CELEX: 62010CJ0119
Kaubamärgid
Direktiiv 89/104/EMÜ
Artikli 5 lõike 1 punkt b
Teatava kaubamärgiga sarnast tähist kandvate joogipurkide täitmine
Teenuse osutamine kolmanda isiku tellimusel ja juhtimisel
Kaubamärgi omaniku hagi teenuseosutaja vastu

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92) artikli 5 lõigete 1 ja 3 tõlgendamist.
See taotlus esitati Red Bull GmbH (edaspidi „Red Bull”) ja Frisdranken Industrie Winters BV (edaspidi „Winters”) vahelises
kohtuvaidluses, mille ese on asjaolu, et Winters villis karastusjooki purkidesse, mis kandsid Red Bulli kaubamärkidega sarnaseid
tähiseid.

Õiguslik raamistik
Direktiivi 89/104 artikli 5 lõiked 1–3 sätestavad:
„1.      Registreeritud kaubamärk annab omanikule selle kasutamise ainuõiguse. Omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid
kasutamast kaubandustegevuse käigus ilma tema loata:
a)      kõiki kaubamärgiga identseid tähiseid kaupade või teenuste puhul, mis on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud;
b)      kõiki tähiseid, mille identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu kaubamärgiga ja tähisega
kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et üldsus võib need omavahel segi ajada või tekitada seoseid kaubamärgi ja
tähise vahel.
2.      Lisaks sellele võib iga liikmesriik sätestada, et omanikul on õigus takistada kõiki kolmandaid isikuid tema nõusolekuta kasutamast
kaubandustegevuse käigus mis tahes tähist, mis on identne või sarnane kaubamärgiga, mis on välja antud kaupade või teenuste
jaoks, mis ei ole sarnased nende kaupade või teenustega, mille jaoks kõnealune kaubamärk on registreeritud, ja juhul kui selle
tähise põhjuseta kasutamine kasutaks ebaõiglaselt ära või kahjustaks varasema kaubamärgi eristatavust või mainet.
3.      Lõigete 1 ja 2 alusel võib muu hulgas keelata järgmised toimingud:
a)      tähise kandmine kaupadele või nende pakendile;
b)      kõnealuse tähisega kaupade pakkumine, turuleviimine või ladustamine nimetatud otstarbel või kõnealuse tähisega teenuste pakkumine
või osutamine;
c)      kaupade importimine ja eksportimine kõnealuse tähise all;
d)      tähise kasutamine äridokumentidel või reklaamides.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Red Bull toodab ja turustab ülemaailmselt tuntud kaubamärgi RED BULL all energiajooki. Ta on kõnealuse kaubamärgi rahvusvaheliselt
registreerinud nii, et registreeringud kehtivad Beneluxi riikide kohta.
Winters on ettevõtja, kelle põhitegevus on tema enda või kolmandate isikute toodetud jookide villimine purkidesse.
Briti Neitsisaarte õiguse alusel asutatud juriidiline isik äriühing Smart Drinks Ltd. (edaspidi „Smart Drinks”) on Red Bulli
konkurent.
Winters villis Smart Drinksi tellimusel karastusjooke purkidesse. Selleks tarnis Smart Drinks Wintersile tühjad purgid ja
nende juurde kuuluvad kaaned, millel olid erinevad tähised, kaunistused ja kirjad. Täpsemalt kandsid tarnitud purgid algul
tähiseid „BULLFIGHTER”, „PITTBULL”, „RED HORN” (hiljem „LONG HORN”) ja „LIVE WIRE”. Lisaks sellele tarnis Smart Drinks Wintersile
karastusjoogi ekstrakti. Winters täitis purgid ettenähtud koguse ekstraktiga, lisas vett ja vajaduse korral süsihappegaasi
ning sulges purgid, tehes seda kõike Smart Drinksi juhiste ja retseptide kohaselt. Seejärel andis ta täidetud purgid taas
Smart Drinki käsutusse, kes eksportis need väljapoole Beneluxi riike.
Winters piirdus Smart Drinksile villimisteenuse osutamisega, ta ei tegelenud täidetud purkide kaubasaadetiste lähetamisega
viimati nimetatud äriühingule. Ka ei tarninud ega müünud ta neid purke kolmandatele isikutele.
Red Bull algatas 2. augustil 2006. aastal Wintersi vastu Rechtbank ‘s-Hertogenboschis ajutiste meetmete kohaldamise menetluse,
nõudes et Wintersit kohustataks kohe lõpetama selliste tähiste kasutamine, mis meenutavad teatavaid Red Bulli kaubamärke või
seonduvad nendega. Red Bull märkis sellega seoses, et villides jooke sellistesse purkidesse, millele on kantud tähised „BULLFIGHTER”,
„PITTBULL”, „RED HORN”, „LONG HORN” ja „LIVE WIRE”, rikub Winters Red Bulli asjaomaseid kaubamärgiõigusi. Ajutisi meetmeid
kohaldav kohus leidis, et purkidesse villimist tuleb käsitada asjaomaste tähiste kasutamisena, kuid et Red Bulli kaubamärkidega
sarnanes purkidel kasutatuna üksnes tähis „BULLFIGHTER”. Seetõttu kohustas ta 26. septembri 2006. aasta otsusega Wintersit
lõpetama villimise BULLFIGHTER‑i purkidesse.
Red Bull ja Winters esitasid selle otsuse peale vastavalt apellatsioonkaebuse ja vastuapellatsioonkaebuse Gerechtshof te ‘s
Hertogenboschile.
Gerechtshof nõustus Rechtbanki järeldusega, mille kohaselt tuleb Wintersi poolt jookide purkidesse villimist käsitada nende
tähiste kasutamisena, mis Smart Drinks on purkidele kandnud. Ta viitas selles osas nii kaubamärkide päritolu tähistamise ülesandele
kui ka asjaolule, et seda tüüpi kaupade, nimelt jookide puhul, saab tähise kaubale kanda üksnes nii, et jook ühendatakse seda
tähist kandva pakendiga. Kui lõpptoote saamiseks ühendab Winters lahjendatud ekstrakti ja asjaomaseid tähiseid kandvad purgid,
siis ta kannab need tähised kõnealusele kaubale, isegi kui tema pole neid tähiseid purkidele kandnud.
Kõnealuste tähiste ja Red Bulli kaubamärkide sarnasuse osas, leidis Gerechtshof, et sarnasus esineb tähiste „BULLFIGHTER”,
„PITTBULL” ja „LIVE WIRE” puhul. Neil asjaoludel leidis ta seoses avalikkusega, keda tuleb arvesse võtta, et kaupade laadi
silmas pidades tuleb arvesse võtta laia avalikkust, ning kuivõrd kaubad, mida Winters Smart Drinksi jaoks käitleb, ei ole
mõeldud mitte Beneluxi riikide, vaid kolmandate riikide jaoks, siis tuleb lähtuda abstraktselt Beneluxi keskmisest tarbijast.
Seetõttu kohustas Gerechtshof 29. jaanuari 2008. aasta otsusega, tuginedes Haagis 25. veebruaril 2005 allkirjastatud intellektuaalomandi
(kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused) Beneluxi konventsiooni sätetele, mis vastavad direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1
punktile b ja sama artikli lõikele 2, Wintersit lõpetama jookide villimise purkidesse BULLFIGHTER, PITTBULL ja LIVE WIRE.
Winters esitas kassatsioonkaebuse.
Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. a)      Kas pelgalt niisuguste pakendite „täitmine”, millele on kantud tähis […], on selle tähise kasutamine kaubandustegevuse käigus
direktiivi 89/104 artikli 5 tähenduses ka siis, kui täitmise puhul on tegemist kolmandale isikule tema tellimusel osutatava
teenusega, mille eesmärk on eristada kõnealuse kolmanda isiku kaupa?
b)      Kas vastus esimese küsimuse punktile a sõltub sellest, kas esineb rikkumine artikli 5 lõike 1 algosa ning selle lõike punktide a
või b tähenduses?
2.      Kui vastus esimese küsimuse punktile a on jaatav, siis kas tähise kasutamist Beneluxi riikides saab direktiivi 89/104 artikli 5
alusel keelata ka siis, kui tähisega kaup on toodetud ainult ekspordiks väljapoole a) Beneluxi riike või b) Euroopa Liitu, ja asjaomase piirkonna avalikkus – peale ettevõtja, kes täitmisega tegeleb – ei puutu selle kaubaga kokku?
3.      Kui vastus teise küsimuse punktile a või b on jaatav, siis milliste kriteeriumide alusel tuleb tuvastada kaubamärgiõiguste
rikkumine: kas määrava tähtsusega on olukorra tajumine keskmise, piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepaneliku ja
aruka tarbija poolt Beneluxi riikides (või Euroopa Liidus) – keda saab neil asjaoludel määratleda üksnes teoreetiliselt või
abstraktselt – või tuleb selles osas lähtuda mõnest teisest kriteeriumist, näiteks sellest, kuidas tajub olukorda tarbija
selles riigis, kuhu kaup eksporditakse?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 punkte a
ja b tuleb tõlgendada nii, et teenuseosutaja, kes kolmanda isiku tellimusel ja juhendite kohaselt täidab pakendeid, mida talle
on tarninud nimetatud kolmas isik, kes on neile pakenditele eelnevalt kandnud tähise, mis on sarnane või identne kaubamärgina
kaitstud tähisega, tegeleb ise selle tähise kasutamisega, mis võidakse kõnealuse sätte alusel keelata.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Winters leiab, et teatavat tähist kandvate pakendite pelk täitmine, mis toimub kolmanda isiku tellimusel, ei kujuta endast
nimetatud tähise kasutamist direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 tähenduses. Eelkõige viitab ta 23. märtsi 2010. aasta otsusele
liidetud kohtuasjades C‑236/08–C‑238/08: Google France ja Google (EKL 2010, lk I‑2417, punktid 50, 56 ja 57), milles Euroopa
Kohus otsustas, et viitamisteenuse osutaja võimaldab oma klientidel kasutada märksõnadeks olevaid tähiseid, ise neid siiski
kasutamata, ning seda olenemata asjaolust, et nimetatud teenust mitte ainult ei osutata tasu eest ning selle teenusega luuakse
tehnilised tingimused, mida kliendid nende tähiste kasutamiseks vajavad, vaid see eeldab ühtlasi otsest kontakti avalikkusega.
Winters järeldab sellest, et seda vähem saab „kasutamiseks” kvalifitseerida tema enda teenuseid, mis piirduvad lihtsalt tootmisprotsessi
osaks oleva villimisega, ilma et sellega kaasneks osalemine jookide müügis või vähimgi suhtlemine avalikkusega.
Poola valitsus sisuliselt jagab seda seisukohta, rõhutades eelkõige, et joogipurkide välimus ei mõjuta kuidagi Wintersi tegevust
ega majanduslikku kasu, mida see ettevõtja kõnealusest tegevusest saab, kuivõrd saadav kasu on sama olenemata asjaolust, kas
joogipurgid kannavad nimetatud tähiseid või mitte. Kahtlemata tegeleb Winters majandustegevusega, kuid see on puhtalt tehniline
tegevus, sest Winters tegutseb üksnes tellimuse täitjana.
Pealegi võivad direktiivi nr 89/104 artikli 5 lõikes 3 loetletud toimingud kaubamärgiõigust rikkuda üksnes juhul, kui täidetud
on selle artikli lõikes 1 ette nähtud tingimused. Juhul kui need tingimused ei ole täidetud, ei oma tähtsust asjaolu, kas
villimist tähist kandvasse joogipurki võib käsitada selle tähise „kandmisena” asjaomasele kaubale. Lisaks on Red Bulli ja
Euroopa Komisjoni seisukoht vaieldav seetõttu, et tegelikult ei kanta tähist mitte kaubale, vaid pakendile. Veelgi enam, selle
seisukohaga nõustumise korral tõusetuks ühtlasi küsimus, et milline ettevõtja rikub kaubamärgiõigust, kas see, kes on tähised
joogipurkidele trükkinud, või see, kes nendesse purkidesse villib.
Red Bull ja komisjon seevastu leiavad, et tähise kasutamise alla direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 tähenduses kuulub ka
tähiseid kandvate pakendite täitmine, isegi kui see toimub teenuse osutamise raames vastavalt kliendi juhistele ning selleks,
et eristada viimase kaupu.
Esiteks võrdub nende arvates villimine tähiseid kandvatesse joogipurkidesse nende tähiste kaubale „kandmisega” direktiivi 89/104
artikli 5 lõike 3 punkti a tähenduses, kuna tähis seotakse kaubaga just tootmisprotsessi sellel hetkel. Mõistet „kandma” tulekski
mõista nii, et see tähistab füüsilise seose loomist tähise ja kauba vahel, olenemata tehnilisest moodusest, kuidas see seos
luuakse. Lisaks ilmneb eespool viidatud kohtuotsuse Google France ja Google punktist 61, et direktiivi 89/104 artikli 5 lõikes 3
loetletud toimingute puhul on tegemist näidetega „kasutamisest” sama artikli 5 lõike 1 tähenduses.
Järgmiseks, kui teenuseosutaja osutab kliendile tasu eest teenust, mis põhineb tähise kasutamisel, siis tuleb seda kasutamist
käsitada „kasutam[isena] kaubandustegevuse käigus”. Asjaolu, et teenuseosutaja tegutseb kliendi juhiste kohaselt, ei muuda
midagi, kuna teenuse osutamine jääb ikkagi kaubandustegevuseks.
Viimaseks ei ole tähtsust asjaolul, kas äriühing, kes kannab tähiseid kaupadele või nende pakenditele, teeb seda enda kaupade
jaoks või kolmandale isikule teenust osutades. Direktiiv 89/104 rajaneb põhimõttel, et teatavate toimingute, ja eelkõige nende,
mis on nimetatud selle direktiivi artikli 5 lõikes 3, tegemine on registreeritud kaubamärgi omaniku ainuõigus. Selle põhimõtte
ja nimetatud artikli 5 eesmärgiga oleks vastuolus see, kui selle artikli kohaldamisalast jääks välja tootmine ja turustamine,
mida mis tahes isik viib ellu ilma kaubamärgi omaniku nõusolekuta üksnes põhjendusega, et need kaubad ei kuulu sellele isikule.
Kõnealuse sätte eesmärki ei oleks võimalik saavutada juhul, kui kaubamärgi omaniku õiguskaitsest oleks võimalik mööda minna
üksnes tootmisprotsessi osadeks jaotamise ning selle protsessi erinevate osade erinevatele lepingupartneritele laiali jagamise
abil.
Niisugust tõlgendust kinnitab nii eespool viidatud kohtuotsus Google France ja Google (punktid 60 ja 61) kui ka 19. veebruari
2009. aasta määrus kohtuasjas C‑62/08: UDV North America (EKL 2009, lk I‑1279, punktid 39–43). Lisaks tuleneb kõnealuse artikli 5
lõike 3 ülesehitusest, et kaubamärgiomanik võib keelata toimingud, mis selles sättes on eraldi nimetatud, ning seega keelata
kaubamärgi pakendile kandmise sõltumata sellest, kas isik, kes kaubamärgi pakendile kannab, on sama, kes asjaomased kaubad
seejärel turule viib.
Euroopa Kohtu vastus
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et eelotsusetaotlusest ilmneb, et vaidlusalused tähised on kantud joogipurkidele, millesse
on joogid villinud Winters, ning lisaks on need tähised sarnased, mitte identsed Red Bullile kuuluvate kaitstud tähistega.
Neil asjaoludel on automaatselt välistatud võimalus, et Red Bull võiks nõuda, et Wintersil keelataks nendesse purkidesse villimine
direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 punkti a alusel, kuna see säte eeldab asjaomaste tähiste identsust. Seetõttu saab Euroopa
Kohus käesolevas kohtuasjas otsustada üksnes selle üle, kuidas tõlgendada nimetatud artikli 5 lõike 1 punkti b, mille kohaldamiseks
piisab nimetatud tähiste sarnasusest.
Direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 punkti b kohaselt on kaubamärgiomanikul õigus keelata kolmandal isikul selle kaubamärgiga
identse või sarnase tähise kasutamine tema loata, kui tähist kasutatakse kaubandustegevuse käigus kaupade või teenuste jaoks,
mis on identsed või sarnased nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud ja kui selline kasutamine mõjutab või võib mõjutada
kahjulikult kaubamärgi peamist ülesannet tagada tarbijatele nende kaupade või teenuste päritolu seetõttu, et on tõenäoline,
et avalikkus võib need omavahel segi ajada (vt eelkõige 12. juuni 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑533/06: O2 Holdings ja O2
(UK), EKL 2008, lk I‑4231, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhikohtuasja puhul on selge, et Winters tegeleb kaubandustegevusega ning tema eesmärk teenuseosutajana Smart Drinksi tellimusel
ja juhendite kohaselt viimase poolt tarnitud joogipurkidesse – millele viimane on lasknud kanda Red Bulli kaubamärkidega sarnased
tähised – jooki villides on saada majanduslikku kasu.
Samuti on selge, et tähiste eelnev kandmine joogipurkidele, nendesse purkidesse karastusjoogi villimine ning seejärel lõpliku
toote, s.o täidetud ja nimetatud tähiseid kandvate joogipurkide eksportimine toimub Red Bulli nõusolekuta.
Neist asjaoludest ilmneb, et kuigi niisugune teenuseosutaja nagu Winters tegeleb kolmanda isiku ülesandel niisugustesse joogipurkidesse
jooki villides kaubandustegevusega, ei tähenda see siiski, et teenuseosutaja „kasutaks” neid tähiseid ise direktiivi 89/104
artikli 5 tähenduses (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Google France ja Google, punkt 55).
Euroopa Kohus on nimelt juba otsustanud, et tähise kasutamiseks vajalike tehniliste tingimuste loomine ja selle teenuse eest
tasu saamine ei tähenda, et sellise teenuse osutaja kasutab seda tähist ise (eespool viidatud kohtuotsus Google France ja
Google, punkt 57).
Tuleb ka tõdeda, et teenuseosutaja, kes niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas piirdub kolmanda isiku tellimusel ja viimase
juhiste kohaselt joogi villimisega purkidesse, millele on juba kantud kaubamärkidega sarnased tähised ja kes seega täidab
lihtsalt üht osa lõpptoote tootmisprotsessist, ilma et tal endal oleks vähimatki huvi nende joogipurkide välimuse ja eelkõige
neil olevate tähiste vastu, ei „kasuta” ise neid tähiseid direktiivi 89/104 artikli 5 tähenduses, vaid loob üksnes tehnilised
tingimused, mis on vajalikud selleks, et kolmas isik saaks neid tähiseid kasutada.
Sellele tõdemusele lisandub asjaolu, et igal juhul ei kasuta Wintersi olukorras olev teenuseosutaja kõnealuseid tähiseid „kaupade
või teenuste puhul”, mis – nii nagu on öeldud käsitletavas sättes – on identsed nendega, mille jaoks kaubamärk on registreeritud.
Euroopa Kohus on juba märkinud, et see väljend käib põhimõtteliselt selle kolmanda isiku kaupade või teenuste kohta, kes tähist
kasutab (vt 25. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑48/05: Adam Opel, EKL 2007, lk I‑1017, punktid 28 ja 29; eespool viidatud
kohtuotsus O2 Holdings ja O2 (UK), punkt 34, ning eespool viidatud kohtuotsus Google France ja Google, punkt 60). Põhikohtuasjas
ei ole vaidlust selle üle, et teenus, mida Winters osutab, seisneb joogi purkidesse villimises ning see teenus ei sarnane
milleski kaubaga, mille jaoks Red Bulli kaubamärgid on registreeritud.
Tõsi küll, Euroopa Kohus on ka otsustanud, et nimetatud väljend võib teatud juhtudel hõlmata ka niisuguse teise isiku kaupu
või teenuseid, kelle ülesandel kolmas isik tegutseb. Nii on Euroopa Kohus leidnud, et olukord, kus teenuse osutaja kasutab
teise isiku kaubamärgile vastavat tähist selleks, et edendada mõne oma kliendi poolt selle teenuse abil turustatava kauba
müüki, kuulub selle väljendi alla juhul, kui see kasutamine toimub nii, et seeläbi luuakse seos kõnealuse tähise ja asjaomase
teenuse vahel (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Google France ja Google, punkt 60, 12. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑324/09:
L’Oréal jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 91 ja 92, ning eespool viidatud kohtumäärus UDV North America,
punktid 43–51).
Sellegipoolest, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 28 sisuliselt rõhutas, ei ole villimine tähist kandvatesse joogipurkidesse
siiski võrreldav teenusega, mille eesmärk on turustada niisuguseid tähiseid kandvaid kaupu, ning eelkõige ei loo see seost
tähise ja villimisteenuse vahel. Purkidesse villimisega tegeleval ettevõtjal puudub kokkupuude tarbijaga ning seetõttu on
välistatud tema teenuse seostamine nimetatud tähistega.
Kuna eelnevast ilmneb, et direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 punktis b ette nähtud tingimused ei ole täidetud niisuguses
olukorras, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, nii et kaubamärgi omanik ei saa sel alusel keelata teenuseosutajal villida
jooki purkidesse, mis kannavad tema kaubamärkidega sarnaseid tähiseid, siis ei ole tähtsust küsimusel, kas selle villimise
puhul on või ei ole tegemist tähiste kandmisega kaupadele või nende pakenditele nimetatud artikli lõike 3 punkti a tähenduses.
Kui teenuseosutaja võimaldab oma klientidel kasutada kaubamärkidega sarnaseid tähiseid, siis ei tule tema tegevust hinnata
mitte direktiivi 89/104 põhjal, vaid aluseks tuleb võtta teised õigusnormid (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsused
Google France ja Google, punkt 57, ning L’Oréal jt, punkt 104).
Lisaks, vastupidi Red Bulli ja komisjoni kartustele, siis tõdemuse, et kaubamärgi omanik ei saa teenuseosutaja vastu nõuet
esitada vaid direktiivi 89/104 alusel, tagajärg ei ole see, et kaubamägi omanikule selle direktiiviga pakutavast kaitsest
tekib tellija võimalus mööda minna, jagades tootmisprotsessi osadeks ja jaotades selle protsessi erinevad osad erinevate teenuseosutajate
vahel. Selles osas piisab, kui tõdeda, et need teenused on omistatavad tellijale, kes seega jääb nimetatud direktiivi alusel
vastutavaks.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 89/104 artikli 5 lõike 1 punkti b tuleb
tõlgendada nii, et teenuseosutaja, kes täidab kolmanda isiku tellimusel ja juhendite kohaselt pakendeid, mille talle tarnib
see kolmas isik ning millele see kolmas isik on eelnevalt lasknud kanda kaubamärgina kaitstud tähisega identse või sarnase
tähise, ei tegele ise selle tähise niisuguse kasutamisega, mis selle sätte alusel võidakse keelata.

Teine ja kolmas küsimus
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele ja kolmandale eelotsuse küsimustele vaja vastata.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise
kohta artikli 5 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et teenuseosutaja, kes täidab kolmanda isiku tellimusel ja juhendite
kohaselt pakendeid, mis talle tarnib see kolmas isik ning millele see kolmas isik on eelnevalt lasknud kanda kaubamärgina
kaitstud tähisega identse või sarnase tähise, ei tegele ise selle tähise niisuguse kasutamisega, mis selle sätte alusel võidakse
keelata.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.