CELEX: 62011CJ0409
Prevádzka motorových vozidiel
Poistenie zodpovednosti za škodu
Smernica 72/166/EHS
Článok 3 ods. 1
Smernica 84/5/EHS
Článok 1 ods. 4 prvý pododsek
Platobná neschopnosť poisťovateľa
Nevyplatenie náhrady škody orgánom pre náhradu škody

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. ES L 103 s. 1
; Mim. vyd. 06/001, s. 10), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005 (
Ú. v. EÚ L 149, s. 14
, ďalej len „prvá smernica“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi G. Csonkom, T. Isztlim, D. Juhászom, J. Kissom a C. Szontághom na jednej strane a Magyar Állam (Maďarským štátom) na strane druhej v súvislosti so zodpovednosťou, ktorú tento štát podľa žalobcov nesie z dôvodu nesprávneho prebratia uvedenej smernice do maďarského právneho poriadku.
Právny rámec
Právo Únie
Právna úprava Únie v oblasti poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel bola kodifikovaná smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (
Ú. v. EÚ L 263, s. 11
). Táto smernica však ešte nebola v platnosti v čase skutkových okolností vo veci samej, na ktoré sa teda uplatňujú smernice platné pred touto kodifikáciou, najmä prvá smernica a druhá smernica Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (
Ú. v. ES L 8
, 1984, s. 17; Mim. vyd. 06/007, s. 3) zmenená a doplnená smernicou 2005/14 (ďalej len „druhá smernica“).
Prvá smernica
Z druhého a tretieho odôvodnenia prvej smernica vyplýva, že táto smernica bola prijatá s ohľadom na skutočnosť, že hraničné kontroly poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel s cieľom chrániť záujmy osôb, ktoré môžu byť obeťami nehôd spôsobených takýmito vozidlám, vyplývali z rozdielov medzi požiadavkami jednotlivých členských štátov v tejto oblasti a „tieto rozdiely [mohli] brániť voľnému pohybu motorových vozidiel a osôb v rámci spoločenstva“ a z toho dôvodu mali „priamy účinok na vytvorenie a fungovanie spoločného trhu“. Piate odôvodnenie tejto smernice zdôrazňuje nevyhnutnosť „prijať opatrenia na ďalšiu liberalizáciu pravidiel týkajúcich sa pohybu osôb a motorových vozidiel cestujúcich medzi členskými štátmi“.
V tejto súvislosti článok 3 ods. 1 prvej smernice stanovuje:
„Každý členský štát prijme v súlade s článkom 4 [s výhradou uplatnenia článku 4 –
neoficiálny preklad
] všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia na základe týchto opatrení.“
Článok 4 tejto smernice poskytuje členským štátom možnosť odchýliť sa od ustanovení článku 3 tejto smernice, pokiaľ ide o vozidlá patriace určitým osobám, ako aj určité typy vozidiel alebo určité vozidlá, ktoré majú osobitnú poznávaciu značku.
Druhá smernica
Šieste odôvodnenie druhej smernice stanovuje, že „keďže je potrebné učiniť opatrenia, aby orgán zaručil, že poškodený neostane bez náhrady škody v prípade, ak vozidlo, ktoré spôsobilo nehodu nie je poistené alebo identifikované; keďže je dôležité, bez zmeny a doplnenia ustanovení uplatňovanými členskými štátmi, pokiaľ ide o podpornú alebo nepodpornú povahu náhrady škody vyplatenej tým orgánom, a na predpisy uplatniteľné s ohľadom na subrogáciu, zabezpečiť, aby obeti takej nehody bolo umožnené sa priamo obrátiť na daný orgán ako prvý bod kontaktu“ a „keďže však, členské štáty by mali mať možnosť uplatňovať určité obmedzené výnimky, pokiaľ ide o vyplatenie náhrady škody tým orgánom a stanoviť, že náhrada za škodu na majetku spôsobenú neidentifikovaným vozidlom môže byť obmedzená alebo vylúčená v prípade nebezpečenstva podvodu“. Ôsme odôvodnenie tejto smernice ďalej uvádza, že „keďže, aby sa zmiernilo finančné zaťaženie na ten orgán, členské štáty môžu prijať ustanovenie na uvedenie určitých krajných postupov v prípadoch, keď orgán poskytuje náhradu škody spôsobenú na majetku nepoistenými vozidlami alebo, kde je to náležité, vozidlami odcudzenými alebo získanými násilím“.
Článok 1 ods. 1 a 4 druhej smernice stanovuje:
„1.   Poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 smernice 72/166/EHS povinne pokrýva škodu na majetku, ako aj ujmy na zdraví.
…
4.   Každý členský štát zriadi alebo poverí orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné poistenie stanovené v odseku 1.
Prvým pododsekom nie je dotknuté právo členských štátov považovať náhradu škody týmto orgánom ako doplnkovú alebo nedoplnkovú a právo vytvoriť opatrenie na náhradu škody medzi orgánom a osobou alebo osobami zodpovednými za nehodu a inými poisťovateľmi alebo orgánmi sociálneho zabezpečenia, ktorí sú povinní nahradiť škodu poškodenému, pokiaľ ide o tú istú nehodu. Členské štáty však nesmú dovoliť, aby tento orgán podmienil výplatu náhrady škody dokazovaním zo strany poškodeného, že zodpovedná osoba nie je schopná alebo odmieta zaplatiť.“
Článok 1 ods. 6 a článok 2 druhej smernice umožňujú členským štátom vylúčiť vyplatenie náhrady škody zo stranu orgánu vytvoreného na základe jej článku 1 ods. 4 v určitých prípadoch alebo stanoviť pri vyplatení náhrady škody uplatnenie určitých spoluúčastí.
Článok 1 ods. 7 druhej smernice stanovuje, že „každý členský štát uplatňuje na vyplatenie náhrady škody svoje zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia týmto orgánom bez toho, aby bol tým dotknutý akýkoľvek iný postup, ktorý je pre poškodeného výhodnejší“.
Maďarské právo
Na základe § 14 a § 15 vládneho dekrétu č. 190/2004 o povinnom zmluvnom poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, ďalej len „vládny dekrét č. 190/2004“) platného v čase skutkových okolností, Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (Fond na kompenzáciu škôd federácie maďarských poistiteľov) nahrádza na účely odškodnenia poškodeného osobu zodpovednú za škodu iba vtedy, ak táto osoba nemala uzavreté povinné zmluvné poistenie zodpovednosti za škodu ku dňu poistnej udalosti, ak je držiteľ vozidla, ktorý spôsobil škodu, neznámy, alebo ak bola škoda spôsobená vozidlom, ktoré nebolo uvedené do prevádzky alebo z nej bolo vyňaté.
Vládny dekrét č. 190/2004 bol zrušený § 67 zákona LXII z roku 2009 o povinnom poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (2009. évi LXII törnévy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról).
Uvedený zákon, ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 2010, zriaďuje nový fond na kompenzáciu škôd a vo svojom článku 29 ods. 3 stanovuje, že tento fond „pokrýva pohľadávku, ktorú má poškodený voči poistiteľovi, ktorý je predmetom konania pre platobnú neschopnosť, so zohľadnením podmienok stanovených poistnou zmluvou alebo zákonom na uplatnenie práv na náhradu škody“.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
MAV Àltalános Biztosító Egyesület (ďalej len „MAV“) je poisťovňa založená vo forme neziskovej organizácie, ktorá svojím členom ponúkala produkty za nízke ceny s tou osobitosťou, že poistenci tejto spoločnosti plnili zároveň aj povinnosti ako členovia takejto organizácie.
V rokoch 2003 až 2008 Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (Úrad pre dohľad nad finančnými inštitúciami) zaslal MAV pätnásť výziev, v ktorých jej ukladal, aby dosiahla súlad s právnymi predpismi upravujúcimi jej činnosť. Keďže sa nepodarilo opätovne zabezpečiť fungovanie v súlade so zákonnými požiadavkami v danej oblasti, tento úrad pre dohľad s účinnosťou od 15. augusta 2008 odňal MAV povolenie, ktoré mala na výkon svojej činnosti. Táto organizácia, ktorej majetok bol premárnený, bola vyhlásená za platobne neschopnú.
Žalobcovia vo veci samej uzavreli ako vlastníci motorových vozidiel s MAV poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou ich vozidiel.
V období od júla 2006 do júla 2008 svojimi vozidlami spôsobili škody.
Z dôvodu platobnej neschopnosti nebola MAV schopná splniť si svoje povinnosti poisťovateľa. Žalobcovia vo veci samej museli sami nahradiť škody spôsobené ich vozidlami.
Preto podali proti Magyar Állam žalobu o náhradu škody z dôvodu škody, ktorá im podľa nich bola spôsobená nesprávnym prebratím prvej smernice.
Žalobcovia vo veci samej zdôrazňujú, že hoci maďarské právo stanovuje od 1. januára 2010 vyplatenie náhrady škody orgánom povereným náhradou škody spôsobenej poisteným vozidlom v prípade platobnej neschopnosti poisťovateľa, toto opatrenia sa neuplatňuje na zodpovednosť za škodu vyplývajúcu z nehôd, ku ktorým došlo pred týmto dátumom, ako sú tie, za ktoré sú zodpovední žalobcovia. Domnievajú sa, že Magyar Állam tým, že neprijal opatrenia, ktoré by zaručovali vyplatenie náhrady škody orgánom pre náhradu škody v prípade škôd, ku ktorým došlo pred uvedeným dátumom, porušil svoje povinnosti vyplývajúce z práva Únie a najmä z článku 3 prvej smernica, čo vedie k vzniku jej zodpovednosti.
Za týchto okolností Fővárosi Bíróság teraz Fővárosi Törvényszék rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bola v čase, keď žalobcovia spôsobili škodu, zo strany Magyar Állam prebratá [prvá smernica], najmä vzhľadom na povinnosti upravené v článku 3 tej istej smernice, a môže sa z tohto dôvodu táto smernica považovať za smernicu, ktorá má priamy účinok vo vzťahu k žalobcom?
2.
Môže podľa platného práva [Únie] jednotlivec, ktorého práva boli porušené z dôvodu neprebratia [prvej smernica], požadovať od štátu, ktorý si nesplnil povinnosť, aby dosiahol súlad s ustanoveniami tejto smernice, poukazujúc priamo na pravidlá práva [Únie] proti tomuto členskému štátu s cieľom získať záruky, ktoré mu tento štát mal poskytnúť?
3.
Umožňuje platné právo [Únie] jednotlivcovi, ktorého práva boli porušené z dôvodu neprebratia [prvej smernice], aby sa domáhal náhrady škody od štátu z dôvodu jeho opomenutia?
4.
V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku má Magyar Állam povinnosť nahradiť spôsobenú škodu žalobcom alebo osobám, ktorým vznikla škoda v dôsledku dopravných nehôd spôsobených žalobcami? …
5.
Môže vzniknúť zodpovednosť štátu, ak škoda vyplýva z nesprávnej zákonodarnej činnosti?
6.
Je vládny dekrét č. 190/2004…, účinný do 1. januára 2010… v súlade s ustanoveniami [prvej smernica] alebo opomenulo Maďarsko prebrať do maďarského práva povinnosti uložené v tejto smernici?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej časti prvej otázky a o šiestej otázke
Týmito otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 prvej smernice vykladať v tom zmysle, že medzi povinnosti, ktoré toto ustanovenie ukladá členským štátom, zahŕňa aj povinnosť vytvoriť orgán, ktorý zaručí odškodnenie obetí cestných nehôd za predpokladu, keď osoby zodpovedné za škodu síce uzavreli poistenie pokrývajúce ich zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ale poisťovateľ sa stal platobne neschopným.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je však na výklad ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä rozsudok z 22. novembra 2012, Brain Products, C-219/11, bod 13 a tam citovanú judikatúru).
V tomto ohľade treba konštatovať, že znenie článku 3 ods. 1 prvej smernica je koncipované veľmi všeobecne v tom zmysle, že od každého členského štátu požaduje, aby prijal „všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením“. Ako zdôraznil generálny advokát v bode 26 svojich návrhov, z tohto ustanovenia vyplýva, že členské štáty sú povinné vo svojom vnútornom právnom poriadku zaviesť všeobecnú povinnosť poistenia vozidiel.
Vzhľadom na všeobecnosť znenia článku 3 ods. 1 prvej smernice rozsah povinnosti, ktorá v tomto ohľade prináleží členským štátom, musí byť spresnený s ohľadom na kontext a ciele tohto ustanovenia.
V tomto ohľade treba uviesť, že prvá smernica je súčasťou skupiny smerníc, ktorých cieľom je postupne spresniť povinnosti členských štátov v oblasti zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel. Z odôvodnení prvej a druhej smernice vyplýva, že tieto smernice smerujú na jednej strane k zabezpečeniu voľného pohybu tak vozidiel bežne sa nachádzajúcich na území Európskej únie, ako aj osôb na ich palube, a na druhej strane k zabezpečeniu porovnateľného zaobchádzania s poškodenými účastníkmi nehôd spôsobených týmito vozidlami bez ohľadu na to, kde presne na území Únie došlo k nehode (pozri najmä rozsudok z 23. októbra 2012, Marques Almeida, C-300/10, bod 26 a tam citovanú judikatúru).
Práve v tomto ohľade prvá smernica zmenená a doplnená druhou a neskoršími smernicami ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktoré sa obvykle nachádzajú na ich území, bola krytá poistením, a spresňuje najmä druhy škôd a okruh tretích osôb ako poškodených, na ktoré sa toto poistenie má vzťahovať (pozri najmä rozsudok Marques Almeida, už citovaný, bod 27 a tam citovanú judikatúru).
Článok 3 ods. 1 prvej smernice vykladaný s prihliadnutím na neskoršie smernice ukladá každému členskému štátu povinnosť zabezpečiť, aby s výhradou uplatnenia výnimiek stanovených v článku 4 tejto smernice každý vlastník alebo držiteľ vozidla obvykle sa nachádzajúceho na jeho území uzavrel s poisťovňou zmluvu s cieľom zabezpečiť ručenie za svoju zodpovednosť za škodu spôsobenú uvedeným vozidlom minimálne v rozmedzí stanovenom právom Únie.
Dôležitosť, ktorú normotvorca Únie prikladá ochrane obetí, ho viedla k doplneniu tejto právnej úpravy, keď na základe článku 1 ods. 4 druhej smernice uložil členským štátom povinnosť zriadiť orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné poistenie stanovené v odseku 1 tohto článku, ktorý odkazuje na článok 3 ods. 1 prvej smernica. S cieľom odľahčiť finančnú záťaž, ktorú musí znášať tento orgán, mohli členské štáty vylúčiť vyplatenie náhrady zo strany tohto orgánu alebo stanoviť spoluúčasť.
Vyplatenie náhrady takýmto orgánom sa teda chápe ako posledná možnosť, ktorá prichádza do úvahy iba v prípade, keď škoda vznikla neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, pre ktoré nebola splnená podmienka poistenia uvedená v článku 3 ods. 1 prvej smernice (rozsudok z 1. decembra 2011, Churchill Insurance Company a Evans,
C-442/10, Zb. s. I-12639
, bod 41).
Pokiaľ ide o stanovenie konkrétnych okolností, za akým sa možno domnievať, že nebola splnená povinnosť poistenia v zmysle uvedeného ustanovenia, je určujúce, ako to zdôraznil generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, že normotvorca Únie sa neuspokojil len so stanovením, že orgán má poskytnúť náhradu v prípade škody spôsobenej vozidlom, ktoré nemá splnené povinné poistenie vo všeobecnosti, ale spresnil, že to platí iba pre škodu spôsobenú vozidlom, ktoré nemá splnené povinné poistenie stanovené v článku 3 ods. 1 prvej smernice, teda vozidlom, vo vzťahu ku ktorému neexistuje poistná zmluva. Takéto obmedzenie možno vysvetliť tým, že toto ustanovenie, ako bolo pripomenuté v bode 28 tohto rozsudku, ukladá každému členskému štátu povinnosť zabezpečiť, aby s výhradou uplatnenia odchýlok stanovených v článku 4 prvej smernice každý vlastník alebo držiteľ vozidla obvykle sa nachádzajúceho na jeho území uzavrel s poisťovňou zmluvu, aby zabezpečil ručenie za svoju zodpovednosť za škodu spôsobenú uvedeným vozidlom v rozmedzí stanovenom právom Únie. V tomto kontexte samotná skutočnosť, že škoda bola spôsobená nepoisteným vozidlom, predstavuje zlyhanie systému, ktorý bol členský štát povinný vytvoriť, čo odôvodňuje vyplatenie náhrady škody vnútroštátnym orgánom pre náhradu škody.
Z predchádzajúceho vyplýva, že na rozdiel od tvrdenia žalobcov vo veci samej, vyplatenie náhrady takýmto vnútroštátnym orgánom, ako ho upravujú prvá a druhá smernica, nemožno považovať za uplatnenie systému záruky poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel, ale jeho cieľom je spôsobovať účinky len za osobitných jasne určených okolností.
Platobná neschopnosť poisťovateľa nie je prípadom, ktorý by spadal medzi tieto okolnosti. V takomto prípade bola totiž podmienka povinného poistenia splnená.
Ako však vyplýva z článku 1 ods. 7 druhej smernice, členské štáty majú možnosť, čo sa týka podmienok vyplatenia náhrady škody z vnútroštátneho fondu na kompenzáciu škôd, prijať opatrenia, ktoré sú pre obete výhodnejšie než opatrenia stanovené smernicou v oblasti poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel. V tomto ohľade treba uviesť, že podľa informácií poskytnutých maďarskou vládou príslušné maďarské orgány v čase konania pred Súdnym dvorom pripravovali opatrenia na nápravu situácie spôsobenej platobnou neschopnosťou MAV.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú časť prvej otázky a na šiestu otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 prvej smernice vykladaný s prihliadnutím na článok 1 ods. 4 druhej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že medzi povinnosti, ktoré toto ustanovenie ukladá členským štátom, nezahŕňa povinnosť vytvoriť orgán, ktorý zaručí odškodnenie obetí cestných nehôd za predpokladu, keď osoby zodpovedné za škodu síce uzavreli poistenie pokrývajúce ich zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ale poisťovateľ sa stal platobne neschopným.
O druhej časti prvej otázky a o druhej až piatej otázke
Týmito otázkami sa vnútroštátny súd pýta, jednak či článku 3 prvej smernice možno priznať priamy účinok a jednak za akých podmienok môžu jednotlivci vyvodzovať zodpovednosť voči Maďarsku za škodu, ktorá im bola spôsobená nesprávnym prebratím prvej smernice.
Vzhľadom na výklad prvej smernica poskytnutý v odpovedi na prvú časť prvej otázky a na šiestu otázku sa nezdá, že by dotknutý členský štát porušil právo Únie.
Za týchto podmienok nie je namieste odpovedať na druhú časť prvej otázky, ani na druhú až piatu otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, vykladaný s prihliadnutím na článok 1 ods. 4 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, zmenenej a doplnenej smernicou 2005/14, sa má vykladať v tom zmysle, že medzi povinnosti, ktoré toto ustanovenie ukladá členským štátom, nezahŕňa povinnosť vytvoriť orgán, ktorý zaručí odškodnenie obetí cestných nehôd za predpokladu, keď osoby zodpovedné za škodu síce uzavreli poistenie pokrývajúce ich zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ale poisťovateľ sa stal platobne neschopným.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: maďarčina.