CELEX: 62011CJ0451
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Asociācijas padomes Lēmums Nr. 1/80
7. panta pirmā daļa
Dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības
Taizemes pilsone, kas bijusi precējusies ar Turcijas izcelsmes darba ņēmēju un vairāk nekā trīs gadus nodzīvojusi kopā ar viņu

Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas attīstību (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu. Asociācijas padome tika izveidota ar Nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, kā arī EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (
OV 1964, 217, 3685. lpp.
; turpmāk tekstā – “Asociācijas līgums”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp
N. Dülger
– Taizemes pilsoni – un
Wetteraukreis
(Veteravas rajons) jautājumā par šī pēdējā lēmumu viņai nepiešķirt uzturēšanās atļauju.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
EEK un Turcijas asociācija
– Asociācijas līgums
Asociācijas līguma mērķis saskaņā ar tā 2. panta 1. punktu ir veicināt nepārtrauktu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu starp līgumslēdzējām pusēm, tostarp darbaspēka jomā, pakāpeniski ieviešot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kā arī novēršot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, lai uzlabotu Turcijas tautas dzīves līmeni un veicinātu vēlāku Turcijas Republikas iestāšanos Kopienā.
– Papildprotokols
Papildprotokola, kurš tika parakstīts Briselē 1970. gada 23. novembrī un kurš Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (
OV L 293, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Papildprotokols”), 1. pantā ir noteikti nosacījumi, noteikumi un grafiks, saskaņā ar ko īstenojams pārejas periods, kas paredzēts Asociācijas līguma 4. pantā. Saskaņā ar Papildprotokola 62. pantu tas ir minētā līguma neatņemama sastāvdaļa.
Minētā protokola 59. pantā ir noteikts:
“Jomās, uz ko attiecas šis protokols, Turcijai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā ar [Eiropas Atomenerģijas] kopienas dibināšanas līgumu.”
– Lēmums Nr. 1/80
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 preambulas 3. apsvērumu tā mērķis ir sociālajā jomā uzlabot režīmu, kas attiecas uz darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, salīdzinājumā ar to režīmu, kas tika paredzēts Asociācijas padomes 1976. gada 20. decembrī pieņemtajā Lēmumā Nr. 2/76.
Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
—
ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
—
ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kuri uzņemošajā valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var pieņemt jebkuru darba piedāvājumu šajā dalībvalstī.”
Citas Savienības tiesību normas
Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (
OV L 257, 2. lpp.
), kas grozīta ar Padomes 1992. gada 27. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2434/92 (
OV L 245, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1612/68”), 10. panta 1. punkts bija izteikts šādā redakcijā:
“Ja darba ņēmējs, kas ir vienas dalībvalsts pilsonis, strādā algotu darbu citā dalībvalstī, kopā ar viņu drīkst apmesties [neatkarīgi no viņu pilsonības]:
a)
šā darba ņēmēja laulātais un viņu bērni, kas ir jaunāki par 21 gadu vai arī atrodas viņa apgādībā;
b)
darba ņēmēja un viņa laulātā apgādībā esošie augšupējie radinieki.”
Šis Regulas Nr. 1612/68 10. pants tika atcelts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīvas 2004/38/EK par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV L 158, 77. lpp.
, un labojumi –
OV 2004, L 229, 35. lpp.
,
OV 2005, L 197, 34. lpp.
, un
OV 2007, L 204, 28. lpp.
), 38. panta 1. punktu.
Saskaņā ar Direktīvas 2004/38 5. panta 2. punktu:
“Ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie [pilsoņi], ir vajadzīga tikai ieceļošanas vīza saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 539/2001 vai attiecīgā gadījumā saskaņā ar valstu tiesību aktiem. Šīs direktīvas nozīmē minētajiem ģimenes locekļiem, ja tiem ir derīga uzturēšanās atļauja, kas minēta 10. pantā, nav vajadzīga vīza.
Dalībvalstis šādām personām piešķir visus atvieglojumus, lai tās iegūtu vajadzīgās vīzas. Šādas vīzas izsniedz bez maksas pēc iespējas drīz un izmantojot paātrinātu procedūru.”
Šīs direktīvas 6. pantā ar nosaukumu “Tiesības uzturēties uz laiku līdz trim mēnešiem” ir noteikts:
“1.   Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem, neizvirzot viņiem nosacījumus vai formalitāšu ievērošanu, izņemot prasību, ka viņiem jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei.
2.   Šā panta 1. punkta noteikumi attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kam ir derīga pase un kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie [pilsoņi], bet pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar viņu.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 2. punktu uzturēšanās tiesības uz laiku ilgāk par trim mēnešiem tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, bet pavada Savienības pilsoni uzņemošajā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu.
Šīs pašas direktīvas 38. panta 3. punkts ir izteikts šādi:
“Atsauces uz atceltajiem noteikumiem un direktīvām uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu.”
Vācijas tiesības
2004. gada 30. jūlija Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā (
Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet
) (
BGBl
. 2004 I, 1950. lpp.) 4. panta 5. punktā (
BGB1
. 2008 I, 162. lpp.; turpmāk tekstā – “
Aufenthaltsgesetz
”) – redakcijā, kas ir piemērojama faktiskajiem apstākļiem pamatlietā – ir paredzēts:
“Ārvalstniekam, kuram atbilstoši [Asociācijas līgumam] ir uzturēšanās tiesības, ir pienākums pierādīt šo tiesību pastāvēšanu, iesniedzot pierādījumu par to, ka viņam ir uzturēšanās atļauja, ja viņam nav ne atļaujas veikt uzņēmējdarbību, ne ilglaicīgas uzturēšanās atļaujas EK. Uzturēšanās atļauja tiek piešķirta, pamatojoties uz pieteikumu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Prasītāja pamatlietā ieceļoja Vācijas Federatīvajā Republikā ar tūrista vīzu 2002. gada 30. jūnijā. 2002. gada 12. septembrī viņa Dānijā salaulājās ar
Dülger
k-gu, Turcijas pilsoni.
Dülger
k-gam kopš 1988. gada ir beztermiņa uzturēšanās atļauja Vācijā. Laikā, kad
Dülger
laulātie dzīvoja kopā,
Dülger
k-gs bija nodarbināts pie dažādiem darba devējiem šajā dalībvalstī laikā no 2002. gada 1. oktobra līdz 2004. gada 30. jūnijam, no 2004. gada 1. augusta līdz 2005. gada 8. jūnijam, no 2006. gada 1. marta līdz 2008. gada 15. martam, kā arī no 2008. gada 1. jūnija līdz 2009. gada 31. decembrim.
2002. gada 18. septembrī
N. Dülger
lūdza piešķirt viņai uzturēšanās atļauju. Viņa norādīja, ka ir precējusies un tai ir divi 1996. un 1998. gadā Taizemē dzimuši bērni. Laulāto kopdzīvei ar savu vīru prasītāja pamatlietā saņēma uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku, kura pēc tam vairākas reizes tika pagarināta, pēdējo reizi no 2008. gada 10. septembra līdz 2011. gada 26. jūnijam. Kopš 2011. gada 21. jūnija
N. Dülger
ir “juridiska apliecība par uzturēšanās tiesību saglabāšanu”.
Prasītājas pamatlietā meitas ieceļoja Vācijas Federatīvajā Republikā 2006. gada 1. jūlijā.
2009. gada 3. jūnijā
N. Dülger
pārtrauca kopdzīvi ar savu laulāto un kopā ar abām meitām apmetās sieviešu patversmē Frīdbergā [
Friedberg
] (Vācija). Kopš tā laika viņa saņem pabalstus saskaņā ar Sociālā nodrošinājuma kodeksa II grāmatu – Pamatpabalsti darba meklētājiem (
Zweites Buch Sozialgesetzbuch –Grundsicherung für Arbeitsuchende
, turpmāk tekstā – “
SGB II
”).
Viņas laulības ar
Dülger
k-gu [juridiski] tika pasludināta par šķirtu 2011. gada 3. februārī.
Ar 2009. gada 9. septembra vēstuli kompetentā Veteravas rajona ārvalstnieku iestāde (turpmāk tekstā – “ārvalstnieku iestāde”) vērsa prasītājas pamatlietā uzmanību uz apstākli, ka pēc šķiršanās viņa ir ieguvusi patstāvīgas uzturēšanās tiesības uz vienu gadu, nenosakot prasītājai pamatlietā pienākumu pierādīt, ka viņa var sev un saviem bērniem patstāvīgi nodrošināt iztiku. Viņai tika darīts zināms, ka, ja pēc 2010. gada 4. jūnija viņa vēl joprojām būs atkarīga no sociālā pabalsta, viņas, kā arī viņas bērnu uzturēšanās tiesību spēkā esamības nosacījumi vairs netiks pārbaudīti un viņai būs jāatstāj Vācijas teritorija. Tikai ar nosacījumu, ka šajā datumā prasītāja pamatlietā sevi un savus bērnus var patstāvīgi uzturēt, viņas uzturēšanās tiesības tiks pagarinātas.
2009. gada 18. septembrī
N. Dülger
lūdza piešķirt viņai uzturēšanās atļauju, pamatojoties uz
Aufenthaltsgesetz
4. panta 5. punktu, jo viņa ir ieguvusi tiesības atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam kā dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoša darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa –, ar kuru viņai vismaz trīs gadus bijusi kopīga likumīga dzīvesvieta, ģimenes locekle.
Ar 2010. gada 15. marta lēmumu ārvalstnieku iestāde noraidīja prasītājas pamatlietā pieteikumu, jo tā neesot ieguvusi nekādas tiesības atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam. Uz šo tiesību normu varot atsaukties tikai tie Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļi, kuri arī ir Turcijas pilsoņi.
Prasītāja pamatlietā cēla prasību par šo lēmumu, norādot, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. pants neietver nevienu īpašu nosacījumu attiecībā uz ģimenes locekļu pilsonību. Viņa lūdza iesniedzējtiesai atcelt ārvalstnieku iestādes lēmumu un noteikt tai pienākumu piešķirt uzturēšanās atļauju saskaņā ar
Aufenthaltsgesetz
4. panta 5. punktu.
Iesniedzējtiesa konstatē, ka pieprasīto uzturēšanās atļauju prasītājai pamatlietā var izsniegt saskaņā ar minēto 4. panta 5. punktu tikai tad, ja viņai ir atļauja turpināt uzturēšanos Vācijas teritorijā atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam. Šī tiesa uzskata, ka, ņemot vērā šajā tiesību normā minētos nosacījumus, vienīgais jautājums, kurš rodas šajā lietā, ir, vai
N. Dülger
kā Taizemes pilsoni var uzskatīt par dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekli.
Šādos apstākļos
Verwaltungsgericht Gieβen
[Gīsenes Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Taizemes pilsone, kura bija precējusies ar dalībvalsts legālajam darba tirgum piederošu darba ņēmēju – Turcijas pilsoni – un kura pēc atļaujas pievienoties viņam saņemšanas vairāk nekā trīs gadus bez pārtraukuma ir dzīvojusi kopā ar viņu, var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 [..] 7. panta pirmās daļas pirmā ievilkuma, tādējādi, ka viņai šī noteikuma tiešās iedarbības rezultātā ir uzturēšanās tiesības?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklis, kuram ir citas trešās valsts, nevis Turcijas, pilsonība, uzņemošajā dalībvalstī var atsaukties uz tiesībām, kuras izriet no šīs tiesību normas, ja visi citi tajā paredzētie nosacījumi ir izpildīti.
Atbilstoši Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajai daļai Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem, ar atrunu, ka tiek izpildīti šajā normā uzskaitītie nosacījumi, ir atsevišķas tiesības piekļūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgum. Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka tiesības, kuras ar šī 7. panta pirmo daļu tiek piešķirtas Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem saistībā ar nodarbinātību attiecīgajā dalībvalstī, obligāti paredz no tām izrietošu attiecīgās personas uzturēšanās tiesību esamību, jo pretējā gadījumā tiesības uz pieeju darba tirgum un faktisku algota darba veikšanu zaudētu jebkādu iedarbību (skat. it īpaši 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā
C-325/05
Derin
, Krājums, I-6495. lpp.
, 47. punkts, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-303/08
Bozkurt
, Krājums, I-13445.lpp., 36. punkts).
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu šajā normā paredzēto tiesību iegūšana ir atkarīga no trīs kumulatīviem nosacījumiem:
—
attiecīgajai personai ir jābūt tāda Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklim, kurš jau pieder legālajam uzņemošās dalībvalsts darba tirgum;
—
šai personai ir jābūt atļaujai no šīs valsts kompetentajām iestādēm [šajā valstī] pievienoties minētajam darba devējam un
—
viņai likumīgi jādzīvo uzņemošās dalībvalsts teritorijā jau konkrētu laika posmu.
Pamatlietā, kā izriet no lēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu un it īpaši no prejudiciālā jautājuma teksta,
N. Dülger
bija precējusies ar Turcijas izcelsmes darba ņēmēju, kurš piederēja Vācijas legālajam darba tirgum, un viņa nepārtraukti dzīvoja ar šo darba ņēmēju no laulības dienas 2002. gada septembrī līdz pat šķiršanās dienai 2009. gada jūnijā, pēc tam, kad viņa bija saņēmusi atļauju viņam pievienoties šajā dalībvalstī. Pirmais iespaids ir tāds, ka iepriekšējā punktā norādītie nosacījumi ir izpildīti.
Tomēr Vācijas, Itālijas un Austrijas valdības norāda, ka jēdziens “ģimenes locekļi” Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē ietver tikai tos Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļus, kuriem arī ir Turcijas pilsonība. Līdz ar to
N. Dülger
Taizemes pilsonība viņai neļauj atsaukties uz šajā tiesību normā paredzētajām tiesībām.
Šim apgalvojumam nevar piekrist.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (1990. gada 20. septembra spriedums lietā
C-192/89
Sevince
,
Recueil
, I-3461. lpp.
, 8. un 9. punkts, un 2012. gada 29. marta spriedums apvienotajās lietās C-7/10 un C-9/10
Kahveci
un
Inan
, 23. punkts).
Šī 7. panta pirmajā daļā nav ietverta nedz darba devēja “ģimenes locekļu” jēdziena definīcija, nedz tieša atsauce uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu šī jēdziena jēgu un apjomu. Turklāt tajā nav nekāda nosacījuma par ģimenes locekļu pilsonību.
Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka jēdzienu “ģimenes loceklis” attiecībā uz darba ņēmējiem neierobežo asinsradniecība (skat. 2004. gada 30. septembra spriedumu lietā
C-275/02
Ayaz
, Krājums, I-8765. lpp.
, 46. punkts).
Šajos apstākļos un lai nodrošinātu jēdziena “ģimenes locekļi” vienveidīgu piemērošanu dalībvalstīs Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē, tas ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi Savienības līmenī (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Ayaz
, 39. punkts).
Kā Tiesa nosprieda, jēdziens darba ņēmēja “ģimenes locekļi” ir jāinterpretē, ņemot vērā mērķi, kas ar to jāsasniedz, kā arī kontekstu, kurā tas ietilpst (iepriekš minētais spriedums lietā
Ayaz
, 40. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzēto tiesību pakāpeniskai iegūšanai ir divējāds mērķis.
Sākumā, pirms ir beidzies sākotnējais trīs gadu laikposms, minētās tiesību normas mērķis ir dot iespēju emigrējušā darba ņēmēja ģimenes locekļiem apmesties pie viņa, lai tādējādi, izmantojot ģimenes apvienošanos, uzņemošajā dalībvalstī jau likumīgi integrētam darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – radītu labvēlīgākus darba un dzīves apstākļus (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Kahveci
un
Inan
, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pēc tam minētās normas mērķis ir pastiprināt emigrējušā darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – ģimenes ilgtspējīgu integrāciju uzņemošajā dalībvalstī, pēc trīs gadu likumīgas uzturēšanās šīs dalībvalsts teritorijā attiecīgajam ģimenes loceklim piešķirot iespēju pašam piekļūt darba tirgum. Tādējādi galvenais īstenojamais mērķis ir nostiprināt minētā ģimenes locekļa, kurš šajā posmā jau ir likumīgi integrējies uzņemošajā dalībvalstī, situāciju, dodot viņam iespēju pašam pelnīt attiecīgajā valstī un attiecīgi izveidot tajā no emigrējušā darba ņēmēja neatkarīgu situāciju (skat. it īpaši 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā
C-467/02
Cetinkaya
, Krājums, I-10895. lpp.
, 25. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Kahveci
un
Inan
, 33. punkts).
No tā izriet, ka ģimenes apvienošanās ir centrālā loma sistēmā, kuru ievieš ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu.
Kas attiecas uz līdzekļiem, kas ir nepieciešami, lai būtu iespējama ģimenes dzīve, ģimenes apvienošanās, kuru var izmantot dalībvalsts legālajam darba tirgum piederoši Turcijas izcelsmes darba ņēmēji, palīdz uzlabot viņu uzturēšanās kvalitāti, kā arī tos integrēt šajās valstīs un tādējādi veicina attiecīgās sabiedrības sociālo saskaņotību.
Tomēr Vācijas valdība apgalvo, ka gan Asociācijas nolīguma un Lēmuma Nr. 1/80 mērķis, gan jēga nepieļauj domu, ka šī lēmuma 7. panta pirmā daļa tiktu piemērota arī tiem, kas nav Turcijas pilsoņi. Šim nolīgumam, pirmkārt, esot ekonomiski mērķi. Tātad Turcijas izcelsmes darba ņēmēja laulātā, kurš ieceļo no trešās valsts, uzturēšanās tiesību tiesiskais regulējums nav asociācijas, kura ir dibināta šādiem mērķiem, aktuāla problēma.
Šim argumentam nevar piekrist.
Lai gan patiešām atbilstoši Asociācijas nolīguma 2. panta 1. punktam tā mērķis ir veicināt nepārtrauktu un līdzsvarotu tirdzniecības un ekonomisko attiecību nostiprināšanu starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, tomēr, Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem paredzot iespēju viņam pievienoties viņa nodarbinātības dalībvalstī, līgumslēdzējas puses ir balstījušās uz iemesliem, kuri skaidri pārsniedz tikai ekonomiska rakstura apsvērumus.
Patiesībā Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir ietverts šī lēmuma II nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Sociālās tiesību normas”. Šī iedaļa attiecas uz jautājumiem par nodarbinātību un darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.
Priekšrocības, kuras ģimenes apvienošanās sniedz ģimenes dzīvei, uzturēšanās kvalitātei, kā arī Turcijas izcelsmes darba ņēmēja integrācijai tajā dalībvalsti, kur viņš strādā un dzīvo, acīmredzami ir neatkarīgas no to viņa ģimenes locekļu pilsonības, kuriem tiek izsniegta atļauja viņam pievienoties šajā valstī.
Turklāt Tiesa jau nosprieda, ka Lēmuma Nr. 1/80 sociālās tiesību normas, kuras ietver arī [šī lēmuma] 7. panta pirmo daļu, ir darba ņēmēju brīvas pārvietošanās īstenošanas, pamatojoties uz LESD 45., 46. un 47. pantu, papildu posms un ka tādēļ šajos pēdējos minētajos pantos paredzētie principi pēc iespējas ir jāattiecina arī uz Turcijas pilsoņiem, kuriem ir šajā lēmumā paredzētās tiesības (šajā ziņā skat. 1997. gada 23. janvāra spriedumu lietā
C-171/95
Tetik
,
Recueil
, I-329. lpp.
, 20. punkts, un 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā
C-351/95
Kadiman
,
Recueil
, I-2133. lpp.
, 30. punkts).
Tāpat no Tiesas judikatūras izriet, ka, nosakot jēdziena “ģimenes locekļi” robežas Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē, ir jāatsaucas uz tā paša jēdziena interpretāciju darba ņēmēju Savienības dalībvalstu pilsoņu brīvas pārvietošanās jomā un īpaši uz Regulas Nr. 1612/68 10. panta 1. punktā noteiktajām robežām (iepriekš minētais spriedums lietā
Ayaz
, 45. punkts).
Šīs regulas 10. panta 1. punktā bija paredzēts, ka darba ņēmēja – ES dalībvalsts pilsoņa – ģimenes locekļiem ir tiesības iekārtoties kopā ar viņu viņa nodarbinātības dalībvalstī neatkarīgi no viņu pilsonības.
Šī tiesību norma tika atcelta, bet Direktīvas 2004/38 6. panta 2. punkts un 7. panta 2. punkts arī nosaka principu, saskaņā ar kuru Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuriem nav kādas dalībvalsts pilsonības, ir tiesības pavadīt viņu uzņemošajā dalībvalsti vai tajā viņam pievienoties.
Iespējamais ģimenes apvienošanās tiesību ierobežojums, kurš noteikti izrietētu no tiesību, kuras piešķir ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu, piemērošanas tikai tiem ģimenes locekļiem, kuriem ir Turcijas pilsonība, būtu šīs tiesību normas mērķa pārkāpums.
Šāds ierobežojums būtu arī tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kuras ir noteiktas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pantā, pārkāpums. Tā kā Lēmuma Nr. 1/80 7. pants ir neatņemama Savienības tiesību daļa, dalībvalstīm ir pienākums pildīt pienākumus, kuri izriet no minētā šīs hartas 7. panta, jo [šai hartai] LES 6. panta 1. punktā ir atzīts tāds pats juridisks spēks kā [dibināšanas] Līgumiem.
Kā norādīja ģenerāladvokāts savu secinājumu 50.–53. punktā, šāda jēdziena “ģimenes locekļi” interpretācija Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas izpratnē ir jo vairāk pamatota tāpēc, ka tāda tā ir arī saistībā ar Asociācijas Padomes 1980. gada 19. septembra Lēmumu Nr. 3/80 par Eiropas Kopienu dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu Turcijas darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem (
OV 1983, C 110, 60. lpp.
).
Lēmuma Nr. 3/80 1. panta a) punktā it īpaši ir paredzēts, ka “ģimenes locekļa” jēdzienam, piemērojot minēto lēmumu, ir Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (
OV L 149, 2. lpp.
), 1. pantā piešķirtā nozīme.
Tiesa, interpretējot Regulas Nr. 1408/71 piemērošanas jomu personām, vairākkārtīgi ir nospriedusi, ka šīs regulas 2. panta 1. punkts skar divas ļoti atšķirīgas personu kategorijas: pirmkārt, darba ņēmējus un, otrkārt, viņu ģimenes locekļus un viņus pārdzīvojušos ģimenes locekļus. Pirmajiem, lai uz tiem attiektos šī regula, ir jābūt dalībvalsts pilsoņiem, bezvalstniekiem vai bēgļiem, kas dzīvo kādā dalībvalstī. Tomēr neviens nosacījums par pilsonību nav izvirzīts attiecībā uz ģimenes locekļiem vai to darba ņēmēju, kas ir Savienības pilsoņi, pārdzīvojušajām personām, lai tiem varētu piemērot minēto regulu (skat. it īpaši 1996. gada 30. aprīļa spriedumu lietā
C-308/93
Cabanis-Issarte
,
Recueil
, I-2097. lpp.
, 21. punkts, un 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā
C-189/00
Ruhr
,
Recueil
, I-8225. lpp.
, 19. punkts).
Turklāt Tiesas ir arī nospriedusi, ka Lēmuma Nr. 3/80 piemērojamības personām definīcija, kas ir ietverta tā 2. pantā, balstās uz to pašu Regulas Nr. 1408/71 2. panta 1. punktā noteikto definīciju (1999. gada 4. maija spriedums lietā
C-262/96
Sürül
,
Recueil
, I-2685. lpp.
, 84. punkts).
Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas interpretāciju, kas balstās uz visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem, nevar atspēkot ar apstākli, kā to uzsvēra iesniedzējtiesa, ka vairākos spriedumos par šīs tiesību normas piemērošanu Tiesa ir atsaukusies uz darba ņēmēja ģimenes locekļu Turcijas pilsonību (skat. 2000. gada 16. marta spriedumu lietā
C-329/97
Ergat
,
Recueil
, I-1487. lpp.
, 67. punkts; 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā
C-65/98
Eyüp
,
Recueil
, I-4747. lpp.
, 48. punkts; iepriekš minētos spriedumus lietā
Derin
, 48. punkts, kā arī lietā
Bozkurt
, 46. punkts).
Visos šajos spriedumos pamatlietas bija par Lēmumā Nr. 1/80 paredzēto priekšrocību piešķiršanu Turcijas izcelsmes darba ņēmēja bērniem vai laulātajiem, kam arī bija Turcijas pilsonība. To ņemot vērā, Tiesas atsaukšanās uz ģimenes locekļu pilsonību bija bez kādas īpašas nozīmes.
Vācijas, Itālijas un Austrijas valdības turklāt norāda, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas paplašināta interpretācija nozīmētu pārmērīgu Lēmuma Nr. 1/80 piemērojamības personām paplašināšanu, atļaujot trešo valstu pilsoņiem, kuru skaitu būs grūti noteikt, atsaukties uz šo tiesību normu.
Šajā ziņā pietiek tikai atgādināt, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā ir skaidri paredzēts, ka ģimenes apvienošanās ir iespējama, saņemot atļauju pievienoties Turcijas izcelsmes darba ņēmējam, kas ir piešķirta saskaņā ar uzņemošās dalībvalsts tiesisko regulējumu (iepriekš minētie spriedumi lietā
Ayaz
, 34. un 35. punkts, kā arī lietā
Derin
, 63. punkts).
Šis nosacījums, ar kuru no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas jomas izslēdz Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļus, kas ieradušies uzņemošās dalībvalsts teritorijā un uzturas tajā, pārkāpjot šīs dalībvalsts likumos noteikto kārtību (iepriekš minētais spriedums lietā
Cetinkaya
, 23. punkts), ir izskaidrojams ar apsvērumu, ka EEK un Turcijas asociācijas ietvaros ģimenes apvienošanās nav Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļu tiesības, bet gan, gluži pretēji, tā ir atkarīga no valsts iestāžu lēmuma, kas ir pieņemts, piemērojot vienīgi attiecīgās dalībvalsts tiesības, ievērojot pamattiesības (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Derin
, 64. punkts).
Šī paša iemesla dēļ nevar arī apgalvot, ka tas, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas jomā tiktu ietverti Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļi, kam nav Turcijas pilsonības, – pārkāpjot papildprotokola 59. pantu – būtu labvēlīgāka attieksme pret tiem salīdzinājumā ar attieksmi pret Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kuriem nav dalībvalsts pilsonības.
Pretēji režīmam, kas ir piemērojams Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem, saskaņā ar Direktīvas 2004/38 5. panta 2. punktu Savienības pilsoņa ģimenes locekļiem, kas ir trešo valstu pilsoņi, ir tiesības ieceļot dalībvalstu teritorijā, ievērojot vienīgi nosacījumu par ieceļošanas vīzu vai derīgu uzturēšanās atļauju.
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts, nevis Turcijas pilsonis, uzņemošajā dalībvalstī var atsaukties uz tiesībām, kuras izriet no šīs tiesību normas, ja ir izpildīti visi citi tajā paredzētie nosacījumi.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Asociācijas padomes, kura tika izveidota ar Nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, kā arī EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kurš Kopienas vārdā tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK, 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas attīstību 7. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklis, kas ir trešās valsts, nevis Turcijas pilsonis, uzņemošajā dalībvalstī var atsaukties uz tiesībām, kuras izriet no šīs tiesību normas, ja ir izpildīti visi citi tajā paredzētie nosacījumi.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.