CELEX: 62013CJ0295
Begäran om förhandsavgörande
Område med frihet, säkerhet och rättvisa
Civilrättsligt samarbete
Behörighet för domstolarna i den medlemsstat där insolvensförfarandet har inletts att pröva en insolvenstalan mot en svarande med hemvist i tredjeland
Talan mot företagsledaren i ett bolag som syftar till ersättning för betalningar som skett efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3.1 i rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden (
EGT L 160, s. 1
) och artiklarna 1.2 b, 5 led 1 a och b samt 5 led 3 i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007, och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008 (
EUT L 147, 2009, s. 1
) (nedan kallad Lugano II‑konventionen).
Begäran har framställts i ett mål mellan H, i egenskap av konkursförvaltare för G.T. GmbH (nedan kallat G.T.), och H.K. Målet gäller en talan om ersättning för betalningar som H.K. påstås ha utfört i egenskap av företagsledare för G.T. efter det att företaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att företaget var överskuldsatt.
Tillämpliga bestämmelser
Internationell rätt
Artikel 1 i Lugano II‑konventionen har rubriken ”Tillämpningsområde” och har följande lydelse:
”1.   Denna konvention är tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. …
2.   Konventionen är inte tillämplig på
…
b)
konkurs, ackord och liknande förfaranden,
…”
Artikel 5 i Lugano II‑konventionen har rubriken ”Särskilda behörighetsregler” och har följande lydelse:
”Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat kan väckas i en annan konventionsstat i följande fall:
a)
Om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser.
b)
I denna bestämmelse, och såvida inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser
—
vid försäljning av varor, den ort i en konventionsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats,
—
vid utförande av tjänster, den ort i en konventionsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts.
…
…
…
3.   Om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa.
…”
Unionsrätt
Artikel 3 i förordning nr 1346/2000 har rubriken ”Internationell behörighet”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande:
”Domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium platsen där gäldenärens huvudsakliga intressen finns, har behörighet att inleda ett insolvensförfarande. För bolag och andra juridiska personer skall sätet anses vara platsen där de huvudsakliga intressena finns, om inte annat visas.”
Enligt artikel 1.2 b i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (
EGT L 12, 2001, s. 1
) är förordningen inte tillämplig på ”konkurs, ackord och liknande förfaranden”.
Tysk rätt
Första och andra meningen i 64 § lagen om bolag med begränsat ansvar (Gesetzes betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung) hade vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen (nedan kallad GmbHG) följande lydelse:
”Företagsledarna är skyldiga att ersätta bolaget för sådana betalningar som sker efter det att bolaget har blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget är överskuldsatt. Detta gäller inte betalningar som även om de har skett efter denna tidpunkt är förenliga med den omsorg som kan förväntas av varje seriös affärsman.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Käranden i det nationella målet är konkursförvaltare i ett insolvensförfarande som inleddes den 1 november 2009 och avser tillgångarna i G.T., ett tyskt bolag med säte i Offenbach am Main (Tyskland). Svarande i det nationella målet är företagsledaren för G.T. Han har sin hemvist i Schweiz.
Den 1 juli 2009 överförde G.T. 115000 euro till ett av sina dotterbolag. Den 8 juli 2009 överfördes ytterligare 100000 euro till samma dotterbolag (av vilka G.T. återfått 50000 euro). H kräver att H.K., i egenskap av företagsledare för G.T., ersätter resterande 165000 euro. H har åberopat första och andra meningen i 64 § GmbHG och har gjort gällande att de överföringar till dotterbolaget som genomfördes av H.K. den 1 respektive 8 juli 2009 skedde efter det att G.T. hade blivit insolvent och överskuldsatt.
Den hänskjutande domstolen frågar sig huruvida målet omfattas av det materiella tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000. Enligt domarna Seagon (C‑339/07,
EU:C:2009:83
) och F-Tex (C‑213/10,
EU:C:2012:215
) omfattas en talan om återvinning av denna bestämmelses tillämpningsområde, eftersom en sådan talan har samband med ett förfarande som rör konkurs i den mening som avses i förordningen, och talan är direkt hänförlig till detta förfarande samt har ett nära samband med ett förfarande för likvidation av tillgångar eller ackordsförfarande. Den hänskjutande domstolen hyser emellertid tvivel angående hur den rättsligt ska kvalificera en sådan talan som den i det nationella målet, som förs med stöd av 64 § GmbHG.
Den hänskjutande domstolen anser att om den omtvistade talan omfattas av det materiella tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 uppkommer frågan huruvida denna bestämmelse även är tillämplig i sådana fall då insolvensförfarandet har inletts i en medlemsstat trots att svaranden inte har sin hemvist eller sitt stadgeenliga säte i en medlemsstat utan i ett tredjeland, som i detta fall Schweiziska edsförbundet. Schweiziska edsförbundet är visserligen part i Lugano II‑konventionen, men är inte bunden av denna förordning.
Om EU-domstolen kommer till slutsatsen att artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 inte är tillämplig i ett sådant fall som i det nationella målet frågar sig den hänskjutande domstolen huruvida det nationella målet omfattas av det materiella tillämpningsområdet för artikel 1.2 b i Lugano II‑konventionen. Enligt denna bestämmelses ordalydelse är nämligen Lugano II‑konventionen inte tillämplig på ”konkurs, ackord och liknande förfaranden”.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Darmstadt att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen.
”1)
Är domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande en gäldenärs tillgångar, behöriga att pröva en talan som väckts av konkursförvaltaren mot företagsledaren i gäldenärsbolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget är överskuldsatt?
2)
Är domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande en gäldenärs tillgångar, behöriga att pröva en talan som väckts av konkursförvaltaren mot företagsledaren i gäldenärsbolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget är överskuldsatt, om företagsledaren inte är bosatt i en annan medlemsstat …, men i en stat som är part i Lugano II‑konventionen?
3)
Omfattas talan i fråga 1 av bestämmelserna i artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000?
4)
För det fall talan i fråga 1 inte omfattas av bestämmelserna i artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 eller om domstolens behörighet inte omfattar en företagsledare med hemvist i en stat som är part i Lugano II‑konventionen: Är detta ett förfarande som rör konkurs i den mening som avses i artikel 1.2 b i Lugano II‑konventionen?
5)
För det fall fråga 4 besvaras jakande:
a)
Är enligt artikel 5 led 1 a i Lugano II‑konventionen domstolarna i den medlemsstat där gäldenärsbolaget har sitt säte behöriga att pröva en sådan talan som i fråga 1?
i)
Är talan i fråga 1 en talan avseende avtal i den mening som avses i artikel 5 led 1 a i Lugano II‑konventionen?
ii)
Är talan i fråga 1 en talan avseende avtal om utförande av tjänster i den mening som avses i artikel 5 led 1 b i Lugano II‑konventionen?
b)
Avser talan i fråga 1 skadestånd utanför avtalsförhållanden, i den mening som avses i artikel 5 led 3 i Lugano II‑konventionen?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den tredje frågan
Den nationella domstolen har ställt den första och den tredje frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 ska tolkas så, att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, med stöd av denna bestämmelse är behöriga att pröva en talan, som den i det nationella målet, som väckts av konkursförvaltaren för detta bolag mot företagsledaren för bolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt.
H anser att artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 inte är tillämplig. Talan vid den nationella domstolen utgör inte en talan som följer direkt av ett insolvensförfarande och som har nära samband med ett sådant förfarande. 64 § GmbHG behandlar endast ansvaret för ett bolags företagsledare. En ansvarstalan gentemot ett bolags företagsledare kan inte endast väckas inom ramen för ett insolvensförfarande utan även utanför ett sådant förfarande, bland annat när en ansökan om att inleda ett insolvensförfarande avslås på grund av att det aktuella bolagets tillgångar är otillräckliga.
Europeiska kommissionen anser däremot att även om i det nationella målet inte alla de kriterier är uppfyllda som domstolen ställde upp i domarna Gourdain (133/78,
EU:C:1979:49
) och Seagon (
EU:C:2009:83
) för att en talan ska anses direkt hänförlig till ett insolvensförfarande och ha ett nära samband med detta, eftersträvar dock 64 § GmbHG ett insolvensrättsligt mål. Talan som väcks med stöd av denna bestämmelse syftar till att i samtliga borgenärers intresse bevara de utdelningsbara tillgångarna för ett bolag med begränsat ansvar som ställt in betalningarna. Under dessa förhållanden uppfyller förenandet av denna talan med insolvensförfarandet syftet att öka insolvensförfarandets effektivitet och förkorta handläggningstiden, eftersom den domstol vid vilken insolvensförfarandet inletts kan besvara frågan vid vilken tidpunkt det aktuella bolaget var överskuldsatt snabbare än andra domstolar.
Domstolen erinrar om att med beaktande av bland annat den ändamålsenliga verkan av förordning nr 1346/2000 ska artikel 3.1 i denna förordning tolkas så, att den innebär att den medlemsstat inom vars territorium ett insolvensförfarande har inletts även har internationell behörighet att pröva talan som direkt är hänförlig till detta förfarande och har ett nära samband med detta (dom Seagon,
EU:C:2009:83
, punkt 21).
Vidare har domstolen i sin praxis vid bedömningen av huruvida ett förfarande är direkt hänförligt till ett insolvensförfarande och har ett nära samband med detta beaktat att de olika typer av talan den haft att ta ställning till har väckts i samband med ett insolvensförfarande. Den har dock framför allt lagt vikt vid huruvida talan i fråga hade sitt ursprung i rättsregler om insolvensförfaranden eller i andra rättsregler (se, för ett liknande resonemang, dom Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, punkt 26).
Vad gäller talan i det nationella målet, som grundar sig på 64 § GmbHG, kan det för det första konstateras att denna talan väckts i samband med ett insolvensförfarande.
Vad för det andra gäller omständigheten att 64 § GmbHG i princip tillåter att en talan väcks även om inget insolvensförfarande har inletts beträffande det aktuella gäldenärsbolagets tillgångar konstaterar domstolen att denna omständighet i sig inte kan utgöra hinder för att en sådan talan kvalificeras som en talan som är direkt hänförlig till ett insolvensförfarande och har ett nära samband med detta, för det fall en sådan talan faktiskt väcks i samband ett insolvensförfarande, såsom är fallet i det nationella målet.
Domstolen har nämligen redan slagit fast att det, för att fastställa vilket område en talan tillhör, ska prövas huruvida den rätt eller skyldighet som ligger till grund för talan har sin upprinnelse i privaträttens allmänna regler eller i undantagsregler som är specifika för insolvensförfaranden (dom Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, punkt 27).
Dessa överväganden kan dock inte tolkas så, att en talan inte är direkt hänförlig till ett insolvensförfarande eller har ett nära samband med detta om denna talan bygger på en bestämmelse som inte kräver att ett insolvensförfarande formellt ska ha inletts för att vara tillämplig, men väl att gäldenären faktiskt är insolvent, det vill säga en bestämmelse som till skillnad från de bestämmelser som var aktuella i målet Nickel & Goeldner Spedition (
EU:C:2014:2145
) avviker från privaträttens allmänna regler.
Enligt 64 § GmbHG är en företagsledare skyldig att ersätta bolaget för sådana betalningar som han eller hon utfört för bolagets räkning efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget är överskuldsatt. Denna bestämmelse avviker således klart från privaträttens allmänna regler, och detta just på grund av gäldenärsbolagets insolvens.
Om artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 tolkades så, att en talan som grundas på 64 § GmbHG och som väckts i samband med ett insolvensförfarande inte ska anses utgöra en talan som är direkt hänförlig till ett insolvensförfarande och har ett nära samband med detta skulle det därmed skapas en konstgjord skillnad mellan denna talan och annan jämförbar talan, såsom den återvinningstalan som var aktuell i målen Seagon (
EU:C:2009:83
) och F-Tex (
EU:C:2012:215
), endast med hänvisning till att den talan som grundades på nämnda 64 § teoretiskt skulle kunna väckas även om något insolvensförfarande inte inletts. En sådan tolkning, som inte har något stöd i relevanta bestämmelser i förordning nr 1346/2000, kan emellertid inte godtas.
Det ska dock preciseras att en talan som grundas på 64 § GmbHG och som väcks utan samband med något insolvensförfarande kan omfattas av tillämpningsområdet för Lugano II‑konventionen eller, i förekommande fall, tillämpningsområdet för förordning nr 44/2001. Så är emellertid inte fallet i det nationella målet.
Mot denna bakgrund ska den första och den tredje frågan besvaras enligt följande. Artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 ska tolkas så, att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, med stöd av denna bestämmelse är behöriga att pröva en talan, som den i det nationella målet, som väckts av konkursförvaltaren för detta bolag mot företagsledaren för bolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 ska tolkas så, att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, med stöd av denna bestämmelse är behöriga att pröva en talan, som den i det nationella målet, som väckts av konkursförvaltaren för detta bolag mot företagsledaren för bolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt, om företagsledaren inte har sin hemvist i en annan medlemsstat, utan, som i det nationella målet, i en stat som är part i Lugano II‑konventionen.
H har påpekat att domstolen vad gäller talan som omfattas av tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 i domen Schmid (C‑328/12,
EU:C:2014:6
) fann att den domstol där ett insolvensförfarande inletts är behörig även då svaranden har hemvist i ett tredjeland. Nämnda bestämmelse är dock inte tillämplig i det nationella målet, som faller under Lugano II‑konventionen.
Kommissionen har å sin sida understrukit att i målet Schmid (
EU:C:2014:6
) hade svaranden sin hemvist i Schweiz, precis som H.K. Vidare är omständigheten att svaranden har sin hemvist i en stat som är part i Lugano II‑konventionen inte relevant för tolkningen av artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000.
Det framgår härvidlag för det första av punkt 26 i förevarande dom att den aktuella talan i det nationella målet, som grundar sig på 64 § GmbHG och som väckts i samband med ett insolvensförfarande, omfattas av tillämpningsområdet för artikel 3.1, i förordning nr 1346/2000.
För det andra har domstolen i ett mål som bland annat handlade om undantaget för ”konkurs, ackord och liknande förfaranden” från tillämpningsområdet för förordning nr 44/2001, vilket i artikel 1.2 b i nämnda förordning anges i identiska ordalag som undantaget i artikel 1.2 b i Lugano II‑konventionen, redan slagit fast att detta undantag respektive tillämpningsområdet för direktiv nr 1346/2000 ska tolkas så, att all överlappning mellan de båda regelverken undviks. I den mån en talan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 omfattas den således inte av tillämpningsområdet för förordning nr 44/2001 (se, för ett liknande resonemang, dom Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
Med beaktande av den identiska ordalydelsen i de aktuella bestämmelserna är de överväganden som redovisats i föregående punkt även tillämpliga vid tolkningen av artikel 1.2 b i Lugano II‑konventionen. Eftersom talan i det nationella målet omfattas av tillämpningsområdet för artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 faller den således utanför tillämpningsområdet för nämnda konvention. För utgången i det nationella målet saknar det därmed betydelse att Schweiziska edsförbundet är part i Lugano II‑konventionen, eftersom denna konvention inte är tillämplig i målet.
För det tredje har domstolen redan slagit fast att artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 ska tolkas så, att domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium insolvensförfarandet har inletts har behörighet att pröva en talan som är direkt hänförlig till detta förfarande och har ett nära samband med detta och som riktas mot en svarande som inte har hemvist i en medlemsstat (se dom Schmid,
EU:C:2014:6
, punkterna 30 och 39, och där angiven rättspraxis).
Mot denna bakgrund ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 ska tolkas så, att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, med stöd av denna bestämmelse är behöriga att pröva en talan, som den i det nationella målet, som väckts av konkursförvaltaren för detta bolag mot företagsledaren för bolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt, om företagsledaren inte har sin hemvist i en annan medlemsstat, utan, som i det nationella målet, i en stat som är part i Lugano II‑konventionen.
Den fjärde och den femte frågan
Eftersom den fjärde och den femte frågan ställts endast för det fall domstolen skulle besvara den första frågan nekande, saknas anledning att besvara dessa frågor.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

1)
Artikel 3.1, i rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av den 29 maj 2000 om insolvensförfaranden ska tolkas så, att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, med stöd av denna bestämmelse är behöriga att pröva en talan, som den i det nationella målet, som väckts av konkursförvaltaren för detta bolag mot företagsledaren för bolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt.

2)
Artikel 3.1 i förordning nr 1346/2000 ska tolkas så, att domstolarna i en medlemsstat, inom vars territorium det har inletts ett insolvensförfarande beträffande ett bolags tillgångar, med stöd av denna bestämmelse är behöriga att pröva en talan, som den i det nationella målet, som väckts av konkursförvaltaren för detta bolag mot företagsledaren för bolaget om ersättning för betalningar som utförts efter det att bolaget blivit insolvent eller efter fastställandet av att bolaget var överskuldsatt, om företagsledaren inte har sin hemvist i en annan medlemsstat, utan, som i det nationella målet, i en stat som är part i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007, och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008.

Underskrifter
(
*1
)   Rättegångsspråk: tyska.