.
92      Unionin yleinen tuomioistuin katsoo lisäksi täyden harkintavaltansa perusteella ja edellä esitettyjen näkökohtien valossa,
ettei ole aiheellista saattaa kyseenalaiseksi komission rikkomisen vakavuuden perusteella riidanalaisen päätöksen 693 perustelukappaleessa
määrittämää sakon laskentapohjaa.”
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin perusteli valituksenalaisen tuomion epäjohdonmukaisesti ja epäasianmukaisesti
sekä teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissiolla oli oikeus valittajille määrätyn sakon laskentapohjan määrittämiseksi
rikkomisen vakavuuden perusteella ottaa huomioon kartellin vaikutus kyseisiin markkinoihin ilman, että sen oli osoitettava,
että sopimuksilla oli tosiasiallisesti tällainen vaikutus, ja joka tapauksessa päätellessään tällaisen vaikutuksen olemassaolon
pelkkien tähän suuntaan viittaavien seikkojen perusteella. Lisäksi valittajat katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin
otti tosiseikat ja KME-konsernin sille esittämät taloudelliset todisteet huomioon selvästi vääristyneellä tavalla, kun se
totesi komission osoittaneen oikeudellisesti riittävällä tavalla, että sopimukset vaikuttivat markkinoihin.
Komissio väittää ensinnäkin, että ensimmäinen valitusperuste on tehoton. Se katsoo, ettei tässä valitusperusteessa näet oteta
huomioon sitä, että unionin yleinen tuomioistuin käytti valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa täyttä harkintavaltaansa KME-konsernille
riidanalaisen päätöksen 693 perustelukappaleessa rikkomisen vakavuuden perusteella määritetyn sakon laskentapohjan vahvistamiseksi.
Komissio katsoo toiseksi, että unionin yleisen tuomioistuimen kanta oli perusteltu siltä osin kuin se totesi, että toteamukset,
jotka koskivat rikkomisen vaikutusta markkinoihin, eivät olleet ratkaisevia, ja että joka tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin
sovelsi tätä vaikutusta arvioidessaan asianmukaisia oikeudellisia arviointiperusteita. Komissio toteaa lopuksi, ettei ensimmäistä
valitusperustetta voida ottaa tutkittavaksi, koska se koskee tosiseikkojen ja todistusaineiston arviointia, ja että unionin
yleinen tuomioistuin perusteli toteamuksensa asianmukaisesti muun muassa valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa, jossa se korosti
sitä, että huomioon on otettava vain rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset, mikä selittää sen, ettei kyseinen tuomioistuin
ottanut huomioon valittajien toimittamia ja valittajiin itseensä liittyviä talouskatsauksia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat eivät saata kyseenalaisiksi niitä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksia, jotka liittyvät rikkomisen luokittelemiseen
suuntaviivoissa tarkoitetuksi erittäin vakavaksi rikkomiseksi, vaan kyseisen tuomioistuimen ne toteamukset, jotka koskevat
kartellin todellista markkinoihin kohdistuvaa vaikutusta, joka on sakon perusmäärän määrittämistä varten huomioon otettu seikka.
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomisen vakavuutta koskevan kriteerin mukaisessa arvioinnissa on otettava huomioon
rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin ainoastaan, jos se on mitattavissa.
Kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen määrittäminen edellyttää kartellista johtuvan markkinatilanteen
vertaamista siihen markkinatilanteeseen, joka syntyisi vapaan kilpailun seurauksena. Kun otetaan huomioon niiden tekijöiden
suuri määrä, jotka voivat vaikuttaa markkinoihin, tällainen vertailu edellyttää väistämättä turvautumista olettamiin.
Riidanalaisen päätöksen 629 perustelukappaleessa komissio korosti, ettei ole mahdollista määrittää varmasti tapaa, jolla hinnat
olisivat rikkomisen keston aikana kehittyneet siinä tapauksessa, ettei kartellia olisi ollut. Komissio hylkäsi ensin valittajien
esittämät väitteet ja esitti sitten seikat, joiden perusteella se saman päätöksen 673 perustelukappaleessa totesi, että kilpailua
rajoittavalla järjestelmällä on kaiken kaikkiaan ollut vaikutusta markkinoihin, vaikkei tätä vaikutusta voitukaan tarkasti
määrittää.
Riidanalaisesta päätöksestä käy siis ilmi, että komissio katsoi, ettei nyt käsiteltävässä asiassa ollut mahdollista ottaa
sakon laskennassa huomioon tätä valinnaista tekijää, eli kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin,
koska tämä vaikutus ei ollut mitattavissa. Valituksenalaisessa tuomiossa ei saateta kyseenalaiseksi tätä päätelmää.
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 86 ja 89 kohdassa oikeuskäytännöstä, joka koskee niitä vaatimuksia,
jotka liittyvät kartellin todellisen markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen osoittamiseen. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin
varmisti valituksenalaisen tuomion 87 ja 90 kohdassa, että komissio oli osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että
kartellilla oli todellinen vaikutus kyseisiin markkinoihin. Kuten kyseisen tuomion 84 kohdasta ilmenee, tuomioistuin tutki
tämän seikan kuitenkin ylimääräisenä kysymyksensä muistutettuaan ensin saman tuomion 82 kohdassa aivan oikein, ettei kartellien
todellinen vaikutus markkinoihin ole ratkaiseva arviointiperuste sakkojen suuruuden määrittämiseksi. Tästä seuraa, että valitusperuste,
joka koskee tätä osaa unionin yleisen tuomioistuimen päättelystä, on tehoton.
Joka tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin vastasi päättelyllään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen todellisen markkinoihin
kohdistuvan vaikutuksen osoittamista, siihen valittajien esittämään väitteeseen, joka on kuvattu yhteenvedonomaisesti valituksenalaisen
tuomion 58–62 kohdassa ja jonka mukaan komissio ei ollut riidanalaisessa päätöksessä osoittanut tällaisen vaikutuksen olemassaoloa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että olemassa oli seikkoja, joiden perusteella voitiin todeta markkinoihin kohdistunut
todellinen vaikutus, muttei saattanut kyseenalaiseksi sitä, ettei vaikutusta voida mitata tarkasti.
Unionin yleinen tuomioistuin ei siten toiminut ristiriitaisesti, kun se yhtäältä muistutti periaatteesta, jonka mukaan rikkomisen
todellista markkinoihin kohdistuvaa vaikutusta koskeva peruste ei ole ratkaiseva arviointiperuste sakkojen suuruuden määrittämiseksi,
ja kun se toisaalta tutki, onko tällaisen vaikutuksen olemassaolo osoitettu.
Valittajat ovat näin ollen väärässä päätellessään ensimmäisen valitusperusteen sanamuodosta ilmenevin tavoin, että unionin
yleisen tuomioistuimen harjoittama valvonta merkitsee sitä, että rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin olisi otettava
huomioon valittajille määrätyn sakon laskentapohjan määrittämiseksi. Tämä väite perustuu virheelliselle olettamalle.
Arvostelusta, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti valittajien sille esittämät taloudelliset todisteet huomioon
vääristyneellä tavalla, ei ole väitetty, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tulkinnut talouskatsauksia selvästi vastoin
niiden sanamuotoa (ks. vastaavasti asia C-260/09 P, Activision Blizzard Germany v. komissio, tuomio 10.2.2011, 57 kohta, ei
vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), vaan pikemminkin, että se teki arviointivirheen näiden talouskatsausten sisällön
osalta. Valittajat eivät missään tapauksessa ole yksilöineet täsmällisesti niitä mainittujen talouskatsausten kohtia, joiden
selkeän ja täsmällisen merkityksen unionin yleinen tuomioistuin olisi jättänyt ottamatta huomioon. Tästä seuraa, että tämä
väite on jätettävä tutkimatta.
Näistä seikoista seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.

Toinen valitusperuste, joka perustuu erinäisiin liikevaihdon huomioon ottamiseen liittyviin oikeudellisiin virheisiin
Asianosaisten lausumat
Toinen valitusperuste koskee lähinnä valituksenalaisen tuomion 97–101 kohtaa, joissa todetaan seuraavaa:
”97       Aluksi on todettava, ettei ole olemassa mitään pätevää syytä, joka edellyttäisi sitä, että merkityksellisten markkinoiden
liikevaihto laskettaisiin siten, että tietyt tuotantokustannukset jätetään ottamatta huomioon. Kuten komissio perustellusti
totesi, kaikilla teollisuuden aloilla on sellaisia lopputuotteeseen erottamattomasti liittyviä kustannuksia, joihin valmistaja
ei voi vaikuttaa mutta jotka kuitenkin merkitsevät olennaista valmistajan toimintaan vaikuttavaa tekijää ja joita ei näin
ollen voida jättää ottamatta huomioon vahvistettaessa sakon laskentapohjaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95,
T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja
T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 5030 ja 5031 kohta). Se, että kuparin hinta
muodostaa huomattavan osan vesi- ja viemäriputkien loppuhinnasta tai että hinnanvaihteluihin liittyvä riski on kuparin kohdalla
huomattavasti suurempi kuin muiden raaka-aineiden kohdalla, ei horjuta tätä päätelmää.
98      On todettava, ettei niillä valittajien väitteillä, joilla pyritään osoittamaan, että sen sijaan, että tukeuduttaisiin kyseisten
markkinoiden liikevaihtoa koskevaan perusteeseen, olisi sakkojen ehkäisevä päämäärä ja yhdenvertaisen kohtelun periaate huomioon
ottaen tarkoituksenmukaisempaa vahvistaa sakkojen määrä asianomaisen alan tuottavuuden tai siihen liittyvän lisäarvon perusteella,
ole merkitystä.
99      Tältä osin on ensinnäkin todettava, että koska rikkomisen vakavuus määritetään tukeutumalla moniin tekijöihin, joiden osalta
komissiolla on harkintavaltaa (yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949,
65 kohta), ja koska pakollisesti huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa
(asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 129 kohta), on komission eikä tuomioistuimen asiana
valita harkintavaltaansa käyttäen yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta ja asetuksesta N:o 17 sekä asetuksesta N:o 1/2003
seuraavien rajojen mukaisesti ne tekijät ja numeeriset tiedot, jotka komissio ottaa huomioon pannessaan täytäntöön politiikkaa,
jolla varmistetaan EY 81 artiklassa määrättyjen kieltojen noudattaminen.
100      Seuraavaksi on todettava, että on kiistatonta, että tietyn yrityksen tai tiettyjen markkinoiden liikevaihto on rikkomisen
vakavuuden arviointiperusteena väistämättä väljä ja epätäydellinen. Kyseisen perusteen avulla ei ole mahdollista erottaa sellaisia
aloja, joilla syntyy runsaasti lisäarvoa, sellaisista aloista, joilla syntyy niukasti lisäarvoa, eikä kannattavia yrityksiä
vähemmän kannattavista yrityksistä. On kuitenkin todettava, että huolimatta liikevaihdon likimääräisestä luonteesta niin lainsäätäjä
kuin komissio ja unionin tuomioistuinkin pitävät sitä nykyään kilpailuoikeuden osalta asianmukaisena perusteena arvioitaessa
asianomaisten yritysten kokoa ja taloudellista voimaa (ks. mm. [em.] yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio,
tuomion 121 kohta; asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ja yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 139/2004 (EUVL L 24, s. 1) johdanto-osan kymmenes perustelukappale sekä 14 ja 15 artikla).
101      Edellä esitetystä seuraa, että on todettava, että komissio otti perustellusti huomioon kuparin hinnan kyseisen alan kokoa
määrittäessään.”
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin oikeutta ja esitti epäasianmukaiset perustelut,
kun se hyväksyi sen, että arvioidessaan niiden markkinoiden kokoa, joihin rikkominen vaikutti, komissio tukeutui valittajille
määrätyn sakon vakavuustekijän määrittämiseksi markkina-arvoon, johon virheellisesti sisällytettiin kartellisoiduista markkinoista
erillisillä tuotantoketjun alkupään markkinoilla saadut myyntitulot siitä huolimatta, etteivät kartellin jäsenet olleet vertikaalisesti
integroituneet näillä alkupään markkinoilla.
Valittajat katsovat, että kuparinjalostusteollisuuteen liittyy erityispiirteitä. Ne esittävät erityisesti, että ostaja päättää
kuparimetallin ostoajankohdan London Metal Exchangessä ja täten määrittää sen hinnan. Vaikka putkien valmistaja veloittaa
tämän hinnan ostajalta jalostusmarginaaleineen, tämän seikan huomioon ottaminen yrityksen liikevaihdon laskennassa merkitsee
valittajien mukaan siitä, ettei huomioon oteta kyseisten markkinoiden todellista taloustilannetta, jolle on luonteenomaista
erityisesti se, että raaka-aineen kustannukset muodostavat merkittävän osan tuotteen kustannuksista ja kyseisen raaka-aineen
hinta vaihtelee huomattavasti. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin totesi nämä tosiseikat paikkansapitäviksi.
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi suhteellisuusperiaatetta, kun se ei todennut, että komission
olisi pitänyt ottaa huomioon unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja oma ratkaisukäytäntö, joiden mukaan silloin,
kun komissio määrittää sakon laskentapohjan ja/tai kun se soveltaa ylärajaa, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, sen on
otettava huomioon kyseisten markkinoiden erityispiirteet.
Valittajat väittävät lisäksi, että koska unionin yleinen tuomioistuin ei erottanut valittajia niistä muista yrityksistä, joiden
liikevaihtoon raaka-aineen hinta ei vaikuta yhtä merkittävästi kuin valittajien liikevaihtoon, se loukkasi syrjintäkiellon
periaatetta, jonka mukaan erilaisia tilanteita on kohdeltava keskenään eri tavalla.
Valittajat saattavat kyseenalaiseksi myös oikeuskäytännön, johon unionin yleinen tuomioistuin tukeutui ja joka perustuu komission
harkintamarginaaliin. Valittajat väittävät, ettei unionin yleinen tuomioistuin tutkinut, olivatko arviointiperusteet, joita
komissio käytti kartellin vakavuuden määrittämisessä, merkityksellisiä ja asianmukaisia.
Komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi perustellusti todeta valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa, että
kaikilla teollisuuden aloilla on sellaisia lopputuotteeseen erottamattomasti liittyviä kustannuksia, joihin valmistaja ei
voi vaikuttaa mutta jotka kuitenkin merkitsevät olennaista valmistajan toimintaan vaikuttavaa tekijää ja joita ei näin ollen
voida jättää ottamatta huomioon vahvistettaessa sakon laskentapohjaa.
Lisäksi komissio esittää, että nyt käsiteltävä valitusperuste on jätettävä tutkimatta sikäli kuin valittajat vaativat unionin
tuomioistuinta esittämään unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnista poikkeavan arvioinnin siitä, onko kuparisten vesi- ja
viemäriputkien ala ainutlaatuinen vai ei.
Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin arvioi asiaa puolueettomasti, kun se otti huomioon liikevaihdon eikä kiistanalaisia
tietoja, ja sellaisten kustannusten, ”jotka eivät ole hallittavissa”, vähentäminen olisi merkinnyt juuri kiistanalaisten tietojen
huomioon ottamista. Komissio katsoo tämän päätelmän olevan suhteellisuusperiaatteen mukainen.
Komissio kiistää lopuksi valittajien väitteiden oikeellisuuden siltä osin kuin ne koskevat hintojen vahvistamista koskevaa
menetelmää kyseisillä markkinoilla. Komission mukaan on väärin erottaa erilliset tuotantoketjun alkupään markkinat kartellisoiduista
markkinoista. Se katsoo, että on olemassa yhdet ainoat markkinat eli kupariputkien markkinat ja että kuparin kustannukset
muodostavat vain yhden ainoan kustannuserän.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi on otettava huomioon monia seikkoja, joiden luonne
ja tärkeys vaihtelevat kyseessä olevan rikkomistyypin ja kyseiselle rikkomiselle ominaisten olosuhteiden mukaan. Näitä tekijöitä
voi tapauksesta riippuen olla kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden volyymi ja arvo, yrityksen koko ja
taloudellinen valta ja siten myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla (ks. vastaavasti em. yhdistetyt
asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta).
Vaikka unionin tuomioistuin on katsonut, että sakon määrittämiseksi on mahdollista ottaa huomioon paitsi rikkomiseen syyllistyneen
yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa yrityksen kokoa ja sen taloudellista valtaa, myös se osa liikevaihdosta, joka
tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka on näin ollen omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta,
se on myös tunnustanut, että yrityksen kokonaisliikevaihto on ainoastaan likimääräinen ja epätäydellinen osoitus yrityksen
koosta (em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 121 kohta; asia C-185/95 P, Baustahlgewebe
v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 139 kohta; yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P
ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 243 kohta; asia C-397/03 P, Archer Daniels
Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I‑4429, 100 kohta ja asia C-510/06 P,
Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I‑1843, 74 kohta).
Unionin tuomioistuin on korostanut moneen otteeseen, ettei kummallekaan näistä liikevaihdoista pidä antaa sellaista merkitystä,
joka olisi suhteeton verrattuna muihin rikkomiseen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin (em. yhdistetyt
asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 121 kohta; em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio,
tuomion 243 kohta; em. asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, 100
kohta ja em. asia Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, 74 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin ei siten tehnyt oikeudellisia virheitä eikä se erityisesti loukannut sen paremmin suhteellisuusperiaatetta
kuin syrjintäkiellon periaatettakaan, kun se muistutti valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa, että vaikka liikevaihto on
rikkomisen vakavuuden arviointiperusteena väljä ja epätäydellinen, se on asianmukainen peruste arvioitaessa asianomaisten
yritysten kokoa ja taloudellista voimaa.
Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa,
ettei ole mitään pätevää syytä, joka edellyttäisi sitä, että merkityksellisten markkinoiden liikevaihto laskettaisiin siten,
että tietyt tuotantokustannukset jätetään ottamatta huomioon. Myös unionin tuomioistuin toteaa asiassa C-272/09 P, jossa siinäkin
vastapuolina olivat valittajat ja komissio, tänään annetussa tuomiossa, että jos bruttoliikevaihto voitaisiin ottaa huomioon
joissain tapauksissa mutta joissain toisissa taas ei, olisi määritettävä jonkinlainen kynnysarvo, joka perustuisi nettoliikevaihdon
ja bruttoliikevaihdon väliseen suhteeseen; tällaisen kynnysarvon soveltaminen olisi erittäin vaikeaa ja johtaisi loputtomiin
ja ratkaisemattomiin oikeusriitoihin ja syrjintää koskeviin väitteisiin.
Arvostelusta, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut, olivatko arviointiperusteet, joita komissio käytti kartellin
vakavuuden määrittämisessä, merkityksellisiä ja asianmukaisia, on muistutettava, että kilpailualan päätöksestä nostetussa
kanteessa kantajan on esitettävä tältä osin perusteet eikä ole unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä tutkia viran puolesta,
millaisen painoarvon komissio on antanut seikoille, jotka se on ottanut huomioon sakon suuruutta määrittäessään.
Unionin yleinen tuomioistuin harjoitti valituksenalaisessa tuomiossa valvontaa tehtäviensä mukaisesti. Se vastasi kanneperusteeseen,
johon valittajat vetosivat, eikä tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa, että komissio
otti perustellusti huomioon kuparin hinnan kyseisten markkinoiden koon määrittämiseksi.
Toinen valitusperuste on täten perusteeton.

Kolmas valitusperuste, joka perustuu erinäisiin rikkomisen keston huomioon ottamiseen liittyviin oikeudellisiin virheisiin
Asianosaisten lausumat
Valittajien mukaan niiden kolmas valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 111–117 kohtaa. Valittajat väittävät, että
unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin oikeutta ja esitti epäselvät, epäjohdonmukaiset ja puutteelliset
perustelut, kun se vahvisti riidanalaisen päätöksen, jossa komissio valittajien mukaan sovelsi virheellisesti suuntaviivoja
ja loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta korottaessaan niille määrätyn sakon laskentapohjaa
rikkomisen keston perusteella suurimmalla mahdollisella korotusprosentilla.
Valittajien mukaan suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdasta käy ilmi, että rikkomisen keston perusteella tehtävän sakkojen korottamisen
tarkoituksena on ”[määrätä tehokkaita] seuraamuksia rajoituksista, jotka ovat aiheuttaneet jatkuvia haitallisia vaikutuksia
kuluttajille”. Valittajat katsovat, että oikeuskäytännön mukaan rikkomisen keston ja kuluttajille aiheutuneen haitallisen
vaikutuksen välillä on lisäksi oltava yhteys. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan tutkinut, antoiko
komissio rikkomisen vakavuutta arvioidessaan asianmukaisen painoarvon sille, että kartelliin liittyvien toimintojen intensiivisyys
ja tehokkuus vaihtelivat kartellin keston kuluessa. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin oli siten väärässä arvioidessaan
valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa, ettei sakon laskentapohjan korottaminen 125 prosentilla ollut selvästi suhteetonta.
Se, ettei unionin yleinen tuomioistuin todennut, että KME-konserni oli varsin samankaltaisessa tilanteessa kuin asiassa T-18/05,
IMI ym. vastaan komissio (tuomio 19.5.2010, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), kantajina olleet yritykset, sekä
se, että kyseinen tuomioistuin kieltäytyi – toisin kuin se teki tässä mainitussa asiassa – määrittämästä sakon laskentapohjaa
uudelleen, merkitsivät valittajien mukaan KME-konsernin kohtelemista lainvastaisesti eri tavalla kuin mainittuja yrityksiä.
Komissio väittää, etteivät valittajat ole saattaneet kyseenalaisiksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion
111–115 kohdassa esittämiä toteamuksia. Komissio toteaa lisäksi, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa tehdään
suoraan ero rikkomisen vakavuuden ja sen keston välillä ja että yhdenvertainen kohtelu suhteessa rikkomisen keston huomioon
ottamiseen edellyttää tämän keston tutkimista eikä rikkomisen vakavuuteen liittyvien seikkojen, kuten kartellin intensiivisyyden
ja sen vaikutusten, tutkimista.
Edellä mainitussa asiassa IMI ym. vastaan komissio kantajina olleista yrityksistä komissio muistuttaa, että unionin yleinen
tuomioistuin kumosi päätöksen, jossa näiden yritysten todettiin syyllistyneen kilpailusääntöjen rikkomiseen, 16 kuukauden
ajanjaksolta. Kyseisten yritysten tilanne oli siten erilainen kuin valittajien tilanne.
Komissio korostaa lopuksi, että kartellin haitallisten vaikutusten huomioon ottamiseksi suuntaviivoissa asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta säädetään sakon määrän korottamisesta 100 prosentilla
kutakin kartellin keston vuotta kohden. Komission mukaan nyt käsiteltävässä asiassa sovellettu 10 prosentin korotus kutakin
lisävuotta kohden on tosiasiassa hyvin vähäinen eikä se selvästikään ole suhteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat riitauttavat kolmannella valitusperusteellaan sekä periaatteen, jonka mukaan sakon määrää on korotettava rikkomisen
keston huomioon ottamiseksi, että tämän periaatteen soveltamisesta johtuvan lopputuloksen niiden omalta osalta eli kyseisen
rikkomisen perusteella määritetyn 70 miljoonan euron suuruisen sakon laskentapohjan korottamisen 125 prosentilla – josta jokainen
10 prosenttiyksikön korotus vastaa yhtä osallistumisvuotta – 12 vuotta ja 9 kuukautta jatkuneen kilpailusääntöjen rikkomisen
keston huomioon ottamiseksi. Riidanalaisen päätöksen 719 perustelukappaleessa mainittujen lukujen, jotka on esitetty tämän
tuomion 22 kohdassa, mukaan KME-konsernille määritetty sakon perusmäärä on siten kaikkiaan 111,13 miljoonaa euroa.
Tätä lopputulosta koskeva arvostelu perustuu kuitenkin virheelliselle oletukselle siitä, että kyseinen korotus olisi ollut
suuruudeltaan 125 prosenttia, sillä todellisuudessa se oli ainoastaan 58,75 prosenttia (111,13/70 = 1,5875).
Periaatteesta, jonka mukaan sakon määrää on korotettava rikkomisen keston huomioon ottamiseksi, on todettava, ettei ole tarpeen
osoittaa aineellisesti suoraa yhteyttä rikkomisen keston ja kilpailusäännöissä tarkoitettuihin unionin tavoitteisiin kohdistuvien
haitallisempien vaikutusten välillä.
Sopimuksen todellisia vaikutuksia ei näet tarvitse ottaa huomioon sovellettaessa EY 81 artiklan 1 kohtaa, jos on ilmeistä,
että sopimuksen tarkoituksena on estää kilpailua taikka rajoittaa tai vääristää sitä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 56/64
ja 58/64, Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok., s. 429, Kok. Ep. I, s. 275). Näin on erityisesti silloin,
kun sopimukset sisältävät nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien sopimusten tavoin ilmeisiä kilpailun rajoituksia, kuten
hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen. Jos sopimuksella vahvistetaan markkinatilanne sen tekemishetkellä, sopimuksen
pitkä kesto voi jähmettää markkinoiden rakenteita ja kannustaa siten kartelliin osallistuvia yrityksiä entistä vähemmän innovaatioon
ja kehitystyöhön. Vapaan kilpailun palauttaminen on sitä vaikeampaa ja hitaampaa mitä kauemmin kartelli itsessään on kestänyt.
Vaikka kartellin intensiivisyys ja tehokkuus vaihtelevat kartellin keston kuluessa, kyseisen kartellin olemassaolo jatkuu,
ja se jähmettää siten markkinoiden rakenteita entisestään.
Siitä tapauksesta, ettei sopimusta ole pantu lainkaan täytäntöön, on muistutettava, että suuntaviivojen 3 kohdan mukaan kilpailusääntöjen
vastaisten sopimusten tai toimintatapojen tosiasiallista soveltamatta jättämistä voidaan pitää lieventävä olosuhteena, jonka
perusteella sakon perusmäärää voidaan alentaa. Nyt käsiteltävässä asiassa näin ei kuitenkaan ole, koska valittajat eivät ole
kiistäneet kartellin täytäntöönpanoa omalta osaltaan vaan väittävät ainoastaan, että täytäntöönpanon intensiteetin vaihtelua
ja kartellin kuluttajiin kohdistuvaa todellista ja objektiivista vaikutusta ei otettu huomioon.
Lisäksi kuluttajille tosiasiassa aiheutuneen vahingon määrittäminen voi olla vaikeaa, kun otetaan huomioon erityisesti valmistetun
tuotteen hinnanmuodostukseen vaikuttavien tekijöiden suuri määrä.
Joka tapauksessa unionin lainsäätäjä on maininnut kilpailusääntöjen rikkomisen keston seikkana, joka on otettava huomioon
sellaisenaan sakkojen määrää vahvistettaessa.
Kun otetaan huomioon nämä seikat, unionin yleinen tuomioistuin toimi perustellusti, kun se hylkäsi valituksenalaisen tuomion
117 kohdassa perusteettomana kanneperusteen, joka koski sakon määrän korottamista kartellin keston perusteella.
Kuten edellä mainitussa asiassa IMI ym. vastaan komissio annetun tuomion 96 kohdasta käy ilmi mainitun asian kantajista, unionin
yleinen tuomioistuin totesi, että kilpailusääntöjen rikkominen oli keskeytynyt hieman yli 16 kuukauden ajaksi. Kyseisten yritysten
tilanne oli siten selvästi erilainen kuin valittajien tilanne, sillä valittajat eivät väittäneet, että niiden rikkominen olisi
keskeytynyt, vaan ainoastaan, että rikkomisen intensiteetti oli vaihdellut. Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin
loukannut syrjintäkiellon periaatetta kohdellessaan valittajia eri tavalla kuin mainitussa asiassa kyseessä olleita yrityksiä.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, ettei kolmas valitusperuste ole perusteltu.

Neljäs valitusperuste, joka perustuu suuntaviivojen virheelliseen soveltamiseen sekä oikeudenmukaisuuden periaatteen ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamiseen sen vuoksi, että tietyt lieventävät olosuhteet jätettiin ottamatta huomioon
Asianosaisten lausumat
Valittajat toteavat, että niiden neljäs valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 125–142 kohtaa. Valittajien mukaan
unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin oikeutta, kun se hylkäsi viidennen kanneperusteen ja vahvisti
riidanalaisen päätöksen kyseisen osan, jossa komissio suuntaviivojen sekä oikeudenmukaisuuden periaatteen ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen vastaisesti jätti soveltamatta sakon alennusta valittajien hyväksi sopimusten vähäisen täytäntöönpanon
ja kuparisten vesi- ja viemäriputkien tuotannonalan kriisin perusteella sekä sillä perusteella, että ne olivat toimineet yhteistyössä
yhteistyötiedonannon soveltamisalan ulkopuolella.
Valittajat väittävät ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se sivuutti valituksenalaisessa
tuomiossa kokonaan sen seikan, etteivät valittajat olleet panneet täytäntöön sopimuksia ja että ne olivat ryhtyneet kilpailemaan
markkinoilla. Valittavat riitauttavat tältä osin valituksenalaisen tuomion 127 kohdassa mainitun arviointiperusteen, jota
unionin yleinen tuomioistuin sovelsi arvioidessaan, täyttivätkö valittajat edellytykset lieventävien olosuhteiden soveltamiselle
eli olivatko ne selvästi ja huomattavasti rikkoneet velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pannaan täytäntöön, siinä määrin,
että se on häirinnyt kartellin toimintaa. Valittajien mukaan tällainen arviointiperuste on ankarampi kuin peruste, jota sovelletaan
sen ajankohdan määrittämiseksi, jolloin osallistuminen kartelliin on päättynyt ja joka on siis se hetki, jolloin lainvastaiseen
yhteistoimintajärjestelyyn on otettu avoimesti etäisyyttä, mikä on valittajien mukaan epäjohdonmukaista.
Valittajat väittävät toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi syrjintäkiellon periaatetta, sillä sen olisi pitänyt
ottaa lieventävänä olosuhteena huomioon vesi- ja viemäriputkien markkinoilla ilmenneet vaikeudet.
Valittajat väittävät kolmanneksi, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin oikeutta, kun se vahvisti
riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio jätti myöntämättä sakon alennuksen sillä perusteella, että valittajat toimivat
yhteistyössä yhteistyötiedonannon soveltamisalan ulkopuolella. Valittajien mukaan ainoastaan niille määrätyn sakon määrää
olisi pitänyt alentaa tai niille olisi pitänyt myöntää osittainen sakkoimmuniteetti sillä perusteella, että ne olivat toimittaneet
todisteet rikkomisen kestosta toisin kuin Outokumpu-konserni, joka oli toimittanut ainoastaan tietoja kartellin kokonaiskestosta.
Komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi asianmukaisesti oikeuskäytäntöä, joka koskee sakon määrän alentamista
sillä perusteella, ettei yritys ole tosiasiallisesti noudattanut kartellia.
Komissio muistuttaa lisäksi, ettei syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskevaa väitettä voida perustella muita kartelleja
koskevilla päätöksillä. Komission mukaan asianomaisella tuotannonalalla vallinnut vaikea tilanne ajoittui joka tapauksessa
kartellia myöhempään ajankohtaan.
Komissio toteaa lopuksi yhteistyöstä, että neljäs valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin KME-konserni vaatii
unionin tuomioistuinta korvaamaan unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin omalla arvioinnillaan.
Komissio katsoo lisäksi, että nyt käsiteltävä valitusperuste on perusteeton. Sen mukaan unionin yleinen tuomioistuin antoi
vastauksena kaikkiin KME-konsernin väitteisiin selkeän ja johdonmukaisen selityksen arvioinnilleen niistä tapauksista, joissa
osittainen sakkoimmuniteetti voidaan myöntää.
Komission mukaan Outokumpu-konsernin sakon määrää alennettiin sillä perusteella, että komissio pystyi tämän toimittamien tietojen
perusteella selvittämään asiaa ja tutkimaan todisteita. Komissio katsoo, että valittajat ainoastaan helpottivat sen tehtävää
toimittamalla todisteita. Toisin kuin valittajat väittävät valituksessaan, niille ei myöskään olisi voitu myöntää osittaista
sakkoimmuniteettia sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon
mukaisesti, koska tällainen immuniteetti koskee ainoastaan ”todisteita komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista”,
joihin kartellin kokonaiskesto ei kuulunut.
Lopuksi komissio toteaa, että osittaisen sakkoimmuniteetin soveltaminen valittajien esittämässä tapauksessa olisi vastoin
yhteistyötiedonannon D kohtaa, jonka mukaan yritykselle määrätyn sakon määrää voidaan alentaa, jos tämä toimittaa komissiolle
tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomisen todistamisessa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäinen väite koskee valituksenalaisen tuomion 127 kohtaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että jotta rikkomiseen
osallistuneiden hyväksi voitaisiin soveltaa suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettua lieventävää olosuhdetta,
niiden on osoitettava, että ne ovat ryhtyneet kilpailemaan tai ainakin että ne ovat selvästi ja huomattavasti rikkoneet velvoitteita,
joilla kyseinen kartelli pannaan täytäntöön, siinä määrin, että se on häirinnyt kartellin toimintaa, ja etteivät ne ole näkyvästi
liittyneet sopimukseen ja tällä tavoin kannustaneet muita yrityksiä kyseisen kartellin täytäntöönpanoon (asia T-50/00, Dalmine
v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2396, 292 kohta ja asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v. komissio, tuomio 15.3.2006,
Kok., s. II-713, 113 kohta).
Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. vastaan komissio annetun tuomion 491 kohdassa
muun muassa täsmennettiin tätä oikeuskäytäntöä muistuttamalla, että yritys, joka kilpailijoidensa kanssa harjoittamastaan
yhteistoiminnasta huolimatta noudattaa enemmän tai vähemmän itsenäistä politiikkaa markkinoilla, voi yksinkertaisesti yrittää
käyttää kartellia hyväkseen. Jos tällaisen yrityksen osalta todettaisiin lieventävien olosuhteiden olemassaolo, yritysten
olisi liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, koska ne voisivat hyötyä lainvastaisesta kartellista ja saada
sen jälkeen sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, vaikka
niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla (ks. myös asia T-44/00,
Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 277 ja 278 kohta).
Toisin kuin valittajat väittävät, yritys, joka lopettaa osallistumisensa kartelliin, ei ole samassa tilanteessa kuin yritys,
joka liittyy kartelliin muttei pane sitä täytäntöön tai lopettaa sen täytäntöönpanon. Viimeksi mainitussa tapauksessa yritys
nimittäin haittaa edelleen kilpailua sillä, että se osallistuu mahdollisiin keskusteluihin, ja – kuten unionin yleinen tuomioistuin
toteaa – sillä, että sen osallistuminen kartelliin saattaa houkutella muita yrityksiä kilpailua haittaavaan käyttäytymiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin ei siten tehnyt oikeudellista virhettä, kun se tulkitsi suppeasti suuntaviivojen 3 kohdan toisessa
luetelmakohdassa tarkoitetun lieventävän olosuhteen soveltamiselle vahvistettuja edellytyksiä. Kuten kyseinen tuomioistuin
totesi valituksenalaisen tuomion 128 kohdassa, valittajat eivät ole väittäneet, että ne täyttäisivät nämä edellytykset. Ensimmäinen
väite on siten perusteeton.
Toisesta väitteestä riittää, kun muistutetaan, että kartellit syntyvät yleensä silloin, kun asianomaisella talouden alalla
ilmenee vaikeuksia, eikä tällaisia vaikeuksia lähtökohtaisesti voida pitää lieventävänä olosuhteena.
Lisäksi vaikeus vertailla eri sopimuksiin eri markkinoilla ja joskus täysin eri aikoina osallistuneille yrityksille määrättyjen
sakkojen määriä voi johtua tehokkaan kilpailupolitiikan täytäntöönpanon edellyttämistä olosuhteista (asia C-196/99 P, Aristrain
v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11005, 81 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin ei siten loukannut syrjintäkiellon
periaatetta, kun se valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa totesi, että vaikka komissio on ottanut aikaisemmissa asioissa
huomioon alan taloudellisen tilanteen lieventävänä olosuhteena, se ei merkitse sitä, että sen pitäisi välttämättä edelleenkin
noudattaa tätä käytäntöä.
Kolmannessa väitteessään valittajat riitauttavat valituksenalaisen tuomion tarkentamatta tai perustelematta sitä, millä tavoin
unionin yleinen tuomioistuin niiden mukaan teki oikeudellisen virheen kyseisen tuomion 136–140 kohdassa esittämässään päättelyssä,
ja selittämättä, miten jo komission tiedossa olevien todisteiden toimittaminen oikeuttaisi lieventävien olosuhteiden olemassaolon
toteamiseen suuremmalla syyllä kuin uusien tietojen toimittaminen komissiolle tätä aikaisempana ajankohtana. Tästä seuraa,
että kolmas väite on liian epätäsmällinen ja se on siten jätettävä tutkimatta.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että neljäs valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja se on osittain perusteeton.

Viides valitusperuste, joka perustuu suuntaviivojen virheelliseen soveltamiseen ja virheellisiin perusteluihin
Asianosaisten lausumat
Valittajat toteavat, että niiden viides valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 163–174 kohtaa. Ne väittävät, että
unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja esitti epäjohdonmukaiset ja puutteelliset perustelut seitsemännen
kanneperusteen hylkäämiselle ja sille, että se vahvisti komission päätöksen olla alentamatta valittajille määrätyn sakon määrää
erityisesti niille kuparisia teollisuusputkia koskevassa asiassa määrättyjen taloudellisten rasitteiden seurauksena aiheutuneen
maksukyvyttömyyden perusteella. Valittajat väittävät, ettei unionin yleinen tuomioistuin soveltanut asianmukaista arviointiperustetta,
sillä yrityksen on ainoastaan osoitettava, että seuraamuksen määräämisestä aiheutuisi sille erittäin vakavaa taloudellista
ja rahoituksellista vahinkoa. Lisäksi valittajat katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti suuntaviivojen
5 kohdan b alakohdassa säädetyn perusteen toista osaa todetessaan, ettei olemassa ollut mitään sellaista mainitussa suuntaviivojen
säännöksessä tarkoitettua ”erityistä sosiaalista toimintakenttää”, jonka perusteella sakon määrän alentaminen olisi ollut
perusteltua. Valittajat väittävät lopuksi, ettei valituksenalaisella tuomiolla korjattu sitä, että komissio syrji lainvastaisesti
valittajia suhteessa SGL Carbon AG:iin asiassa C-308/04 P, SGL Carbon vastaan komissio, tuomio 29.6.2006 (Kok., s. I-5977)
ja asiassa C-328/05 P, SGL Carbon vastaan komissio, tuomio 10.5.2007 (Kok., s. I-3921).
Komissio toteaa ensiksikin, ettei valittajien ensimmäinen väite koske valituksenalaisessa tuomiossa havaittua oikeudellista
virhettä eikä unionin yleinen tuomioistuin lausunut ilmaisun ”maksukyvyttömyys” merkityksestä. Komissio huomauttaa lisäksi,
ettei ”erityistä sosiaalista toimintakenttää” koskevaa kysymystä ollut saatettu unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Komission mukaan valittajien väitteet ovat joka tapauksessa epäselviä ja koskevat tosiseikkojen ja todisteiden arviointia,
jota ei voida ottaa tutkittavaksi muutoksenhaun yhteydessä. Komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin toimi perustellusti,
kun se hylkäsi valittajien syrjintää koskevan väitteen sillä perusteella, ettei komission aiempi päätöskäytäntö voi muodostaa
sakkojen vahvistamisen oikeudellista kehystä. Komission mukaan SGL Carbon AG oli joka tapauksessa eri tilanteessa kuin valittajat.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se muistutti valituksenalaisen tuomion 165 kohdassa, ettei
komissio ole velvollinen ottamaan huomioon yrityksen tappiollista taloustilannetta, koska se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun
antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen (ks. yhdistetyt asiat 96/82–102/82, 104/82,
105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ International Belgium ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok., s. 3369, 54 ja 55 kohta; em.
yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 327 kohta; em. asia SGL Carbon v. komissio, tuomio 29.6.2006,
105 kohta ja em. asia SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, 100 kohta).
Komissiolla ei sitä suuremmalla syyllä ole velvollisuutta ottaa huomioon väitettyä maksukyvyttömyyttä, joka johtuu jonkin
muun kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella määrätystä taloudellisesta seuraamuksesta, sillä yritys on ensisijaisesti itse
vastuussa tällaisesta tilanteesta, joka johtuu sen omasta lainvastaisesta menettelystä.
Kuten tämän tuomion 98 kohdassa muistutetaan, vaikeus vertailla eri sopimuksiin eri markkinoilla ja joskus täysin eri aikoina
osallistuneille yrityksille määrättyjen sakkojen määriä voi johtua tehokkaan kilpailupolitiikan täytäntöönpanon edellyttämistä
olosuhteista. Unionin yleinen tuomioistuin ei siten loukannut syrjintäkiellon periaatetta todetessaan valituksenalaisen tuomion
164 kohdassa, että vaikka komissio on ottanut aikaisemmissa asioissa huomioon yritysten taloudelliset vaikeudet lieventävänä
olosuhteena, tämä ei merkitse sitä, että komissiolla on myöhemmässä asiassa velvollisuus arvioida tilannetta samalla tavalla.
Viides valitusperuste on muilta osin erityisen yleisluonteinen, sillä valittajat ainoastaan vetoavat unionin yleisen tuomioistuimen
tekemään oikeudelliseen virheeseen täsmentämättä kuitenkaan, mistä mainittu virhe tarkalleen ottaen koostuu. Unionin tuomioistuimella
ei missään tapauksessa ole toimivaltaa tutkia valituksenalaisen tuomion 169 ja 170 kohdassa esitetyn kaltaisia unionin yleisen
tuomioistuimen tosiseikkoja koskevia arvioita.
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja se on osittain perusteeton.

Kuudes valitusperuste, joka perustuu tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen
Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin oikeutta ja loukkasi valittajan perusoikeutta
saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa täysimääräisesti ja tehokkaasti, kun se ei tutkinut perusteellisesti ja tarkasti
niiden väitteitä ja kun se tukeutui liiallisesti ja kohtuuttomasti komission harkintavaltaan. Valittajat riitauttavat erityisesti
tavan, jolla unionin yleinen tuomioistuin tutki markkinoiden kokoon liittyvän toisen kanneperusteen, rikkomisen kestoon liittyvän
neljännen kanneperusteen ja lieventäviin olosuhteisiin liittyvän viidennen kanneperusteen. Valittajien mukaan unionin yleinen
tuomioistuin loukkasi niiden perusoikeutta saada riidanalainen päätös käsitellyksi täysimääräisesti, tehokkaasti ja oikeudenmukaisesti
puolueettomassa ja riippumattomassa tuomioistuimessa, kun se ei tutkinut perusteellisesti ja tarkasti valittajien kannekirjelmässä
esittämiä kanneperusteita ja väitteitä.
Valittajat väittävät, että komission harkintamarginaalia ja tuomioistuimen pidättyväisyyttä koskevaa periaatetta ei nykyään
pitäisi enää soveltaa, koska unionin oikeudelle on nykyään luonteenomaista se, että komission määräämät sakot ovat määrältään
erittäin suuria, mihin usein viitataan osoituksena unionin kilpailuoikeuden muuttumisesta luonteeltaan tosiasiallisesti rikosoikeudelliseksi.
Sitä paitsi EY 81 artiklan 3 kohdassa määrätyn poikkeuksen suora sovellettavuus, joka otettiin käyttöön asetuksella N:o 1/2003
ja jolla korvattiin tätä edeltänyt lupajärjestelmä, jo määritelmänsä mukaan poistaa komissiolta kaiken harkintamarginaalin
kilpailusääntöjen soveltamisessa ja edellyttää siis erittäin vähäistä pidättyvyyttä tuomioistuimilta, jotka valvovat komission
suorittamaa kilpailusääntöjen soveltamista yksittäistapauksissa.
Valittajat väittävät lisäksi, ettei komission harkintamarginaalia voida perustella sillä, että se on väitetysti pätevämpi
tutkimaan monitahoisia tosiseikkoja tai taloudellisia kysymyksiä. Valittajat toteavat tästä, että niin unionin tuomioistuin
kuin unionin yleinen tuomioistuinkin ovat harjoittaneet tyydyttävästi erityisen tiukkaa tuomioistuinvalvontaa monitahoisissa
tapauksissa.
Valittajat esittävät myös, että kun otetaan huomioon se, että SEUT 261 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa unionin
yleiselle tuomioistuimelle annetaan täysi harkintavalta, kyseisen tuomioistuimen ei pitäisi tunnustaa komissiolle harkintamarginaalia
sakon määrän eikä myöskään komission sen laskennassa käyttämän menetelmän asianmukaisuuden ja oikeasuhteisuuden osalta. Valittajien
mukaan unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava, miten komissio arvioi lainvastaisen menettelyn vakavuutta ja kestoa kussakin
tapauksessa, ja se voi siis korvata komission arvioinnin omalla arvioinnillaan poistamalla sakon tai alentamalla tai korottamalla
sen määrää.
Valittajat katsovat, että komission on sovellettava kilpailusääntöjä yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti
kaikissa niissä asioissa, joissa se vahvistaa kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella määrättävän sakon määrän. Valittajien
mukaan tämä merkitsee sitä, että sen on kohdeltava keskenään samalla tavalla yrityksiä, joka ovat eri päätöksissä todettujen
erillisten kilpailusääntöjen rikkomisten asiayhteydessä keskenään samankaltaisissa tilanteissa. Ellei komissio toimi tällä
tavalla, sen harkintamarginaalista tulee täysin mielivaltaista menettelyä, jos sille tunnustetaan oikeus muuttaa mielensä
mukaan sakkojen alalla noudattamaansa politiikkaa kunkin yksittäistapauksen mukaan.
Valittajat muistuttavat myös, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, ettei hallinto-oikeuden täytäntöönpano hallinnollisilla
päätöksillä ja sakoilla sinällään ole vastoin ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen, joka
on allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950 (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), 6 artiklan 1 kappaletta. Hallinto-oikeuden
täytäntöönpanossa on kuitenkin noudatettava riittävän tiukkoja menettelyllisiä takeita, ja siihen on sovellettava tehokkaiden
oikeussuojakeinojen järjestelmää, johon sisältyy täysi harkintavalta hallinnollisten päätösten tuomioistuinvalvonnassa. Oikeus
”tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa” on kirjattu myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja)
47 artiklaan.
Komissio korostaa aluksi, että valittajat ovat perustaneet sakon määrän alentamista koskevan kanteensa EY 230 artiklaan eivätkä
asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa säädettyyn täyteen harkintavaltaan.
Toiseen, neljänteen ja viidenteen kanneperusteeseen annetusta vastauksesta komissio katsoo, että huolimatta viittauksista
komission harkintavaltaan unionin yleinen tuomioistuin arvioi tehokkaasti ja perusteellisesti KME-konsernille määrätyn sakon
laskentaa ja teki omat päätelmänsä, joiden mukaan kyseiset kanneperusteet olivat perusteettomia.
Lopuksi komissio katsoo, että KME-konserni ainoastaan viittaa ”syytteisiin” ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1
kappaleeseen muttei tarkastele niitä päätelmiä, joita näiden perusteella olisi tehtävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat riitauttavat sekä sen, miten komission laaja harkintavalta oli unionin yleisen tuomioistuimen mukaan otettava huomioon,
että tavan, jolla kyseinen tuomioistuin tosiasiallisesti tutki riidanalaisen päätöksen. Valittajat vetoavat tältä osin Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaan ja perusoikeuskirjaan.
Tehokkaan oikeussuojan periaate on eräs unionin oikeuden yleisperiaatteista, ja se on nykyisin ilmaistu perusoikeuskirjan
47 artiklassa (ks. asia C‑279/09, DEB, tuomio 22.12.2010, 30 ja 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; asia
C-457/09, Chartry, määräys 1.3.2011, 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-69/10, Samba Diouf, tuomio
28.7.2011, 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toimielinten päätösten tuomioistuinvalvonnasta määrätään perussopimuksissa. Laillisuusvalvonnan, josta määrätään nykyisin
SEUT 263 artiklassa, lisäksi asetuksissa säädettyjen seuraamusten osalta on määrätty täyden harkintavallan valvonnasta.
Laillisuusvalvonnasta unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka komissiolla on harkintavaltaa taloudellisissa asioissa
aloilla, joilla on tehtävä monitahoisia taloudellisia arviointeja, tämä ei tarkoita sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen
on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin yleisen tuomioistuimen on
paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös
tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen
arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. asia C-12/03 P, komissio v. Tetra
Laval, tuomio 15.2.2005, Kok., s. I‑987, 39 kohta ja asia C-525/04 P, Espanja v. Lenzing, tuomio 22.11.2007, Kok., s. I‑9947,
56 ja 57 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomisesta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että sakon suuruutta
määritettäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto. Samoin säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
3 kohdassa.
Oikeuskäytännössä on todettu, että sakkojen suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen kesto
ja kaikki muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen
käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistetun menettelytavan luomisessa, hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista,
yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu Euroopan
yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle (ks. em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 129 kohta;
em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 242 kohta ja asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio,
tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 96 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännössä on todettu, että huomioon on otettava objektiivisia tekijöitä, kuten kilpailunvastaisten menettelytapojen
sisältö ja kesto, niiden lukumäärä ja intensiteetti, asianomaisten markkinoiden laajuus ja valtion talouselämän perusteille
aiheutunut vahinko. Selvityksessä on otettava huomioon myös vastuussa olevien yritysten suhteellinen merkitys ja markkinaosuus
sekä mahdollinen kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen (yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 91 kohta).
Näiden seikkojen suuri määrä edellyttää komissiolta sitä, että se tutkii kilpailusääntöjen rikkomisen olosuhteet perin pohjin.
Avoimuuden varmistamiseksi komissio antoi suuntaviivat, joissa se tarkentaa, millä tavalla se ottaa kilpailusääntöjen rikkomisen
kunkin olosuhteen huomioon ja mitä seurauksia niistä voi olla sakon määrän kannalta.
Suuntaviivoissa – joissa oikeuskäytännön mukaan vahvistetaan käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja
joista komissio voi poiketa yksittäistapauksessa vain, jos se perustelee kyseisen poikkeamisen syillä, jotka ovat sopusoinnussa
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa (em. asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio,
tuomio 18.5.2006, 91 kohta) – ainoastaan kuvataan komission kilpailusääntöjen rikkomisen tutkinnassa käyttämä menetelmä ja
arviointiperusteet, jotka se sitoutuu ottamaan huomioon sakon määrän vahvistamiseksi.
On syytä muistuttaa unionin toimielinten toimia koskevasta perusteluvelvollisuudesta. Tällä velvollisuudella on erityisen
suuri merkitys nyt käsiteltävässä asiassa. Komission on perusteltava päätöksensä ja erityisesti selitettävä huomioon ottamistaan
seikoista tekemänsä punninnat ja arvioinnit (ks. vastaavasti em. asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 87 kohta).
Tuomioistuimen on varmistettava viran puolesta, että päätöksessä on esitetty perustelut.
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava sille kuuluvaa laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka
kantaja on esittänyt kanneperusteiden tueksi. Tässä laillisuusvalvonnassa unionin yleinen tuomioistuin ei voi tukeutua komission
harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettava huomioon sovellettaessa suuntaviivoissa mainittuja
arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, ettei mainittu tuomioistuin harjoita oikeudellisia
seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa.
Laillisuusvalvontaa täydentää täysi harkintavalta, joka on annettu unionin tuomioistuimille asetuksen N:o 17 17 artiklalla
ja nyttemmin asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti. Tämän harkintavallan nojalla unionin yleinen
tuomioistuin voi täten paitsi pelkästään tutkia seuraamuksen laillisuuden myös korvata komission arvioinnin omallaan ja siten
poistaa määrätyn sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sen määrää (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-238/99 P,
C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio
15.10.2002, Kok., s. I-8375, 692 kohta).
On kuitenkin korostettava, ettei täyden harkintavallan käyttö vastaa viran puolesta suoritettavaa valvontaa, ja muistutettava,
että menettely unionin tuomioistuimissa on kontradiktorista. Lukuun ottamatta oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvia
perusteita – kuten riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttuminen –, jotka unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen
on tutkittava viran puolesta, kantajan on esitettävä kyseistä päätöstä koskevat kanneperusteet ja todisteet niiden tueksi.
Tämä menettelyä koskeva edellytys ei ole ristiriidassa sen säännön kanssa, jonka mukaan silloin, kun kysymys on kilpailusääntöjen
rikkomista koskevasta oikeudenkäynnistä, komission on esitettävä selvitys niistä rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi,
ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkit täyttävistä tosiseikoista. Kantajan puolestaan
on oikeudenkäynneissä yksilöitävä ne riidanalaisen päätöksen osat, jotka se riitauttaa, muotoiltava tätä koskevat väitteet
ja esitettävä todisteet, joita voidaan pitää painavina osoituksina siitä, että sen väitteet ovat perusteltuja.
Perussopimuksissa määrätty valvonta merkitsee siis sitä, että unionin yleinen tuomioistuin harjoittaa sekä oikeudellisiin
seikkoihin että tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa ja että sillä on toimivalta arvioida todisteita, kumota riidanalainen
päätös tai muuttaa sakkojen määrää. SEUT 263 artiklassa määrätty laillisuusvalvonta, jota täydentää asetuksen N:o 1/2003 31
artiklassa säädetty sakon määrää koskeva täysi harkintavalta, ei siis ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun
tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa.
Tästä seuraa, että kuudes valitusperuste on perusteeton siltä osin kuin se koskee tuomioistuinvalvontaa koskevia sääntöjä
suhteessa tehokkaan oikeussuojan periaatteeseen.
Siltä osin kuin nyt käsiteltävä valitusperuste koskee sitä tapaa, jolla unionin yleinen tuomioistuin harjoitti riidanalaiseen
päätökseen kohdistunutta valvontaansa toisen, neljännen ja viidennen kanneperusteen yhteydessä, tämä valitusperuste samastuu
toiseen, kolmanteen ja neljänteen valitusperusteeseen, jotka unionin tuomioistuin on jo tutkinut.
Tästä on todettava, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin viittasi useaan otteeseen – muun muassa valituksenalaisen tuomion
52–54, 99, 114, 136 ja 150 kohdassa – komission ”harkintavaltaan”, ”huomattavaan harkintavaltaan” tai ”laajaan harkintavaltaan”,
tällaiset maininnat eivät estäneet sitä harjoittamasta velvollisuutensa mukaisesti täysimääräistä ja kokonaisvaltaista valvontaa
sekä oikeuskysymysten että tosiseikkoja koskevien kysymysten osalta.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, ettei kuudes valitusperuste ole perusteltu.
Täten ainuttakaan valitusperustetta, johon KME-konserni on vedonnut, ei voida hyväksyä, ja valitus on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla
valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja koska KME-konserni on hävinnyt asian, KME-konserni on velvoitettava
korvaamaan tässä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
KME Germany AG, KME France SAS ja KME Italy SpA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.