CELEX: 62005TJ0297
Særlige rettergangsformer
artikel 256 EF
sagens genstand
formaliteten
manglende uopsættelighed

Retsforskrifter
20. betragtning til Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 af 25. juni 2002 om finansforordningen vedrørende De Europæiske
Fællesskabers almindelige budget (EFT L 248, s. 1, herefter »finansforordningen«) i den affattelse, som finder anvendelse
på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, har bl.a. følgende ordlyd:
»[…] I tilfælde af svig bør der […] i forordningen henvises til de gældende bestemmelser om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers
finansielle interesser og om bekæmpelse af bestikkelse, der involverer tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber eller i medlemsstaterne.«
Finansforordningens artikel 72, stk. 2, bestemmer:
»Institutionen kan formalisere fastlæggelsen af en fordring på andre end stater ved en beslutning, der kan tvangsfuldbyrdes,
jf. artikel 256 [EF].«
I finansforordningens artikel 109 med overskriften »Principper for ydelse af tilskud« er fastsat:
»1.      Tilskud ydes under overholdelse af principperne om klarhed og åbenhed, ligebehandling og samfinansiering og kan ikke kumuleres
eller ydes med tilbagevirkende kraft.
2.      Et tilskud må ikke have til formål eller bevirke, at modtageren opnår en fortjeneste.«
Finansforordningens artikel 119, stk. 2, bestemmer:
»Hvis modtageren ikke opfylder sine forpligtelser, suspenderes tilskuddet, eller det reduceres eller bortfalder helt i de
tilfælde, der er fastsat i gennemførelsesbestemmelserne, efter at modtageren har fået lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger.«
Artikel 183, stk. 1, litra a), i Kommissionens forordning (EF, Euratom) nr. 2342/2002 af 23. december 2002 om gennemførelsesbestemmelser
til finansforordningen (EFT L 357, s. 1, herefter »gennemførelsesbestemmelserne«), der vedrører finansforordningens artikel
119 og har overskriften »Suspension og reduktion af tilskud«, fastsætter i den affattelse, som finder anvendelse på de faktiske
omstændigheder i hovedsagen:
»1.      I følgende tilfælde suspenderes betalingerne af den kompetente anvisningsberettigede, der – alt efter hvilket stadium proceduren
befinder sig på – reducerer tilskuddet eller anmoder modtageren eller modtagerne om at tilbagebetale den del af tilskuddet,
der er udbetalt med urette:
a)      hvis aktionen eller det godkendte arbejdsprogram ikke gennemføres, gennemføres ukorrekt, kun gennemføres delvis eller gennemføres
med forsinkelse
[…]«
Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle
interesser (EFT L 312, s. 1) bestemmer i første afsnit, der har overskriften »Almindelige principper«:
»Artikel 1
1.      Med henblik på beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser vedtages der generelle regler for ensartet
kontrol og for administrative foranstaltninger og sanktioner i forbindelse med uregelmæssigheder vedrørende fællesskabsretten.
2.      Som uregelmæssighed betragtes enhver overtrædelse af en fællesskabsbestemmelse, som kan tilskrives en økonomisk beslutningstagers
handling eller undladelse, der skader eller kunne skade De Europæiske Fællesskabers almindelige budget eller budgetter, der
forvaltes af De Europæiske Fællesskaber, enten ved formindskelse eller bortfald af indtægter, der stammer fra de egne indtægter,
der opkræves direkte for Fællesskabernes regning, eller ved afholdelse af en uretmæssig udgift.
Artikel 2
1.      Kontrol samt administrative foranstaltninger og sanktioner anvendes, i det omfang de er nødvendige for at sikre en korrekt
anvendelse af fællesskabsretten. De skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til uregelmæssigheden og have en afskrækkende
virkning for at sikre den fornødne beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser.
2.      Der kan ikke pålægges en administrativ sanktion, som ikke var indført ved en fællesskabsretsakt, inden uregelmæssigheden fandt
sted. Ændres bestemmelserne om administrative sanktioner i en fællesskabsretsakt efterfølgende, anvendes de mindst strenge
bestemmelser med tilbagevirkende kraft.
3.      Bestemmelserne i fællesskabsretten fastlægger arten og omfanget af de administrative foranstaltninger og sanktioner, der er
nødvendige for at sikre en korrekt anvendelse af de pågældende regler, i forhold til uregelmæssighedens art og alvor, den
indrømmede eller opnåede fordel og graden af ansvar.
4.      Med forbehold af gældende fællesskabsret er det medlemsstaternes lovgivning, der gælder for procedurerne for gennemførelsen
af kontrol og af fællesskabsforanstaltninger og -sanktioner.
Artikel 3
1.      Forældelsesfristen for retsforfølgning er fire år fra det tidspunkt, hvor den i artikel 1, stk. 1, omhandlede uregelmæssighed
fandt sted. Der kan imidlertid i reglerne for bestemte sektorer fastlægges en kortere frist, som dog ikke kan være mindre
end tre år.
Hvad angår vedvarende eller gentagne uregelmæssigheder regnes forældelsesfristen fra den dag, da uregelmæssigheden er ophørt.
For de flerårige programmers vedkommende løber forældelsesfristen indtil programmets endelige afslutning.
Forældelsesfristen for retsforfølgning afbrydes af enhver handling fra den kompetente myndigheds side, som den pågældende
gøres bekendt med, og som vedrører undersøgelse eller retsforfølgning af uregelmæssigheden. Efter hver afbrydelse løber forældelsesfristen
videre.
Forældelsen indtræder dog senest den dag, da en frist, der er dobbelt så lang som forældelsesfristen, udløber, uden at den
kompetente myndighed har pålagt en sanktion, undtagen i de tilfælde, hvor den administrative procedure er suspenderet i overensstemmelse
med artikel 6, stk. 1.
2.      Fristen for fuldbyrdelse af afgørelsen om pålæggelse af den administrative sanktion er tre år. Denne frist regnes fra den
dag, da afgørelsen blev endelig.
Afbrydelse og suspension er omfattet af de relevante bestemmelser i national ret.
3.      Medlemsstaterne bevarer muligheden for at anvende en længere frist end fristen i henholdsvis stk. 1 og stk. 2.«
I andet afsnit med overskriften »Administrative foranstaltninger og sanktioner« bestemmer forordning nr. 2988/95:
»Artikel 4
1.      Enhver uregelmæssighed medfører i almindelighed tilbagekaldelse af den uberettiget opnåede fordel:
–        ved forpligtelse til at betale de skyldige beløb eller tilbagebetale de uberettiget oppebårne beløb
–        […]
2.      Anvendelsen af de i stk. 1 omhandlede foranstaltninger er begrænset til tilbagekaldelse af den opnåede fordel, eventuelt med
tillæg af rente, som kan beregnes efter en fast sats.
3.      Handlinger, som bevisligt har til formål at opnå en fordel, der er i modstrid med sigtet for de på området gældende fællesskabsregler,
ved kunstigt at skabe de nødvendige forudsætninger for at opnå denne fordel, bevirker, alt efter tilfældet, enten at fordelen
ikke indrømmes, eller at den tilbagekaldes.
4.      Foranstaltningerne i denne artikel betragtes ikke som sanktioner.
Artikel 5
1.      Forsætlige eller uagtsomme uregelmæssigheder kan medføre følgende administrative sanktioner:
[…]
c)      fuldstændig eller delvis fortabelse af en fordel, der er indrømmet i henhold til fællesskabslovgivningen, også selv om den
pågældende uberettiget kun har nydt godt af en del af denne fordel
d)      udelukkelse fra eller tilbagekaldelse af en fordel i en senere periode end den, hvor uregelmæssigheden fandt sted
[…]
Artikel 6
1.      Med forbehold af de administrative fællesskabsforanstaltninger og -sanktioner, der er vedtaget på grundlag af de regler, der
ved denne forordnings ikrafttræden gælder for de enkelte sektorer, kan pålæggelsen af økonomiske sanktioner som f.eks. administrative
bøder suspenderes af den kompetente myndighed, hvis der er anlagt straffesag mod vedkommende for samme forhold. Ved suspensionen
af den administrative procedure suspenderes den i artikel 3 omhandlede forældelsesfrist.
[…]
Artikel 7
De administrative fællesskabsforanstaltninger og -sanktioner kan anvendes på økonomiske beslutningstagere som omhandlet i
artikel 1, dvs. fysiske eller juridiske personer samt andre enheder, som ifølge national ret har retsevne, når de har begået
uregelmæssigheden. De kan ligeledes anvendes på personer, der har medvirket til gennemførelsen af uregelmæssigheden, samt
personer, der er ansvarlige for uregelmæssigheden, eller som skal forhindre, at den finder sted.
Artikel 2, stk. 1, i protokollen udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, til konventionen
om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT 1996 C 313, s. 2, herefter »protokollen til konventionen
om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser«), der har overskriften »passiv bestikkelse«, bestemmer:
»I henhold til denne protokol betragtes det som passiv bestikkelse, at en tjenestemand med forsæt, direkte eller gennem tredjemand,
anmoder om eller modtager fordele, uanset disses art, for sig selv eller for tredjemand, eller tager imod et løfte herom,
for i strid med sine officielle pligter at udføre eller undlade at udføre en handling, der er omfattet af vedkommendes hverv
eller udøvelsen heraf, og som skader eller vil kunne skade De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser.«
I protokollens artikel 3, stk. 1, med overskriften »aktiv bestikkelse« er fastsat:
»I henhold til denne protokol betragtes det som aktiv bestikkelse, at en person med forsæt, direkte eller gennem tredjemand,
lover eller yder en tjenestemand en fordel, uanset dennes art, for ham selv eller for tredjemand, for at han i strid med sine
officielle pligter foretager eller undlader at foretage en handling, der er omfattet af hans hverv eller udøvelsen heraf,
og som skader eller vil kunne skade De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser.«

Sagens faktiske omstændigheder

Proceduren for indkaldelse af forslag og gennemførelsen af Ecodata-projektet
Ved den endelige vedtagelse af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1992 besluttede Europa-Parlamentet,
at »et beløb på mindst 530 000 ECU skal anvendes til information om projekter vedrørende økologisk turisme i Europa (kapitel
B2, artikel 7100 (turisme)) (EFT L 26, s. 1, på s. 659, herefter »det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992«).
Den 26. februar 1992 offentliggjorde Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
en meddelelse om indkaldelse af forslag med henblik på støtte til projekter inden for turisme og miljø (EFT C 51, s. 15).
Kommissionen meddelte heri, at den agtede at bevilge i alt 2 mio. ECU og at udvælge ca. 25 projekter, som er berettigede til
finansiering af indtil 60% af deres samlede omkostninger.
Den 22. april indgav sagsøgeren IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (herefter »IPK«), der er et tysk
selskab, som driver virksomhed inden for turisme, en anmodning om finansiel støtte til et projekt vedrørende oprettelse af
en database om miljøvenlig turisme i Europa, der benævnes »Ecodata« (herefter »Ecodata-projektet«). IPK skulle koordinere
projektet. Ved udførelsen af opgaverne skulle IPK samarbejde med tre partnere, nemlig det franske selskab Innovence, det italienske
selskab Tourconsult og det græske selskab 01-Pliroforiki. Forslaget indeholdt ingen nærmere angivelser vedrørende fordelingen
af opgaverne mellem disse selskaber, idet det blot var anført, at disse alle var »specialiserede konsulenter inden for turisme
og inden for projekter med tilknytning til oplysning og turisme«.
Ved skrivelse af 4. august 1992 (herefter »beslutningen om støtte«) har Kommissionen på forslag fra Tzoanos, chefen for kontor
3, »Turisme«, i direktorat A, »Forbedring af virksomhedspolitik«, under Generaldirektoratet for Erhvervspolitik, Handel, Turisme
og Erhvervsdrivende Foreninger (GD XXIII) tildelt IPK finansiel støtte på 530 000 ECU til Ecodata-projektet (herefter »den
anfægtede finansielle støtte«). Kommissionen anmodede IPK om at underskrive og returnere den »erklæring afgivet af modtageren
af et finansielt bidrag«, der var bilagt beslutningen om støtte, og hvori vilkårene for opnåelsen af støtten var fastsat.
I denne erklæring var det angivet, at 60% af støttebeløbet ville blive udbetalt, så snart Kommissionen havde modtaget støttemodtagererklæringen
i behørigt underskrevet stand fra IPK, og at restbeløbet ville blive udbetalt, efter at Kommissionen havde modtaget – og godkendt
– rapporterne vedrørende gennemførelsen af projektet. Erklæringen angav i punkt 7, at modtageren accepterede at give afkald
på et eventuelt restbeløb i tilfælde af, at fristerne i punkt 4 og 5 for fremsendelse af rapporterne vedrørende projektets
status og anvendelsen af den finansielle støtte ikke overholdtes. Ifølge punkt 8 i erklæringen accepterede modtageren på Kommissionens
begæring at tilbagebetale allerede udbetalte beløb, hvis brug ikke er dokumenteret, såfremt udgifterne ikke berettigede til
anvendelsen af støttebeløbet. Erklæringen blev underskrevet af IPK den 23. september 1992 og blev registreret i Kommissionens
GD XXIII den 29. september 1992.
Den 24. november 1992 indkaldte Tzoanos IPK og 01-Pliroforiki til et møde, som fandt sted uden tilstedeværelse af de andre
to deltagere i projektet. Under dette møde foreslog Tzoanos at overlade de fleste af opgaverne og størstedelen af de økonomiske
midler til 01-Pliroforiki. IPK gjorde indsigelse herimod.
Den første rate af den finansielle støtte, dvs. 318 000 ECU (60% af den samlede støtte på 530 000 ECU), blev udbetalt i januar
1993.
I slutningen af februar 1993 blev Tzoanos frataget ansvaret for behandlingen af Ecodata-projektet. Efterfølgende blev der
indledt en disciplinærsag mod Tzoanos og en intern undersøgelse af de sager, han havde haft ansvaret for. Som afslutning på
disciplinærsagen blev Tzoanos fjernet fra tjenesten med virkning fra den 1. august 1995. Den interne undersøgelse vedrørende
den administrative procedure, der førte til beslutningen om støtte, afslørede derimod ingen uregelmæssigheder.
På baggrund af en negativ vurderingsrapport vedrørende gennemførelsen af Ecodata-projektet nægtede Kommissionen ved beslutning
af 3. august 1994 (herefter »beslutningen om afslag« eller »den anfægtede beslutning«) at udbetale anden rate af den finansielle
støtte på 212 000 ECU og anførte, at den yderligere ønskede at overveje en eventuel beslutning om at kræve den første rate
af denne støtte tilbagebetalt.

Den omtvistede procedure vedrørende beslutningen om afslag af 3. august 1994
IPK anlagde sag med påstand om annullation af beslutningen om afslag af 3. august 1994, hvilket gav anledning til den første
omtvistede procedure ved Fællesskabets retsinstanser (herefter »den første omtvistede procedure«).
Ved dom af 15. oktober 1997, IPK mod Kommissionen (sag T-331/94, Sml. II, s. 1665), frifandt Retten Kommissionen.
Til støtte for frifindelsen fastslog Retten bl.a. i denne doms præmis 47 følgende:
»[...] det savner grundlag for [IPK] at gøre gældende, at Kommissionen har været skyld i forsinkelserne i [Ecodata-]projektets
gennemførelse. Det bemærkes herved, at [IPK] først i marts 1993 påbegyndte forhandlinger med sine partnere vedrørende fordelingen
af opgaverne med henblik på projektets gennemførelse, selv om sagsøgeren var det selskab, der skulle være koordinator. [IPK]
lod dermed halvdelen af den tid, der var afsat til projektet, forløbe, uden at selskabet skabte grundlag for, at effektive
arbejder realistisk kunne påbegyndes. Selv om [IPK] har sandsynliggjort, at en eller flere embedsmænd i Kommissionen på betænkelig
måde gjorde sig skyldig i indblanding i projektet i perioden fra november 1992 til februar 1993, har sagsøgeren dog på ingen
måde godtgjort, at denne indblanding medførte, at selskabet var fuldstændigt afskåret fra at indlede et effektivt samarbejde
med sine partnere før marts 1993.«
Som følge af en appel iværksat af IPK ophævede Domstolen følgelig Rettens dom og hjemviste sagen til Retten (Domstolens dom
af 5.10.1999, sag C-433/97 P, IPK mod Kommissionen, Sml. s. 6795).
Til støtte for dommen fastslog Domstolen bl.a.:
»15      […] at [IPK], som det fremgår af den appellerede doms præmis 47, har sandsynliggjort, at tjenestemænd i Kommissionen havde
blandet sig i projektet, som nærmere beskrevet i den appellerede doms præmis 9 og 10, og at denne indblanding kan have haft
betydning for projektets rette gennemførelse.
16      Under disse omstændigheder påhviler det Kommissionen at godtgøre, at [IPK], til trods for den omhandlede adfærd, fortsat havde
været i stand til at gennemføre projektet på tilfredsstillende måde.
17      Det følger heraf, at Retten har begået en retlig fejl ved at kræve, at [IPK] skal godtgøre, at den adfærd, som tjenestemænd
i Kommissionen havde udvist, havde afholdt appellanten fra at indlede et effektivt samarbejde med sine partnere.«
Efter hjemvisningen gav Retten sagsøgerne medhold ved dom af 6. marts 2001, IPK-München mod Kommissionen (sag T-331/94, Sml.
II, s. 779).
I denne dom fastslog Retten følgende under overskriften »Tvistens genstand«:
»34      I denne sag skal Retten tage stilling til lovligheden af Kommissionens afslag på at betale sagsøgeren anden [rate] af den
ydede [finansielle] støtte til gennemførelse af Ecodata-projektet. Begrundelsen for afslaget er indeholdt i den anfægtede
beslutning og i skrivelsen af 30. november 1993, som beslutningen henviser til.
35      Det må imidlertid fastslås, at skrivelsen af 30. november 1993 består af to dele. Første del af skrivelsen, dvs. punkt 1-5,
omhandler Kommissionens afslag på at udbetale anden [rate] af [den finansielle støtte] og indeholder således begrundelsen
for den anfægtede beslutning. Skrivelsens anden del, dvs. punkt 6-12, omhandler spørgsmålet om eventuel tilbagesøgning af
de 60% af den allerede udbetalte [finansielle støtte]. Indtil nu har Kommissionen imidlertid ikke truffet beslutning om en
eventuel tilbagesøgning.
36      Heraf følger, som Kommissionen også har indrømmet under retsmødet, at punkt 6-12 i skrivelsen af 30. november 1993 ikke er
et led i begrundelsen for den anfægtede beslutning. Disse punkter er kun rejst i relation til en eventuel fremtidig beslutning
fra Kommissionens side om at kræve den allerede udbetalte [rate] af [den finansielle støtte] tilbagebetalt. De argumenter,
sagsøgeren har fremført i stævningen vedrørende punkt 6-12 i skrivelsen af 30. november 1993, må herefter afvises.«
Med hensyn til realiteten har Retten bl.a. fastslået følgende:
»85      Herefter og i mangel af andre argumenter fra Kommissionens side må det fastslås, at Kommissionen ikke har bevist, at [IPK]
på trods af Kommissionens indblanding, bl.a. med henblik på at inddrage Studienkreis i [projektet], »fortsat havde været i
stand til at gennemføre [Ecodata‑]projektet på tilfredsstillende måde«.
86      Henset til, at Kommissionen allerede fra sommeren 1992 og i det mindste indtil den 15. marts 1993 over for [IPK] insisterede
på, at Studienkreis blev inddraget i [projektet] – selv om det ikke i sagsøgerens forslag eller beslutningen om ydelse […]
er fastsat, at Studienkreis skal deltage i [Ecodata-]projektet – hvilket nødvendigvis har måttet forsinke projektets gennemførelse,
og til, at Kommissionen ikke har bevist, at [IPK] trods denne indblanding havde været i stand til at gennemføre projektet
på tilfredsstillende måde, må det fastslås, at Kommissionen har tilsidesat princippet om redelig handlemåde ved at afslå at
udbetale anden [rate] af [den finansielle støtte] med henvisning til, at projektet ikke var afsluttet pr. 31. oktober 1993.«
Retten undersøgte herefter Kommissionens argument om, at der var tale om en hemmelig forståelse mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki
og IPK, som Kommissionen har fremført i svarskriftet og derefter uddybet og præciseret i sine skriftlige indlæg, og fastslog
bl.a. følgende:
»88      Da Kommissionen for så vidt angår denne sidste form for indblanding forsøger at fremhæve, at der er tale om en ulovlig, hemmelig
forståelse mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki og [IPK], må der også tages stilling til anvendelsen af princippet »fraus omnia
corrumpit«, som ifølge Kommissionen må begrunde, at Kommissionen frifindes.
89      Kommissionen har […] nærmere forklaret, at beslutningen [om støtte] har været resultatet af en ulovlig, hemmelig forståelse
mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki og [IPK]. Til støtte for sin argumentation har Kommissionen henvist til forhørsprotokollen
vedrørende de undersøgelser, der i Belgien var foretaget over for Tzoanos. Kommissionen har understreget, at Freitag, der
er direktør for og ejer af [IPK], har oplyst, at Tzoanos havde anmodet om at blive kommanditist i et af hans selskaber, ETIC
(European Travel Intelligence Center), idet han lod ham forstå, at [IPK] i så fald lettere ville opnå kontrakter fra Kommissionen
i fremtiden. Tzoanos havde i øvrigt antydet over for Freitag, at et projekt, som Freitag havde omtalt på en af GD XXIII afholdt
konference i Lissabon i maj 1992, »kunne gå igennem«, såfremt Tzoanos fik udbetalt en provision på 30 000 ECU. Til støtte
herfor har Kommissionen også nævnt, at med virkning fra juni 1992 har Lex Group repræsenteret ETIC i Grækenland (ETIC’s brochure
nr. 1/92). Ifølge Kommissionen stiftede Tzoanos Lex Group, og ansvaret for dette selskabs kundekontakt blev overdraget hans
daværende forlovede og senere hustru, Sapountzaki. 01-Pliroforiki efterfulgte Lex Group som repræsentant for ETIC i Grækenland.
Kommissionen har endvidere påberåbt sig en erklæring fra Franck, der var ansat i ETIC, hvoraf det klart fremgår, at der var
tale om en hemmelig forståelse mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki og [IPK]. Kommissionen har tilføjet, at det er betegnende, at
Innovence, der var den eneste af [IPK’s] partnere i projektet, som hverken havde forbindelse med Tzoanos eller med Freitag,
ikke var inviteret til mødet den 24. november 1992 […], der blev holdt i ETIC’s lokaler. Kommissionen har endvidere påpeget,
at Tzoanos havde Freitags private telefonnummer. Under den telefonsamtale, som von Moltke havde med Freitag den 10. marts
1993, dækkede Freitag over Tzoanos, og han er således blevet medvirkende. Under retsmødet henviste Kommissionen endvidere
til dom af 22. september 2000, afsagt af tribunal de grande instance de Paris (tolvte afdeling), hvorved Tzoanos blev idømt
fire års fængsel for korruption.
90      Det må fastslås, at det hverken i den anfægtede beslutning eller i skrivelsen af 30. november 1993, som den anfægtede beslutning
henviser til, er nævnt, at der var en hemmelig forståelse mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki og [IPK], som skulle have været til
hinder for, at anden [rate] af [den finansielle støtte] blev udbetalt til sagsøgeren. Den anfægtede beslutning og skrivelsen
af 30. november 1993 indeholder endvidere ikke nogen angivelse af, at Kommissionen var af den opfattelse, at [den finansielle
støtte] var blevet ydet [IPK] på en måde, der ikke var forskriftsmæssig. Kommissionens forklaring om, at der angiveligt skulle
være en ulovlig, hemmelig forståelse mellem de berørte parter, kan ikke betragtes som en yderligere belysning under sagen
af en begrundelse, der var anført i den anfægtede beslutning […].
91      Henset til, at Retten i medfør af artikel [230 EF] kun skal prøve lovligheden af den anfægtede beslutning på grundlag af den
begrundelse, der er indeholdt i den nævnte retsakt, kan Kommissionens argumenter vedrørende princippet »fraus omnia corrumpit«
ikke tiltrædes.
92      Det må tilføjes, at såfremt Kommissionen efter at have vedtaget den anfægtede beslutning havde fundet, at de indicier, der
er nævnt i præmis 89 ovenfor, var tilstrækkelige til, at det måtte fastslås, at der var tale om en ulovlig, hemmelig forståelse
mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki og [IPK], som havde medført, at proceduren vedrørende tildelingen af støtten til Ecodata-projektet
var behæftet med en mangel, kunne Kommissionen i stedet for under den foreliggende sag fremføre en begrundelse, der ikke var
omtalt i beslutningen, have trukket beslutningen tilbage og udstede en ny beslutning, hvorved den ikke alene afviste at betale
anden [rate] af [den finansielle støtte], men også krævede den allerede udbetalte [rate] tilbagebetalt.«
Kommissionen og IPK iværksatte hver især appel af Rettens dom. Kommissionen har til støtte for sin appel bl.a. fremsat et
femte anbringende vedrørende den manglende undersøgelse af princippet fraus omnia corrumpit. IPK har for sit vedkommende nedlagt
påstand om, at den appellerede dom ophæves, i det omfang det i dommens præmis 34-36 antages, at punkt 6-12 i Kommissionens
skrivelse af 30. november 1993 ikke var en del af beslutningen om afslag af 3. august 1994.
Ved dom af 29. april 2004, IPK München og Kommissionen (forenede sager C-199/01 P og C-200/01 P, Sml. I, s. 4627), afviste
Domstolen IPK’s appel og forkastede Kommissionens appel.
Hvad angår det femte anbringende, som Kommissionen har fremført, fastslog Domstolen følgende:
»62      Med andet og femte anbringende, som vil blive behandlet under ét og først, har Kommissionen kritiseret Retten for at have
set bort fra de overvejelser, der fremgår af præmis 15 og 16 i Domstolens dom af 5. oktober 1999 i sagen IPK mod Kommissionen
[sag C- 433/97 P, Sml. I, s. 6795], navnlig for så vidt angår betydningen af den påståede ulovlige forbindelse mellem [Tzoanos],
[…] 01-Pliroforiki og IPK.
63      Kommissionen har gjort gældende, at denne hemmelige forståelse forsinkede projektet mindst indtil februar 1993, idet projektpartnerne
for det første ikke kunne blive enige om fordelingen af de midler, som [Tzoanos] krævede tildelt den græske partner, hvilket
satte projektet i stå, og for det andet, at IPK klart dækkede over [Tzoanos’] handlinger. I henhold til præmis 15 og 16 i
Domstolens dom af 5. oktober 1999 i sagen IPK mod Kommissionen [sag C-433/97 P, Sml. I, s. 6795] skulle Retten have undersøgt,
hvorvidt Kommissionen havde bevist, at IPK på trods af de omtvistede handlinger stadig var i stand til at forvalte projektet
på tilfredsstillende vis. Det er Kommissionens opfattelse, at Retten, ved at se bort fra dens argument om, at der forelå en
ulovlig hemmelig forståelse, som irrelevant, har begået en retlig fejl.
64      Kommissionen har endvidere hævdet, at Retten ved at fastslå, at den ikke var en strafferetlig instans og ikke kunne tage stilling
til spørgsmålet om en hemmelig forståelse, tilsidesatte princippet dolo agit, qui petit, quod statim redditurus est og princippet
fraus omnia corrumpit.
65      Heroverfor har IPK anført, at der aldrig har været en ulovlig hemmelig forståelse mellem [Tzoanos], […] 01-Pliroforiki og
IPK. Beslutningens lovlighed skal udelukkende bedømmes under hensyn til begrundelsen for dens vedtagelse, og, som det blev
fastslået af Retten, indeholder beslutningen ingen passus om en såkaldt ulovlig hemmelig forståelse mellem IPK, [Tzoanos]
og […] 01-Pliroforiki.
66      Det fremgår af fast retspraksis, at pligten til at begrunde en akt, der indeholder et klagepunkt, har til formål at gøre det
muligt for Domstolen at udøve sin kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed, og at give afgørelsens adressat oplysninger,
der er tilstrækkelige til at fastslå, hvorvidt afgørelsen er korrekt eller behæftet med en mangel, hvorefter dens lovlighed
kan anfægtes. Det følger heraf, at begrundelsen principielt skal meddeles den pågældende samtidig med den afgørelse, der indeholder
et klagepunkt, og at manglen på begrundelse ikke kan afhjælpes gennem den omstændighed, at den pågældende erfarer grundene
til afgørelsen under en sag for Domstolen […].
67      I øvrigt bemærkes, at i henhold til […] artikel [230 EF] skal Retten kun prøve lovligheden af den anfægtede beslutning på
baggrund af den begrundelse, der er indeholdt i den nævnte retsakt.
68      Kommissionen har med den omhandlede beslutning af de grunde, der anføres i skrivelse af 30. november 1993, afvist at udbetale
IPK de resterende 40% af den påtænkte finansielle støtte på 530 000 ECU til projektet. Kommissionen underrettede i skrivelsen
IPK om, at den fandt, at det indtil den 31. oktober 1993 gennemførte arbejde ikke i tilstrækkeligt omfang svarede til, hvad
der var angivet i forslaget, og beskrev i punkt 1-6 i skrivelsen de begrundelser, der havde ført til beslutningen.
69      Det fremgår af nærværende doms præmis 15, at det hverken i skrivelsen af 30. november 1993 eller i den anfægtede beslutning
nævnes, at der skulle være en hemmelig forståelse mellem [Tzoanos], 01-Pliroforiki og IPK. Det er således med rette, at Retten
i præmis 90 i den appellerede dom ikke har betragtet en sådan forståelse som begrundelse for den anfægtede beslutning.
70      Med bemærkningen om, at skrivelsen af 30. november 1993 og den anfægtede beslutning ikke indeholdt nogen angivelser vedrørende
Kommissionens betragtning om, at den finansielle støtte var blevet udbetalt til IPK på en måde, der ikke var forskriftsmæssig,
fastslog Retten i øvrigt med rette, at Kommissionens forklaring vedrørende den hævdede ulovlige forståelse mellem de omhandlede
parter ikke kunne betragtes som en yderligere belysning under sagen af en begrundelse, der var anført i den anfægtede beslutning,
og at den retspraksis, der nævnes i præmis 66 i nærværende dom, fandt anvendelse i den foreliggende sag.
71      Retten kunne under disse omstændigheder i præmis 91 i den appellerede dom uden at begå en retlig fejl udlede af samtlige disse
grunde, at Kommissionens argumenter vedrørende princippet fraus omnia corrumpit ikke kunne tiltrædes.«

Den administrative procedure, som førte til vedtagelsen af den anfægtede beslutning
Ved skrivelse af 30. september 2004 meddelte Kommissionen IPK under henvisning til dommen i sagen IPK München og Kommissionen,
nævnt i præmis 28 ovenfor, at den har foretaget en omfattende undersøgelse vedrørende Tzoanos, der afslørede hans faste tildeling
af projekter, hvor de græske virksomheder, som han foreslog, var partnere, og hvor han opnåede personlige fordele. Kommissionen
undersøgte atter lovligheden og den formelle rigtighed af den omtvistede procedure for tildeling af finansiel støtte og kom
til det resultat, at beslutningen om støtte var ulovlig, idet den fulgte af en hemmelig forståelse mellem Tzoanos og Freitag,
der er direktør for og ejer af IPK. Kommissionen påtænkte således at »annullere« beslutningen om støtte.
Ved skrivelser af 26. november og 23. december 2004 og af 21. februar 2005 fremsatte IPK sine bemærkninger til skrivelsen
af 30. september 2004. I sine skrivelser af 23. december 2004 og af 21. februar 2005 krævede IPK desuden at få udbetalt anden
[rate] af den anfægtede finansielle støtte. Ved skrivelse af 20. juli 2005 genfremsatte IPK formelt denne anmodning.
Ved skrivelse af 13. maj 2005 (sag ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D[2005] 11382) til IPK og især til Freitag (herefter »den anfægtede
beslutning«) anførte Kommissionen bl.a. følgende:
»Under disse omstændigheder foretog [Kommissionen] en fornyet undersøgelse af den [anfægtede] procedure for tildeling af finansiel
støtte for at kontrollere dens lovlighed og formelle rigtighed.
Af de grunde, som er nævnt i nedenstående punkt a)-k) [jf. præmis 33 nedenfor], konkluderede [Kommissionen], at tildelingen
af den [anfægtede] finansielle støtte var ulovlig og ikke-forskriftsmæssig, da den var resultatet af en hemmelig forståelse
mellem Tzoanos og [Freitag].
Kommissionen har derfor besluttet at annullere den tidligere beslutning om tildeling af finansiel støtte på 530 000 ECU i
forbindelse med Ecodata-projektet […]
Kommissionen har for det første i henhold til denne beslutning nægtet at udbetale anden [rate] af [den anfægtede finansielle
støtte] på 212 000 ECU og afvist Deres ansøgning om betaling af morarenter.
Kommissionen vil for det andet tilbagesøge forskuddet på 318 000 ECU med tillæg af morarenter.
Denne opkrævningsordre er i øjeblikket under udarbejdelse og vil blive fremsendt til Dem rettidigt.«
Den hemmelige forståelse mellem Tzoanos og Freitag er ifølge den anfægtede beslutning godtgjort af følgende forhold:
»a)      Forslaget til Ecodata-projektet blev fremsat efter en offentliggørelse den 26. februar 1992 af en meddelelse om indkaldelse
af forslag med henblik på støtte til projekter inden for turisme og miljø i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
(EFT C 51, s. 16). Punkt D i denne indkaldelse af forslag med overskriften »Udvælgelseskriterier« opregnede fem prioriterede
emner til projekterne. Oprettelsen af den database, som Ecodata-projektet vedrører, var ikke et af disse fem emner. Det er
under hensyn til den officielle tekst i indkaldelsen af forslag derfor umuligt at se, hvorfor De har fremsat et forslag om
oprettelse af denne database. Henset til Deres tidligere forbindelse med Tzoanos og bevismaterialet for kontakten mellem Dem
på tidspunktet for forslaget, der er nævnt nedenfor, er den eneste forklaring, at Tzoanos har underrettet Dem om, at et sådan
projekt kunne være støtteberettiget på trods af teksten i indkaldelsen af forslag.
b)      Tzoanos’ udvælgelse af Ecodata-projektet […] var ikke forskriftsmæssig. For at sikre gennemsigtighed, loyal konkurrence, ligebehandling
og adgang til fællesskabsfinansiering skal vurderingen og udvælgelsen af forslag med henblik på deres finansiering baseres
på de kriterier, der er offentliggjort i indkaldelsen af forslag. Dette har tydeligvis ikke været tilfældet for Ecodata-projektet,
eftersom det ikke svarer til nogen af de fem emner, der er anført i indkaldelsen. Punkt a) og b) angiver begge tydeligt en
ulovlig praksis.
c)      Indkaldelsen af forslag, der er offentliggjort i
De [Europæiske Fællesskabers] Tidende,
angav, at det disponible beløb til finansiering, der var på i alt 2 (to) mio. ECU er fordelt mellem omkring 25 projekter.
Den gennemsnitlige finansielle støtte, som man kunne forvente, var således på ca. 80 000 ECU. De har imidlertid fremsat et
forslag med henblik på fællesskabsstøtte på 600 000 ECU (30% af det samlede disponible beløb for finansieringen). Dette forslag
ville være fuldstændig urealistisk, hvis Tzoanos ikke på forhånd havde underrettet Dem om, at De kunne forvente et positivt
resultat.
d)      Det [almindelige, endelige] budget [for regnskabsåret] 1992 indeholdt en note vedrørende turismebudgettet, der præciserer,
at et beløb på mindst 530 000 ECU skal anvendes til information vedrørende miljøvenlig turisme. Dette emne fremgår imidlertid
ikke af den indkaldelse af forslag, der blev offentliggjort den 26. februar 1992. De havde ikke nogen grund til at antage,
at uanset at der mangler enhver henvisning til emnet »database eller informationssystem« i indkaldelsen til forslag eller
til budgetnoten vedrørende nødvendigheden af et informationssystem, havde Kommissionen til hensigt at anvende denne del af
budgettet på dette tidspunkt. Den eneste mulige forklaring er, at [Tzoanos] har underrettet Dem om sin hensigt, hvorved udvælgelsesproceduren
omdannes til en illoyal og en ikke-forskriftsmæssig procedure, og dermed udelukkes enhver konkurrence.
e)      Under Kommissionens undersøgelse har Franck, der er direktør for selskabet ETIC, underrettet to tjenestemænd i Kommissionen
om, at hele teksten i anmodningen om [den finansielle støtte] (forslaget til Ecodata[-projektet]) blev fremsendt til Dem af
Tzoanos. Deres eneste opgave på dette tidspunkt bestod i […] at kopiere teksten på IPK’s brevpapir og sende den til Kommissionen.
Ifølge [Franck] var der ikke fastsat nogen reel deltagelse fra Deres side i projektets gennemførelse på dette tidspunkt. Fordeling
af midlerne mellem deltagerne vil højst kunne udgøre 10% til Dem og 90% til de andre deltagere, herunder 01-Pliroforiki, der
er et græsk selskab, som Tzoanos har foreslået. Det er klart, at en sådan praksis ved udarbejdelsen af et forslag fordrejer
udvælgelsesproceduren og udgør en hemmelig manøvre mellem en korrupt tjenestemand og en tilsyneladende villig tredjemand.
f)      Francks udtalelser er delvis bekræftet af en af Deres konkurrenter. Ifølge denne har De udtalt, at De har haft drøftelser
med Tzoanos forud for fremlæggelsen af forslaget, og at [denne] havde underrettet Dem om, at De vil opnå den finansielle støtte,
hvis De accepterer tre projektpartnere, der er udpeget af Tzoanos. Der var tale om et forslag, der var fuldstændig uacceptabelt
for en EF-tjenestemand, og forslaget burde straks være blevet meddelt de ansvarlige myndigheder. Da De forhandlede med denne
tjenestemand, udviste De samtidig Deres vilje til at udøve en ulovlig praksis til skade for Kommissionen på trods af Deres
mangeårige kontraktforhold med denne institution.
g)      Under gennemførelsen af [Ecodata-]projektet har De i vidt omfang haft mulighed for at gøre opmærksom på, at Tzoanos havde
fordrejet udvælgelsesproceduren, og at han havde forsøgt ulovligt at påvirke tildelingen af midler. Under Deres kontakt med
tjenestemændene i GD XXIII […] gav De imidlertid aldrig udtryk for Deres bekymring og har tværtimod beskyttet og forsvaret
Tzoanos. Da De blev afhørt af det belgiske politi i februar 1995, forklarede De imidlertid, at Tzoanos både i perioden fra
1989 til 1990 og i 1992 allerede havde fremsat tilbud, bl.a. om Ecodata[-projektet], hvoraf hans hensigter om korruption klart
fremgik. Selv om De under politiets afhøring benægtede at have accepteret disse tilbud, er den omstændighed, at De ikke på
dette tidspunkt underrettede myndighederne eller tjenestemændene i GD XXIII om disse hensigter om korruption, men tværtimod
fortsatte samarbejdet med Tzoanos, et væsentligt indicium for, at der foreligger en ulovlig adfærd fra Deres side.
h)      Da generaldirektøren for GD XXIII spurgte Dem i marts 1993, om De havde haft kontakt med Tzoanos under udarbejdelsen af Deres
forslag, benægtede De, at Tzoanos havde manipuleret med dette projekt forud for fremlæggelsen af forslaget, og De har udtalt,
at […] 01-Pliroforiki blev introduceret efter anbefaling fra Tzoanos i forbindelse med drøftelserne med denne på tidspunktet
for forberedelsen af Deres forslag. Eftersom De har erkendt, at Tzoanos forud havde beskæftiget sig med forsøg på korruption,
udgør Deres godkendelse af denne anbefaling forud for fremlæggelsen af Deres forslag, der efterfølgende skulle vurderes og
godkendes af Tzoanos selv med henblik på tildelingen af [den anfægtede finansielle støtte], et andet bevis for, at tildelingsproceduren
var ikke-forskriftsmæssig og var blevet fordrejet.
i)      I referatet af det belgiske politis afhøring af Tzoanos er anført, at der ifølge Tzoanos’ kalender fandt et møde sted mellem
Dem og Tzoanos og mellem Tzoanos og en af Deres medarbejdere under udarbejdelse af forslaget til Ecodata-projektet. Dette
stemmer overens med udtalelserne i punkt e) og f). Den telefax, som De fremsendte den 31. marts 1993 til generaldirektøren
(for GD XXIII) efter dennes anmodning, hvori var anført, at De ikke har været i kontakt med Tzoanos under forberedelsen af
forslaget, udgør følgelig urigtige oplysninger.
j)      På et møde, der fandt sted i november 1992 mellem Tzoanos og [partnerne i Ecodata-projektet] på ETIC’s kontorer i Bruxelles
vedrørende fordelingen af midler mellem projektpartnerne, synes et af Deres selskaber at være et eksempel på en ulovlig praksis.
Innovence, der er det eneste selskab i koncernen, der hverken er forbundet med Dem eller Tzoanos, var ikke blevet inviteret
til dette vigtige møde. Den italienske partner, Tourconsult, var repræsenteret af Dem som aktionær i dette selskab.
k)      Den omstændighed, at Tzoanos’ forlovede (der blev dennes hustru) arbejdede som den græske repræsentant for ETIC (der er oprettet
af IPK) i Lex-koncernen (der er oprettet af Tzoanos), bekræfter, at forbindelsen mellem Dem og Tzoanos var langvarig og forholdsvis
tæt.«

Beslutning om tilbagesøgning af den første rate af den finansielle støtte
Efter IPK’s anfægtelse af en debetnota og en betalingspåmindelse, som Kommissionen havde fremsendt til selskabet henholdsvis
den 13. juni og den 31. august 2005, vedtog Kommissionen beslutning K(2006) 6452 af 4. december (herefter »beslutningen om
tilbagesøgning«).
I denne beslutning har Kommissionen i artikel 1 anført, at IPK pr. 31. oktober 2006 skal betale Kommissionen et hovedbeløb
på 318 000 EUR med tillæg af morarenter fra 25. juli 2005. I artikel 3 i beslutningen om tilbagesøgning har Kommissionen meddelt
IPK, at tvangsfuldbyrdelsesproceduren vil blive indledt i overensstemmelse med artikel 256 EF ved manglende betaling senest
15 dage efter meddelelsen om beslutningen om tilbagesøgning. I denne beslutnings artikel 4 er det anført, at denne kan tvangsfuldbyrdes
i henhold til artikel 256, stk. 1, EF.
Den 15. maj 2007 tilbagebetalte IPK uden at anerkende en betalingsforpligtelse det beløb, der blev anmodet om i beslutningen
om tilbagesøgning, til Kommissionen.

Strafferetlig forfølgning af Tzoanos på nationalt plan
Den strafferetlige forfølgning af Tzoanos i Belgien vedrørende bl.a. hans adfærd i forhold til Ecodata-projektet førte til,
at Cour d’appel de Bruxelles afviste sagen den 6. maj 2008 på grund af forældelse.
Den strafferetlige forfølgning af Tzoanos i Frankrig, der ikke vedrørte hans adfærd i forhold til Ecodata-projektet, medførte
domfældelse in absentia ved tribunal de grande instance de Paris ved dom af 22. september 2000 (sag nr. 9508001053) ved idømmelse
af fire års fængsel og en bøde baseret på deliktansvar for svigagtig adfærd. Denne domfældelse blev stadfæstet af cour d’appel
de Paris ved dom af 3. november 2005 (sag nr. 04/06084). Tzoanos appel af denne sidstnævnte dom blev forkastet af cour de
cassation ved dom af 20. december 2006.

Retsforhandlinger og parternes påstande
IPK anlagde den foreliggende sag ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 29. juli 2005.
Ved processkrift indgivet til Rettens Justitskontor den 21. december 2006 har IPK indgivet begæring om foreløbige forholdsregler
med påstand om at få udsat tvangsfuldbyrdelsen af beslutningen om tilbagesøgning, indtil Retten har truffet en eksigibel afgørelse
i denne sag. Denne begæring blev registreret under sagsnummer T-297/05 R.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. februar 2007 har IPK anlagt sag med påstand om annullation af beslutningen
om tilbagesøgning registreret som sag T-41/07.
Ved kendelse af 2. maj 2007, IPK International – World Tourism Marketing Consultants mod Kommissionen (sag T-297/05 R, ikke
trykt i Samling af Afgørelser), fortolkede Rettens præsident begæringen om foreløbige forholdsregler, der er nævnt i præmis
40 ovenfor, som en påstand om udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede beslutning (nævnte kendelses præmis 18) og tog
ikke begæringen til følge på grund af manglende uopsættelighed.
Ved Rettens kendelse af 20. november 2009, IPK International – World Tourism Marketing Consultants mod Kommissionen (sag T-41/07,
ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 15), besluttede Retten i henhold til procesreglementets artikel 113, at det var
ufornødent at træffe afgørelse i sag T-41/07, da IPK havde tilbagebetalt det beløb, der blev anmodet om i beslutningen om
tilbagesøgning, til Kommissionen, og sagen dermed er blevet uden genstand.
IPK har nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede beslutning annulleres.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        IPK tilpligtes at betale sagens omkostninger
Sagsøgeren har anmodet om, at Retten hører flere vidner. Sagsøgeren har desuden i henhold til procesreglementets artikel 64,
stk. 3, litra d), og artikel 64, stk. 4, anmodet om fremlæggelse af visse af Kommissionens dokumenter. Sagsøgeren har således
i det væsentlige anmodet Retten om at pålægge Kommissionen at fremlægge bl.a. »dokumenterne fra GD XXIII og Generaldirektoratet
for Finanskontrol vedrørende projektet og samtlige dokumenter vedrørende undersøgelserne af de pågældende foranstaltninger
i det foreliggende tilfælde« og at undersøge dokumenterne vedrørende den første omtvistede procedure for Retten (sag T-331/94),
da disse dokumenter er »relevante i forbindelse med den foreliggende sag«. Kommissionen har også angivet navnene på flere
personer, der kan indkaldes som vidner, og har anmodet Retten om at støtte sig til sagsakterne i sag T-331/94.
Som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64 anmodede Retten
ved skrivelse af 30. april 2010 parterne om at fremlægge en række dokumenter, stillede dem spørgsmål og anmodede dem om at
svare skriftligt. Parterne efterkom disse foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse inden for de fastsatte frister.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten under retsmødet den 9. juni 2010. Som led
i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 64 anmodede Retten desuden
parterne under retsmødet om at fremlægge forskellige dokumenter og foretage nogle skriftlige præciseringer. Parterne efterkom
disse foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse inden for de fastsatte frister. Efter at parterne havde indgivet
deres bemærkninger til de fremlagte dokumenter og yderligere bemærkninger, blev den mundtlige forhandling afsluttet den 2.
september 2010.

Retlige bemærkninger

Indledende bemærkning
Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremført fire anbringender. Med det første anbringende har sagsøgeren gjort gældende,
at de nødvendige betingelser for annullation af en beslutning, hvorved der ydes finansiel støtte, ikke er opfyldt. Det andet
og det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af henholdsvis princippet om god forvaltningsskik og begrundelsespligten
i henhold til artikel 253 EF. Det fjerde anbringende, der er fremsat subsidiært, vedrører »forbuddet mod at genudstede beslutninger,
der er blevet annulleret«.
Retten finder det hensigtsmæssigt først at redegøre for alle argumenterne vedrørende bevismaterialet for den hemmelige forståelse,
der bl.a. danner grundlag for det første anbringende og derefter vurdere dem sammen med dette anbringende.

Bevismaterialet for den hemmelige forståelse og det første anbringende
Parternes argumenter
–       Bevis for en hemmelig forståelse, der kan tilskrives IPK
IPK har bestridt, at der foreligger en hemmelig forståelse som hævdet i den anfægtede beslutning. Denne argumentation, som
Kommissionen har fremført efter ikke at have fået medhold inden for rammerne af den første omtvistede procedure (jf. præmis
18 og 28 ovenfor), har alene til formål, at den ulovlige adfærd, der er begået inden for Kommissionen, tilregnes IPK, der
er det egentlige offer.
IPK har i det væsentlige anført, at selskabet fik kendskab til Ecodata-projektet gennem 01-Pliroforiki under en telefonsamtale
den 16. marts 1992, hvorefter 01-Pliroforiki den 3. april 1992 forelagde selskabet et forslag til projektet. IPK har stort
set udviklet det koncept, der præsenteres i dette forslag, og forelagde den 22. april Kommissionen det første forslag til
Ecodata-projektet, der indebar et samarbejde mellem selskaberne Innovence, Tourconsult og 01-Pliroforiki. Under retsmødet
erkendte IPK imidlertid som svar på et spørgsmål fra Retten, at selskabet først havde modtaget forslaget til projektet fra
01-Pliroforiki den 20. april 1992, hvilket blev tilført retsmødeprotokollen.
Først efter vedtagelsen af beslutningen om støtte forsøgte Tzoanos for første gang at få gennemført – uden at det dog lykkedes
takket være IPK’s indsigelser – at en væsentlig del af opgaverne og de økonomiske midler blev tildelt 01-Pliroforiki på grund
af dette selskabs betydning for sektoren for databaser. I modsætning til hvad Kommissionen har hævdet, blev der ikke indgået
nogen aftale vedrørende dette projekt mellem IPK og Tzoanos før beslutningen om støtte, og der var ikke planer om at tildele
10% af den finansielle støtte til IPS og de resterende 90% til de øvrige deltagere i Ecodata-projektet. Kontakten mellem IPK
og Tzoanos forud for beslutningen om støtte har således ikke haft nogen forbindelse med dette projekt og er uden relevans
for den foreliggende sag. IPK handlede stedse loyalt i forhold til Kommissionen og har forgæves anmodet om et fortroligt møde
med Tzoanos’ overordnede for at klage over hans adfærd.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra a), nemlig den manglende specifikke indkaldelse af forslag om oprettelse
af en database som den, der er foreslået i Ecodata-projektet, har IPK gjort gældende, at indkaldelsen af forslag ikke indeholdt
udtømmende udvælgelseskriterier, således at ud over de deri nævnte udtrykkelige begrænsninger og på baggrund af afdeling B
i denne indkaldelse af forslag, kunne alle innovative projekter, der fremmer en miljøvenlig turisme, fremlægges. I denne forbindelse
ville der have været en klar forbindelse mellem støtten i det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992 og indkaldelsen
af forslag. Det er derfor ikke overraskende, at IPK har forelagt Ecodata-projektet.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra b), der vedrører den påståede uretmæssige udvælgelse af Ecodata-projektet,
foretaget af Tzoanos, har IPK bemærket, at selskabet ikke havde nogen indflydelse på et sådant rent internt dokument i Kommissionen,
der under alle omstændigheder ikke giver grundlag for at fastslå, at der var tale om en ulovlig, hemmelig forståelse. IPK
kan desuden ikke se, hvorfor beslutningen om støtte er ikke-forskriftsmæssig, eftersom dels forslaget til Ecodata-projektet
var perfekt tilpasset behovet for et informationsnet om projekter vedrørende miljøvenlig turisme i Europa, som omhandlet i
det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992, dels – som Kommissionen selv har erkendt, da den ændrede den anfægtede
beslutnings ordlyd i forhold til sin e-mail af 30. september 2004 – udvælgelsen ikke nødvendigvis burde være foretaget udelukkende
på grundlag af de kriterier, der er nævnt som eksempler i indkaldelsen af forslag.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra c), hvorefter IPK anmodede om et urealistisk finansielt støttebeløb
på 600 000 ECU, der repræsenterer 30% af den samlede tildeling til ca. 25 projekter, har IPK afvist Kommissionens argumentation,
idet »den er i strid mod den økonomiske tilgang, der er nødvendig«. En sådan tilgang udelukker på forhånd, at støtte fra Fællesskabet
»spredes« mellem så mange projekter. Da IPK har anslået omkostningerne til projektet til 1 mio. ECU, fremsatte selskabet således
en anmodning svarende til procentdelen af Fællesskabets medfinansiering (60%).
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra d), hvorefter alene den omstændighed, at Tzoanos havde til hensigt
at udvælge Ecodata-projektet, hvilket var meddelt IPK, kan forklare IPK’s anmodning, har selskabet i det væsentlige anført,
at både det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992 og indkaldelsen af forslag var blevet meddelt og var offentligt
tilgængelige. Til støtte for Kommissionens urigtige antagelse om den påståede læk af oplysninger ville det have været nødvendigt,
at disse tekster var fortrolige.
IPK har bestridt den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra e), der er baseret på vidneerklæringen fra Franck om, at for
det første var anmodningen om finansiel støtte i sin helhed forberedt af Tzoanos og kopieret af IPK på dennes brevpapir, inden
den blev afsendt til Kommissionen, og for det andet blev der ikke forventet nogen reel deltagelse fra IPK’s side, da IPK skulle
modtage 10% af den omtvistede finansielle støtte, og de resterende 90% bl.a. skulle tildeles 01-Pliroforiki, hvis deltagelse
var blevet foreslået af Tzoanos. Der er ingen beviser til støtte for denne antagelse. Forslaget til Ecodata-projektet var
derimod oprindeligt udarbejdet af 01-Pliroforiki ved dennes formand, inden IPK blev underrettet herom.
Før beslutningen om støtte har det desuden aldrig været på tale, at IPK skulle modtage 10% af støtten uden at levere ydelser
til gengæld. Det var først efter denne beslutning, at Tzoanos forgæves forsøgte at blande sig i forholdene mellem deltagerne
i Ecodata-projektet. Kommissionen baserer alene sine urigtige antagelser på Francks utroværdige vidneerklæring. Franck har
imidlertid aldrig været hverken ansat hos eller repræsentant for IPK, idet dennes rolle har været begrænset til forvaltningen
af en konsulentvirksomhed, der udlejer kontorer i Bruxelles (Belgien), og som IPK var tilknyttet i ca. et år ved en lejekontrakt
om et kontor. IPK opsagde denne kontrakt som følge af de alvorlige uregelmæssigheder, som Franck havde begået til skade for
IPK. Endelig havde Franck forsøgt at registrere et selskab i Luxembourg med navnet IPK International, hvilket IPK har modsat
sig. Disse faktiske omstændigheder var årsag til Francks urigtige beskyldninger mod IPK.
IPK har endvidere bestridt den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra f), hvorefter Tzoanos har pålagt IPK at acceptere
tre projektpartnere, der er udpeget af Tzoanos, inden beslutningen om støtte. Kommissionen har ikke nævnt navnet på IPK’s
konkurrent, der har affødt denne fejlagtige påstand. Efter IPK’s opfattelse er der imidlertid tale om Studienkreis, der havde
al mulig interesse i gennemførelsen af Ecodata-projektet på grund af dets truende insolvens, og hvis deltagelse Kommissionen
indtrængende havde anmodet om (jf. dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor, præmis 75). Disse
faktiske omstændigheder er tilstrækkelige til at rejse tvivl om pålideligheden af denne påstand. Endelig støtter denne påstand,
der langt fra karakteriserer en hemmelig forståelse fra IPK’s side, tværtimod Kommissionens ulovlige aktiviteter, der opretholdt
det uacceptable interessefællesskab med Studienkreis.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra g), hvorefter IPK har undladt at underrette Kommissionen om Tzoanos’
svigagtige aktiviteter, har IPK anført, at denne argumentation ikke kan støtte klagepunktet om den påståede hemmelige forståelse,
da alle de fremførte forhold ligger efter vedtagelsen af beslutningen om tildeling af støtte. Dette klagepunkt er desuden
ubegrundet, da IPK har forsøgt at klage over Tzoanos’ aktiviteter, som selskabet var udsat for, hos Kommissionen. I denne
forbindelse anmodede IPK i august 1992 om et møde med generaldirektør von Moltke, GD XXIII, uden Tzoanos’ deltagelse. Von
Moltke havde ikke desto mindre inviteret Tzoanos til mødet den 30. september 1992 og anførte over for IPK, at tildelingsproceduren
havde været forskriftsmæssig. For så vidt som Kommissionen henviser til de begivenheder, der fandt sted i 1989, 1990 og 1992,
har IPK gjort gældende, at selskabet på dette tidspunkt hverken havde beviser eller indicier, der gjorde det muligt for det
at henvende sig til Kommissionen. Desuden har disse begivenheder hverken forbindelse med Ecodata-projektet eller indflydelse
på beslutningen om støtte.
IPK afviser også af de grunde, der er nævnt i præmis 53 ovenfor, påstanden i den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra
h), hvorefter den omstændighed, at IPK i marts 1993 havde benægtet Tzoanos’ påståede manipulation med Ecodata-projektet, inden
projektet blev forelagt for Kommissionen, udgør et indicium for IPK’s hemmelig forståelse.
IPK har også bestridt den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra i), hvorefter selskabet har afgivet en urigtig erklæring,
hvilket modsiges af referatet af det belgiske politis afhøring af Tzoanos, idet det i telefax af 31. marts 1993 adresseret
til von Moltke har angivet, at hverken Freitag eller dennes ansatte havde haft kontakt med Tzoanos under forberedelsen af
Ecodata-projektet. Sådanne kontakter har således ikke fundet sted. IPK har tilføjet, at såfremt en kontakt havde fundet sted,
vedrørte den Tzoanos og Franck, idet sidstnævnte således handlede uden bemyndigelse fra IPK og uden dennes viden.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra j), hvorefter der fandt et møde sted i november 1992 mellem Tzoanos,
01-Pliroforiki og IPK, der samtidig repræsenterede Tourconsult, har IPK hævdet, at selskabet var uvidende om, at selskaberne
Innovence og Tourconsult ikke var blevet inviteret. IPK var heller ikke i stand til at forudse, at dette møde vedrørte fordelingen
af opgaverne mellem de deltagende virksomheder. Tzoanos’ forsøg på indgriben ved denne lejlighed udgjorde heller ikke et indicium
for den påståede hemmelige forståelse, for så vidt som dette møde fandt sted efter vedtagelsen af beslutningen om støtte.
IPK har tilføjet, at selv om det er rigtigt, at selskabet havde en symbolsk kapitalandel på 1 000 EUR i Tourconsult – som
det ikke var i stand til at trække sig fra – havde det ikke repræsenteret dette selskab under nævnte møde gennem Freitag eller
fået bemyndigelse hertil. Tværtimod var Tourconsult ledet og repræsenteret af F, der handlede på vegne af Tourconsult i forbindelse
med andre projekter, der udføres for Kommissionen. IPK har som svar på et spørgsmål fra Retten præciseret, at selskabet forgæves
forsøgte at opnå tilbagebetaling af kapitalindskuddet på 1 000 EUR fra F, og at selskabet endelig afstod fra at indbringe
sagen for domstolene i med henblik herpå.
Hvad endelig angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra k), hvorefter Sapountzaki, der var Tzoanos’ forlovede og
senere hustru, arbejdede som den græske repræsentant for ETIC, der er oprettet af IPK, i Lex-koncernen, der selv er oprettet
af Tzoanos, hvilket bekræfter den langvarige og forholdsvis tætte forbindelse mellem Freitag et Tzoanos, har IPK anført, at
selskabet var uvidende om den personlige forbindelse mellem Tzoanos og hans forlovede, at sidstnævnte som den påståede ejer
af Lex Group alene var kontaktperson i Grækenland for IPK, og at et sådan forhold under alle omstændigheder ikke gav grundlag
for at fastslå, at der forelå en langvarig og tæt forbindelse mellem Freitag og Tzoanos-parret.
Foruden den omstændighed, at Kommissionen har begrundet sine påstande ved at basere sig på tvivlsomme erklæringer fra Tzoanos,
mod hvem der er rejst straffesag i Frankrig og Belgien, og fra Franck, der har gjort sig skyldig i uregelmæssigheder i forbindelse
med sit arbejde på IPK’s vegne, har Kommissionen desuden undladt at tage tilstrækkeligt hensyn til visse diskulperende forhold,
der modsiger, at der foreligger en hemmelig forståelse. Der er således aldrig blevet indledt en strafferetlig efterforskning
mod IPK, og de franske og belgiske myndigheder har konkluderet, at der ikke er den mindste mistanke om, at Freitag har gjort
sig skyldig i en overtrædelse. Kommissionens interne undersøgelser har heller ikke godtgjort, at tildelingen af den pågældende
finansielle støtte var ikke-forskriftsmæssig.
Det fremgår derimod af den første omtvistede procedure, at Kommissionen havde udøvet et ulovligt pres på IPK (dommen i sagen
IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor, præmis 75 og 85). IPK har desuden anmeldt Tzoanos’ aktiviteter i
tide og har siden august 1992 forsøgt at få et fortroligt møde med von Moltke herom.
IPK har præciseret, at det belgiske politis undersøgelse var en følge af en klage indgivet af IPK den 27. april 1994 over
von Moltke og et interview, IPK gav den 4. maj 1994 i avisen »The European«. IPK ville ikke have indgivet klage, hvis selskabet
havde frygtet at blive retsforfulgt, hvilket er den eneste sandsynlige forklaring på denne henvendelse, da der ikke var nogen
hemmelig forståelse mellem IPK og Tzoanos. IPK har derimod modsat sig Tzoanos’ krav ved selv at sikre gennemførelsen og koordineringen
af størstedelen af Ecodata-projektet i modsætning til forventningerne hos Tzoanos, der ville favorisere 01-Pliroforiki. Da
IPK har investeret sine egne midler i Ecodata-projektet, hvis samlede omkostninger beløber sig til mere end 1 mio. EUR, har
IPK haft en personlig og umiddelbar interesse i, at projektet lykkedes. Hvis det imidlertid antages, at der foreligger den
påståede hemmelige forståelse, fandt begivenhederne nødvendigvis sted på forskellige måder. Navnlig i et sådant tilfælde har
IPK overholdt de påståede aftaler for at modtage en del af den finansielle støtte uden at levere ydelser til gengæld.
Ifølge Kommissionen skal den foreliggende sag ses i sammenhæng med det korruptionssystem, der blev oprettet i slutningen af
1980’erne og begyndelsen af 1990’erne af den tidligere chef for kontoret »Turisme« i GD XXIII, Tzoanos. Dette korruptionssystem
var hovedsageligt baseret på udbetalingen af »honorarer«, der var proportionale med Kommissionens udbetaling af tilskud til
konsulentvirksomheder, som Tzoanos eller hans forlovede og senere hustru, Sapountzaki, kontrollerede. Kommissionen har anført,
at Tzoanos er blevet endeligt dømt i Frankrig for denne form for strafbare handlinger, og at der er indledt straffesag mod
Tzoanos og hans hustru i Belgien.
Tzoanos er efterlyst ved en international arrestordre og opholder sig angiveligt i Grækenland, der afviser at udlevere ham.
Bestikkeligheden hos Tzoanos, der kaldes »hr. tredive procent«, var kendt i de involverede kredse og navnlig af IPK’ direktør
og ejer, Freitag. Ifølge flere rapporter udarbejdet af det belgiske politi var Freitag og Tzoanos i kontakt i 1989. Tzoanos
foreslog således Freitag at blive kommanditist i Tzoanos’ selskab European Travel Monitor for at gøre det lettere for dette
selskab at få kontrakter fra Kommissionen. De selskaber, der var kontrolleret af Freitag, modtog desuden alene for perioden
1991-1992 tilskud fra Kommissionen på 949 365 ECU.
Hvad angår Ecodata-projektet har Kommissionen gentaget argumentet om, at Tzoanos underrettede Freitag om muligheden for at
opnå et væsentligt beløb i form af finansiel støtte til et informationssystem vedrørende miljøvenlig turisme i Europa. Tzoanos
havde ladet forstå, at IPK kunne opnå en sådan finansiel støtte, hvis selskabet indgav en anmodning herom, og som ville blive
tildelt selskabet i en form, der er udfærdiget på forhånd. IPK modtog således 10% af midlerne alene til dette formål. Resten
af midlerne blev fordelt mellem de andre deltagende selskaber i projektet og navnlig 01-Pliroforiki, som er en græsk virksomhed,
der i lighed med selskabet Lex Group er under Tzoanos’ indflydelse, og som er ulovligt favoriseret af ham (Rettens dom af
19.3.1998, sag T-74/96, Tzoanos mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 129, og II, s. 343, præmis 252-255).
Henset til, at de øvrige økonomiske aktører ikke havde mulighed for at opdage denne mulighed for finansiel støtte i mangel
af udtrykkelig indkaldelse af forslag, har IPK været den eneste, der har indgivet anmodning om finansiel støtte med henblik
på oprettelsen af en database for projekter vedrørende miljøvenlig turisme. I sommerferieperioden var det let for Tzoanos
at tildele støtten til IKP på trods af, at Studienkreis, der allerede havde samarbejdet med Kommissionen om et lignende projekt,
udviste forundring ved den forestående tildeling, der var foretaget uden indkaldelse af forslag.
Allerede inden beslutningen om støtte var selskabet ETIC, der er oprettet af IPK, repræsenteret i Grækenland ved selskabet
Lex Group, hvori Tzoanos kontrollerede 10% (dommen i sagen Tzoanos mod Kommissionen, nævnt i præmis 72 ovenfor, præmis 58-79).
Den ansvarlige over for kunder var Sapountzaki, Tzoanos’ forlovede og senere hustru.
Som følge af beslutningen om støtte følte Freitag sig ikke længere bundet af aftalen med Tzoanos, således at Tzoanos var tvunget
til at lægge pres på IPK for at gennemtvinge gennemførelsen af projektet, som det oprindeligt var fastlagt.
Så snart Ecodata-projektet var frataget Tzoanos den 26. marts 1993, blev IPK, 01-Pliroforiki og de andre to deltagende selskaber
enige om den finansielle og tekniske opdeling af projektet, der under disse betingelser ikke længere kunne afsluttes inden
for de fastsatte frister. Det er på denne baggrund, at Kommissionen ved beslutning om afslag af 3. august 1994 (jf. præmis
17 ovenfor) besluttede ikke at udbetale anden rate af den finansielle støtte.
Da IPK har opnået annullation af beslutningen om afslag af 3. august 1994 efter den første omtvistede procedure, vedtog Kommissionen
den anfægtede beslutning, idet den støttede sig dels på de oplysninger vedrørende den hemmelige forståelse mellem Tzoanos
og Freitag, der er indhentet efter vedtagelsen af den nævnte beslutning om afslag, dels på den mulighed, der »udtrykkeligt
er nævnt af Fællesskabets retsinstanser« (dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor, præmis 92,
generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 28 ovenfor, Sml. I, s. 4630,
punkt 101), om at kræve tilbagebetaling af den samlede finansielle støtte i henhold til princippet fraus omnia corrumpit.
Hvad nærmere angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra a), vedrørende den manglende specifikke indkaldelse af forslag
til oprettelse af en database såsom Ecodata-projektet har Kommissionen anført, at i henhold til de gældende principper vedrørende
finansiel støtte er det indkaldelsen af forslag, der bestemmer, om et projekt er støtteberettiget. IPK’s forslag opfyldte
imidlertid ikke nogen af udvælgelseskriterierne i indkaldelsen af forslag. Hvad angår IPK’s argument om, at det endelige almindelige
budget for regnskabsåret 1992 afsatte et beløb på 530 000 ECU til finansiering af oprettelsen af et informationsnet for projekter
vedrørende miljøvenlig turisme i Europa, hvis forbindelse til indkaldelsen af forslag var »tydelig«, har Kommissionen heroverfor
anført, at det ville være umuligt for en »normal« ansøger at indse, at indkaldelsen af forslag ligeledes vedrørte en finansiel
støtte, der er nævnt i en eneste sætning på s. 659 i nævnte almindelige budget. Kommissionen har tilføjet, at afsnit B i indkaldelsen
af forslag særligt henviser til kriterierne i afsnit D. IPK har imidlertid end ikke forsøgt i anmodningen om en finansiel
støtte at påvise, at det foreslåede projekt opfylder udvælgelseskriterierne, således som det er fastsat i afsnit C 2 i indkaldelsen
af forslag. Ifølge Kommissionen afspejler denne undladelse, at IPK var sikker på at opnå den ansøgte finansielle støtte. Det
var imidlertid kun Tzoanos, der de facto er den person, der beslutter, om den finansielle støtte skal tildeles, der kunne
være årsag til denne sikkerhed. Under disse omstændigheder er det ikke overraskende, at IPK var den eneste erhvervsdrivende,
der kunne fremlægge et forslag, der svarede til beskrivelsen på s. 659 i det endelige almindelige budget for regnskabsåret
1992, og at Studienkreis, der imidlertid havde en særlig interesse i denne type projekter, ikke har gjort det.
Kommissionen har gjort gældende, at såfremt forbindelsen mellem det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992 og
indkaldelsen af forslag var så tydelig, som IPK hævder, er det overraskende, at det ifølge IPK’s eget udsagn er 01-Pliroforiki
og ikke IPK selv, der fik idéen til Ecodata-projektet i april 1992 eller ifølge en afvigende version, som IPK har fremført,
den græske entreprenør C. Det er ligeledes mærkværdigt, at Freitag i marts 1993 har anført telefonisk og skriftligt over for
von Moltke, at initiativet til Ecodata-projektet kom alene fra ham. Disse modstridende beskrivelser undergraver IPK’s påstandes
troværdighed og pålidelighed. De erklæringer fra repræsentanterne for 01-Pliroforiki, der er afgivet over for Kommissionens
tjenestemænd, der foretog en revision af 01-Pliroforikis regnskab den 18. oktober 1993, hvorefter det er IPK, der fortalte
dem om Ecodata-projektet for første gang, svarer heller ikke til IPK’s version. Ifølge Kommissionen er det således sandsynligt,
at Tzoanos, der var den ansvarlige tjenestemand for indkaldelsen af tilbud, og som havde en afgørende rolle ved beslutningen
om tildeling af støtten, selv har udfærdiget indkaldelsen af forslag, således at den svarede nøjagtigt til den finansielle
støtte på s. 659 i det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992. Denne situation har været stærkt fremmende for
den svigagtige ordning, der blev indført af Tzoanos, og som bestod i at yde finansiel støtte til gengæld for provisioner.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra b), vedrørende Tzoanos’ uretmæssige udvælgelse af Ecodata-projektet
har Kommissionen bemærket, at selv om IPK ganske vist ikke selv kunne træffe beslutningen om tildeling af støtte, kunne selskabet
imidlertid manipulere med beslutningen ved inden for rammerne af en aftale, der på forhånd er dikteret af denne kompetente
tjenestemand, at acceptere at indgå i et samarbejde med 01-Pliroforiki. Det er alene denne forudgående aftale, der kan forklare,
hvorfor Tzoanos blandt 301 forslag efter indkaldelsen af forslag, hvoraf kun 25 kunne antages, valgte IPK’s forslag, for så
vidt som Tzoanos var klar over, at Studienkreis’ projekt, der allerede var finansieret af Fællesskabet, lå meget tæt op ad
Ecodata-projektet. IPK gav under alle omstændigheder ikke nogen anden overbevisende forklaring herom.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra c), der henviser til det urealistiske finansielle støttebeløb på
600 000 ECU, som IPK anmodede om, og som udgør 30% af den samlede tildeling på 2 mio. ECU til i alt 25 projekter, har Kommissionen
anført, at der er tale om et klart indicium, da sagen var aftalt på forhånd. En sådan anmodning om en tredjedel af det samlede
beløb, der skal tildeles, er således yderst sjælden for et enkelt projekt.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra d), har Kommissionen bemærket, at alene en forudgående opfordring
fra Tzoanos til IPK kunne forklare, at IPK har indgivet sin anmodning om finansiel støtte, hvis indhold ikke opfylder de offentliggjorte
objektive tildelingskriterier, og hvis størrelse var åbenbart uforholdsmæssig i forhold til det pågældende tilskudsprograms
samlede finansieringsramme. Da udarbejdelsen af enhver anmodning om finansiel støtte er tids- og omkostningskrævende, ville
en påpasselig erhvervsdrivende således ikke have fulgt denne fremgangsmåde, hvis det forekom udsigtsløst. Da IPK ikke har
fremsat noget troværdigt argument over for disse indicier, er selskabets forsøg på forklaringer abstrakte, urealistiske og
modstridende.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra e), der bl.a. henviser til vidneerklæringen fra Franck, har Kommissionen
afvist IPK’ påstand om, at Franck ikke arbejdede for selskabet i Bruxelles. IPK oprettede på anmodning af Freitag selskabet
ETIC Headquarters Bruxelles, der skaber og udvikler kontakter med Fællesskabets institutioner. Det var i den forbindelse,
at Franck mødte Tzoanos og fik kendskab til Ecodata-projektet. Franck var således en af IPK’s sagkyndige ved anmodningen om
finansiel støtte til dette projekt. Hans vidneerklæring var derfor afgørende med henblik på at fastslå de faktiske omstændigheder,
hvilket var grunden til, at IPK gjorde sit bedste for at undergrave dets troværdighed.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra f), hvorefter Tzoanos har pålagt IPK at acceptere tre projektpartnere,
der er udpeget af Tzoanos inden beslutningen om støtte, har Kommissionen bestridt IPK’s påstand om, at 01-Pliroforiki tog
initiativ til at fremlægge forslaget til projektet for IPK. IPK’s beskrivelse af de faktiske omstændigheder modsiges af Franck
og Bauschs erklæringer, der er indbyrdes forenelige og begge troværdige, og af telefaxen, der er fremsendt den 31. marts 1993
til von Moltke af Freitag, hvorefter IPK oprindeligt stod bag Ecodata-projektet og havde valgt sine partnere.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra g), hvorefter IPK bl.a. under proceduren har undladt at underrette
Kommissionen om Tzoanos’ svigagtige aktiviteter, har Kommissionen anført, at denne undladelse udgør et klart indicium for
eller endog den eneste sandsynlige forklaring på den hemmelige forståelse mellem Tzoanos og Freitag i forbindelse med vedtagelsen
af beslutningen om støtte. IPK har således ved at klage til Tzoanos’ overordnede løbet en risiko for at afsløre forløbet af
de faktiske omstændigheder og dermed at miste den anfægtede finansielle støtte. Hvad angår IPK’s angivelige påstand om at
få et fortroligt møde med von Moltke, uden at Tzoanos er til stede, har Kommissionen anført, at det ville have været tilstrækkeligt
for IPK at telefonere til von Moltke.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra h), hvorefter Tzoanos har manipuleret med Ecodata-projektet, inden
det blev fremlagt for Kommissionen, og har anbefalet 01-Pliroforiki som partner, har Kommissionen præciseret, at Freitag under
en telefonsamtale med von Moltke i marts 1993 har anført, at han i forberedelsesfasen mellem april og juni 1992 havde drøftet
med Tzoanos, hvilke lande eller virksomheder der kunne indgå i dette projekt, hvilket resulterede i, at Tzoanos anbefalede
01-Pliroforiki. Denne erklæring modsiger imidlertid IPK’s på ny fremførte påstand, hvorefter idéen til Ecodata-projektet hidrørte
fra 01-Pliroforiki. Desuden beviser Freitags erklæring i sig selv den hemmelige forståelse mellem Tzoanos og IPK.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra i), hvorefter IPK har afgivet en vildledende erklæring, der modsiges
af referatet af det belgiske politis afhøring af Tzoanos, idet selskabet i telefax af 31. marts 1993, der var fremsendt til
von Moltke, har angivet, at hverken Freitag eller dennes ansatte havde haft kontakt med Tzoanos under forberedelsen af Ecodata-projektet,
har Kommissionen præciseret, at denne vildledende erklæring, hvis manglende rigtighed fremgår af flere sagsakter, udgør et
yderligere indicium for den hemmelige forståelse mellem Tzoanos og IPK. Kommissionen har tilføjet, at IPK’s forsvarslinje
i denne henseende ikke er helt klar, for så vidt som selskabet ikke benægter, at der har været afholdt møder mellem Freitag
og/eller Franck og Tzoanos i perioden forud for fremlæggelsen af Ecodata-projektet for Kommissionen.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra j), hvorefter der fandt et møde sted i november 1992 mellem Tzoanos,
01-Pliroforiki og IPK, har Kommissionen præciseret, at den af IPK påberåbte omstændighed om, at dette møde fandt sted efter,
at beslutningen om støtte var vedtaget, ikke kan rejse tvivl om, at det kvalificeres som indicium for den påståede hemmelige
forståelse, idet Tzoanos’ forsøg på at øve indflydelse på fordelingen af opgaverne og de økonomiske midler på dette møde svarer
til det, som var aftalt på forhånd.
Hvad angår den anfægtede beslutnings niende afsnit, litra k), hvorefter erklæringen fra Sapountzaki, der var Tzoanos’ forlovede
og senere hustru, i sin egenskab af repræsentant for ETIC bekræfter den langvarige og forholdsvis tætte forbindelse mellem
Freitag et Tzoanos, erindrer Kommissionen om, at IPK længe havde været bekendt med Tzoanos’ bestikkelighed, hvilket gør selskabets
påstande om, at det alene havde henvendt sig til Tzoanos i hans egenskab af kontorchef i Kommissionen med henblik på at opnå
en anbefaling, utroværdig.
Kommissionen har bestridt, at de af IPK anførte forhold (jf. præmis 67 ovenfor) kan rejse tvivl om indicier, der fastslår
en hemmelig forståelse. Dette er således tilfældet med den manglende strafferetlige forfølgning af Freitag. En sådan omstændighed
er ikke til hinder for Kommissionens indgriben, hvis der foreligger tilstrækkeligt mange indicier for den hemmelige forståelse
(generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 28 ovenfor, punkt 101).
Det samme gælder Kommissionens interne undersøgelser vedrørende Tzoanos. Ud over den omstændighed, at IPK ikke har præciseret,
hvilke undersøgelser selskabet har henvist til, eller hvilke undersøgelser der kan disculpere selskabet, har Kommissionen
anført, at den belgiske straffesag, der er indledt mod Tzoanos, stadig verserer og derfor kan frembringe nye oplysninger.
Kommissionens interne undersøgelser er også kun foreløbigt afsluttet. Det er desuden med urette, at IPK har henvist til dommen
i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor (præmis 75 og 85), der reelt ikke indeholder noget forhold
til støtte for selskabets argumentation.
Hvad angår klagen indgivet af IPK har Kommissionen understreget, at denne klage, hvis tekst IPK ikke har fremlagt, var rettet
mod von Moltke og ikke mod Tzoanos. Det følger heraf, at IPK har forsøgt at lede mistanken, der hvilede på M. Tzoanos, mod
von Moltke, og mistanken, der hvilede på 01-Pliroforiki, mod Studienkreis. IPK’s klage udgør således derimod et yderligere
indicium for den hemmelige forståelse.
Hvad angår IPK’s modstand mod pressionen udøvet af Tzoanos har Kommissionen gjort gældende, at en sådan modstand, der alene
er udvist efter vedtagelsen af beslutningen om tildeling af den anfægtede finansielle støtte, ikke fører til den konklusion,
at der ikke forelå en hemmelig forståelse forud for nævnte beslutning.
Hvad endelig angår kapitalindskuddene fra IPK med henblik på gennemførelsen af Ecodata-projektet har Kommissionen anført,
at et sådant indskud var en nødvendig betingelse for at opnå medfinansiering fra Kommissionen.
–       Det første anbringende om, at de nødvendige betingelser for annullation af en beslutning, hvorved der ydes finansiel støtte,
ikke var opfyldt
IPK har principalt gjort gældende, at de relevante betingelser i forordning nr. 2988/95 om annullation med tilbagevirkende
kraft af en beslutning, hvorved der ydes fællesskabsmidler, ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Den anfægtede beslutning
tilsidesætter bl.a. forordning nr. 2988/95, idet beslutningen om støtte ikke bygger på en uregelmæssighed som omhandlet i
denne forordning. IPK har subsidiært gjort gældende, at da der under alle omstændigheder er indtrådt forældelse i henhold
til denne forordnings artikel 3, var Kommissionen ikke berettiget til at vedtage den anfægtede beslutning.
Det er IPK’s opfattelse, således som det fremgår af tredje og fjerde betragtning til forordning nr. 2988/95, at denne forordning
finder anvendelse på alle Fællesskabets politikområder og derfor også på Fællesskabets organers tilbagesøgning af fællesskabsmidler.
Det fremgår af opbygningen af samt formålet med denne forordning, at dens anvendelsesområde kan udvides til også at omfatte
foranstaltninger, som Kommissionen har vedtaget, da Fællesskabets finansielle interesser står på spil, uanset om der er tale
om centraliseret eller decentraliseret forvaltning af fællesskabsretten. I det foreliggende tilfælde finder denne forordning
– således som retspraksis bekræfter – desuden anvendelse med tilbagevirkende kraft og uanset om tildelingen af den pågældende
finansielle støtte fandt sted, inden forordningen trådte i kraft.
IPK har anført, at konstateringen af en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95, nemlig
i det foreliggende tilfælde ulovligheden af beslutningen om støtte, udgør en forudgående betingelse for tilbagekaldelsen af
fordelen i henhold til denne forordnings artikel 4, stk. 1. Beslutningen om støtte må imidlertid formodes at være lovlig,
og Kommissionen har ikke løftet den bevisbyrde, som påhviler den, for at beslutningen er ulovlig, bl.a. på grund af den påståede
hemmelige forståelse som hævdet i den anfægtede beslutning.
IPK har i denne forbindelse bestridt, at der foreligger en hemmelig forståelse, som Kommissionen har hævdet i den anfægtede
beslutning (jf. præmis 33 og 52-67 ovenfor). Kommissionen har desuden undladt at tage hensyn til de talrige oplysninger, der
godtgør, at der ikke foreligger en hemmelig forståelse (jf. præmis 67 ovenfor).
Selv om det antages, at der foreligger en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 1, stk. 2, og artikel 4, stk. 1, i forordning
nr. 2988/95, er det IPK’s opfattelse, at den forældelse, som er foreskrevet i denne forordnings artikel 3, stk. 1, under alle
omstændigheder er til hinder for, at beslutningen om støtte tilbagekaldes ved den anfægtede beslutning. Forældelsen omfatter
i denne forbindelse, i modsætning til hvad Kommissionen har hævdet, ikke blot sanktionerne, men også de administrative foranstaltninger,
hvilket bekræftes af retspraksis.
IPK har således anført, at den fireårige forældelsesfrist, der løber fra det tidspunkt, hvor uregelmæssigheden fandt sted,
udløb, da den anfægtede beslutning blev vedtaget den 13. maj 2005, for så vidt som den påståede hemmelige forståelse fandt
sted inden beslutningen om støtte, der blev vedtaget den 4. august 1992. IPK har i denne forbindelse bestridt, at der foreligger
en fortsat eller gentagen overtrædelse, der ifølge Kommissionen består af tilsidesættelsen af den påståede forpligtelse til
oplysning og loyalitet, der påhviler enhver modtager af en fællesskabsstøtte. Hvis man tiltræder en sådan opfattelse, har
det den konsekvens, at forældelsesfristen i artikel 3 i forordning nr. 2988/95 aldrig begynder at løbe, for så vidt som den
nævnte forpligtelse til oplysning og loyalitet finder anvendelse på enhver uregelmæssighed. IPK har desuden gjort gældende,
at Kommissionen har støttet sit klagepunkt om den hemmelige forståelse på omstændigheder, som den havde kendskab til fra 1996,
således at den i længere tid havde kunnet påberåbe sig det i forbindelse med en ny beslutning om annullation af beslutningen
om støtte. Da Kommissionen har undladt at anvende denne fremgangsmåde, har IPK, mere end 11 år efter den vellykkede gennemførelse
af Ecodata-projektet, ret til genoprettelse af retssikkerheden.
Forældelsesfristen er i øvrigt ikke blevet afbrudt i det foreliggende tilfælde. IPK har således bemærket, dels at beslutningen
om afslag af 3. august 1994 – ud over at den ikke var støttet på klagepunktet om den hemmelige forståelse – ikke havde samme
formål som den anfægtede beslutning, eftersom den begrænsede sig til at nægte udbetaling af anden rate af den finansielle
støtte, dels at den ikke udgjorde en handling, bragt til IPK’s kendskab vedrørende undersøgelsen eller retsforfølgningen af
en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 3, stk. 3, tredje afsnit, i forordning nr. 2988/95. Det er desuden IPK’s opfattelse,
at klagepunktet om den hemmelige forståelse, som Kommissionen har fremsat i forbindelse med sag T-331/94 for første gang i
forbindelse med bemærkningerne efter, at Domstolen har hjemvist sagen til Retten, var fremsat for sent, uden sagsgenstand
og dermed må forkastes (dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor, præmis 90). Forældelsesfristen
er derfor heller ikke blevet afbrudt i forbindelse med proceduren i sag T-331/94.
Det er IPK’s opfattelse, at – selv hvis det antages, at forældelsesfristen er blevet afbrudt – da Kommissionen ikke har iværksat
sanktioner eller udsat den administrative procedure, var fristen på maksimalt otte år i artikel 3, stk. 1, fjerde afsnit,
i forordning nr. 2988/95 udløbet på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
IPK har subsidiært anført, at såfremt anvendelsen af forordning nr. 2988/95 bør tilsidesættes – på trods af at den har karakter
af lex specialis – til fordel for anvendelse af almindelige principper, er de strenge betingelser, som en tilbagekaldelse
med tilbagevirkende kraft af en ulovlig forvaltningsakt er underlagt, ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Hvad angår Kommissionens henvisning til finansforordningens artikel 119, stk. 2, og artikel 72, stk. 2, har IPK hertil anført,
at spørgsmålet, om den pågældende finansielle støtte udgør et tilskud som omhandlet i finansforordningens afsnit VI, kan forblive
ubesvaret. Finansforordningens artikel 119, stk. 2, udgør ikke i sig selv et tilstrækkeligt retsgrundlag for tilbagekaldelsen
af beslutningen om støtte, idet dens ordlyd fastsætter, at der skal vedtages gennemførelsesbestemmelser i denne henseende.
Hverken begrundelsen for den anfægtede beslutning eller Kommissionens svarskrift fastlægger imidlertid de gennemførelsesbestemmelser,
som tilbagekaldelsen af beslutningen om støtte har kunnet støttes på. Finansforordningens artikel 72 er under alle omstændigheder
ikke en sådan gennemførelsesbestemmelse. Den anfægtede beslutning omhandler heller ikke suspension, nedsættelse eller bortfald
af tilskud som omhandlet i finansforordningens artikel 119, stk. 2, idet en sådan foranstaltning kræver, at der vedtages en
særskilt indtægtsordre. Når der ikke foreligger bestemmelser i den afledte ret, der præciserer dette, udgør det retlige princip
fraus omnia corrumpit endelig heller ikke et retsgrundlag for annullationen af en beslutning om tildeling af finansiel støtte.
Kommissionen er af den opfattelse, at i det omfang IPK har modtaget den pågældende finansielle støtte direkte fra De Europæiske
Fællesskabers almindelige budget, er tilbagesøgningen af denne støtte omfattet af finansforordningens afsnit VI (Tilskud).
Selv om dette afsnit ikke indeholder en udtrykkelig regel om tilfældet med tilskud, der er tildelt som følge af en hemmelig
forståelse, bør finansforordningens artikel 119, stk. 2, på baggrund af princippet fraus omnia corrumpit, og den omstændighed,
at afkrævningen af et tilskud ved svig er omfattet af et grundlæggende forbud, fortolkes udvidende og anses for at udgøre
retsgrundlaget for den anfægtede beslutning. Den tekniske gennemførelse af tilbagesøgningen er reguleret i finansforordningens
artikel 72, stk. 2.
Der er i denne forbindelse ikke fastsat nogen forældelse, og bestemmelserne i forordning nr. 2988/95 om forældelse finder
ikke analog anvendelse. Kommissionen har som svar på Rettens spørgsmål imidlertid erkendt både skriftligt og under retsmødet,
at hvis det antages, at forældelsesreglen i denne forordnings artikel 3, stk. 1, finder anvendelse – hvilket ikke er tilfældet,
da denne forordning ikke udgør retsgrundlaget for den anfægtede beslutning – skal det lægges til grund, at reglen skal anvendes
med tilbagevirkende kraft i det foreliggende tilfælde i henhold til den relevante retspraksis, hvilket blev tilført retsmødeprotokollatet.
Kommissionen har desuden præciseret under retsmødet, at som det er fastslået i retspraksis, udgør IPK’s tilbagebetalingsforpligtelse
blot en konsekvens af, at selskabet har opnået en uberettiget økonomisk fordel, uden at tilbagebetalingskravet skal baseres
på et primær- eller sekundærretligt retsgrundlag såsom det i artikel 4 i forordning nr. 2988/95 omhandlede.
Kommissionen har subsidiært anført, at den anfægtede beslutning ligeledes er begrundet med hensyn til forordning nr. 2988/95,
navnlig i henhold til artikel 1, stk. 2, artikel 4, stk. 1, og artikel 7, samt artikel 2 og 3 i protokol til konventionen
om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser, der regulerer aktiv eller passiv korruption, og hvis
kriterier er opfyldt i det foreliggende tilfælde. Tzoanos har således givet IPK særbehandling ved at tildele selskabet den
anfægtede finansielle støtte uden udtrykkelig indkaldelse af forslag som modydelse for 01-Pliroforikis deltagelse i Ecodata-projektet
under ledelse af IPK. Den af IPK påberåbte omstændighed, hvorefter selskabet ikke selv direkte har begået svig, er uden betydning,
da de administrative foranstaltninger ifølge artikel 7 i forordning nr. 2988/95 ligeledes kan finde anvendelse på personer,
der har medvirket til gennemførelsen af uregelmæssigheden. Der foreligger adskillige oplysninger i det foreliggende tilfælde,
der synes at vise, at IPK’s handlinger udgør aktiv korruption, i det omfang selskabet for at opnå den anfægtede finansielle
støtte har accepteret at oprette holdet til Ecodata-projektet efter Tzoanos’ ønsker og i hans personlige interesse. IPK har
også givet selskabet Lex Group bemyndigelse kort tid før beslutningen om støtte, hvilket ligeledes kunne være til Tzoanos’
fordel.
I overensstemmelse med IPK’s egne udtalelser i forbindelse med den første omtvistede procedure burde IPK, når Tzoanos åbenlyst
har krævet, at 01-Pliroforiki modtager en stor del af den omtvistede finansielle støtte, have indset, at selskabet kun havde
opnået denne støtte til gengæld for, at det accepterer at gennemføre Ecodata-projektet med 01-Pliroforiki. Det er senest fra
det tidspunkt, hvor IPK har forsøgt selv at gennemføre dette projekt, at selskabet forsætligt har medvirket i en uregelmæssighed.
Kommissionen har præciseret, at IPK i årevis har været bekendt med Tzoanos bestikkelighed og fra starten af, at tildelingen
af den anfægtede finansielle støtte var ulovlig. IPK’s senere nægtelse af at overholde den hemmelige forståelse, der var indgået
med Tzoanos, kan ikke afhjælpe, at beslutningen om støtte er ulovlig.
Det er desuden Kommissionens opfattelse, at beslutningen om støtte, der er resultatet af denne hemmelige forståelse, har kunnet
skade Fællesskabets finansielle interesser. Såfremt der ikke forelå denne hemmelige forståelse, ville den finansielle støtte
være blevet tildelt under overholdelse af princippet om gennemsigtighed og havde kunnet føre til en bedre anvendelse af de
omtvistede midler. Kommissionen erindrer om, at ifølge IPK’s udsagn havde 01-Pliroforiki hverken en specifik erfaring i turistsektoren
eller på området for databaser indeholdende miljødata, og at 01-Pliroforiki ikke, hvis ikke IPK havde inddraget selskabet
i holdet til Ecodata-projektet, ville have opnået den anfægtede finansielle støtte. Omvendt var IPK’s forslag ikke blevet
accepteret af Tzoanos uden 01-Pliroforikis medvirken. Den omstændighed, at Ecodata-projektet mislykkedes, bekræftede endelig,
at tildelingen af den anfægtede finansielle støtte var ineffektiv.
Ifølge Kommissionen var forældelsesfristen i artikel 3 i forordning nr. 2988/95 ikke til hinder for vedtagelsen af den anfægtede
beslutning. Såfremt det antages, at denne forordning fandt anvendelse, vedrørte denne beslutning tilbagekaldelse af en uberettiget
opnået fordel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4 i forordning nr. 2988/95, og ikke en administrativ sanktion.
Forældelsesfristen finder imidlertid kun anvendelse på administrative sanktioner i henhold til denne forordnings artikel 3,
stk. 1, fjerde afsnit, og uanset den vage retspraksis, der kan tyde på det modsatte.
Forældelsesfristen er desuden endnu ikke begyndt at løbe, da IPK, der fortsat benægter at have indgået den hemmelige forståelse
med Tzoanos, stadig tilsidesætter sin forpligtelse til oplysning og loyalitet i forhold til Kommissionen som følge af tildelingen
af den anfægtede finansielle støtte, således at den af IPK begåede uregelmæssighed endnu ikke er ophørt som omhandlet i artikel
3, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 2988/95.
Kommissionen har gjort gældende, at forældelsesfristen under alle omstændigheder er blevet afbrudt ved beslutningen om afslag
af 3. august 1994, der blev vedtaget inden udløbet af denne frist, frem til 29. april 2004, der er datoen for Domstolens dom,
der afsluttede den første omtvistede procedure. Hvad angår forældelsesfristen på maksimalt otte år i artikel 3, stk. 1, fjerde
afsnit, i forordning nr. 2988/95 har Kommissionen afvist IPK’s argumentation og præciseret, at begrebet »sanktion« også omfatter
de »handlinger«, der er nævnt i denne forordnings artikel 4, således at enhver sanktion eller foranstaltning som omhandlet
i denne bestemmelse kan afbryde denne forældelsesfrist. Beslutningen om afslag af 3. august 1994 har derfor ligeledes afbrudt,
endog overflødiggjort, denne frist. Kommissionen har tilføjet, at den tilbagevirkende kraft i artikel 3, stk. 1, i forordning
nr. 2988/95 gjorde en sådan sammenhængende metode nødvendig, selv om beslutningen om afslag af 3. august 1994 ikke var baseret
på denne forordnings artikel 4. En modstridende metode ville være »absurd«, idet den forpligter Kommissionen i forbindelse
med en igangværende omtvistet procedure mod en sådan beslutning til »i forebyggende øjemed« at vedtage en ny beslutning udelukkende
med henblik på at afbryde forældelsesfristen. På grund af vedtagelsen af beslutningen om afslag af 3. august 1994 er de forskellige
afbrydelseshandlinger i artikel 3, stk. 1, tredje afsnit, i forordning nr. 2988/95 endelig ikke afgørende.
Kommissionen har tilføjet, at beslutningen om afslag af 3. august 1994 og den anfægtede beslutning henviser til uregelmæssigheder
vedrørende en og samme finansielle støtte. Disse uregelmæssigheder er desuden nært knyttet til hinanden, da Ecodata-projektet
dårlige udførelse i vidt omfang skyldtes den hemmelige forståelse. Kommissionen erindrer om, at den har rejst dette spørgsmål
i rette tid i forbindelse med den første omtvistede procedure. Der er intet til hinder for, at Kommissionen baserer den anfægtede
beslutning på den begrundelse, der blev fremført ved den lejlighed.
Som svar på et skriftligt spørgsmål fra Retten har Kommissionen endelig bemærket, at den ikke har truffet nogen foranstaltninger,
der går ud på at suspendere den administrative procedure i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2988/95, da en
sådan suspension under alle omstændigheder kun er fastsat i tilfælde af pålæggelse af økonomiske sanktioner, hvilket ikke
er tilfældet i den foreliggende sag.

Rettens bemærkninger
–       Det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 2988/95
Det bemærkes, at ifølge IPK finder forordning nr. 2988/95 anvendelse i den foreliggende sag. Den anfægtede beslutning tilsidesætter
dels denne forordnings artikel 4, idet der ikke foreligger nogen uregelmæssighed, der kan tilskrives IPK, dels denne forordnings
artikel 3, stk. 1, på grund af forældelse af retsforfølgningen af den påståede uregelmæssighed. Kommissionen har derimod principalt
bestridt, at den foreliggende sag skal vurderes i forhold til bestemmelserne i forordning nr. 2988/95, da retsgrundlaget for
den anfægtede beslutning bl.a. er finansforordningens artikel 119, stk. 2, på baggrund af princippet fraus omnia corrumpit,
og ikke artikel 4 i forordning nr. 2988/95. Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 vedrørende forældelse finder derfor
heller ikke anvendelse.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den foreliggende sag er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2988/95, og
navnlig om denne forordnings artikel 4 udgør det relevante retsgrundlag for den anfægtede beslutning, skal det indledningsvis
bemærkes, at denne beslutning, der har til formål at tilbagekalde beslutningen om støtte, ikke henviser til nogen primær-
eller sekundærretlig bestemmelse, der kan udgøre dens retlige grundlag.
Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at forpligtelsen til at tilbagebetale en uberettiget opnået fordel ikke tilsidesætter
legalitetsprincippet. Denne forpligtelse er nemlig ikke en sanktion, men blot en konsekvens af, at det er fastslået, at de
nødvendige betingelser for at drage fordel af fællesskabsbestemmelserne er blevet kunstigt skabt, hvilket gør den opnåede
fordel uretmæssig og derfor begrunder forpligtelsen til at betale den tilbage (jf. i denne retning Domstolens dom af 14.12.2000,
sag C-110/99, Emsland-Stärke, Sml. I, s. 11569, præmis 56, og af 4.6.2009, sag C-158/08, Pometon, Sml. I, s. 4695, præmis
28). Til forskel fra de administrative sanktioner, der kræver et specifikt retsgrundlag ud over den generelle regulering i
forordning nr. 2988/95 (jf. i denne retning Domstolens dom af 13.3.2008, forenede sager C-383/06 – C-385/06, Vereniging Nationaal
Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening, Sml. I, s. 1561, præmis 39; generaladvokat Kokotts forslag til afgørelse i sag C-367/09,
SGS Belgium m.fl., endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, punkt 33-49), skal bestemmelserne i denne forordnings artikel
4, stk. 1-3, sammenholdt med artikel 1, stk. 1 og 2, betragtes som både et relevant og tilstrækkeligt retsgrundlag for enhver
foranstaltning, der har til formål at tilbagekalde en uberettiget fordel, der er opnået gennem en uregelmæssighed, og dermed
for beslutningen, der tildeler denne fordel.
I henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 medfører enhver uregelmæssighed således i almindelighed tilbagekaldelse
af den uberettiget opnåede fordel bl.a. ved forpligtelsen til at betale de skyldige beløb eller tilbagebetale de uberettiget
oppebårne beløb. I henhold til denne forordnings artikel 4, stk. 3, bevirker handlinger, som bevisligt har til formål at opnå
en fordel, der er i strid med formålet med de på området gældende fællesskabsregler, ved kunstigt at skabe de nødvendige forudsætninger
for at opnå denne fordel, på samme måde alt efter tilfældet enten at fordelen ikke indrømmes, eller at den tilbagekaldes.
Det fremgår desuden af denne forordnings artikel 1, stk. 1, sammenholdt med artikel 4, stk. 4, at foranstaltninger, der har
til formål at tilbagekalde en uberettiget fordel, der er opnået gennem en uregelmæssighed, ikke betragtes som sanktioner.
Det er endelig anerkendt i fast retspraksis, at under alle omstændigheder, selv hvis der ikke findes særlige bestemmelser
i den henseende, følger det af generelle fællesskabsretlige principper, at administrationen principielt er bemyndiget til
at tilbagekalde en begunstigende forvaltningsakt, der er vedtaget ulovligt, med tilbagevirkende kraft (jf. i denne retning
Rettens dom 20.11.2002, sag T-251/00, Lagardère og Canal+ mod Kommissionen, Sml. II, s. 4825, præmis 138-140 og den deri nævnte
retspraksis), hvilket er generelle principper, navnlig artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2988/95, der kun gennemfører på
det sekundærretlige plan.
Kommissionens hovedargument om, at den anfægtede beslutning, der netop vedrører tilbagekaldelse af beslutningen om støtte
med den begrundelse, at IPK uretmæssigt har opnået den anfægtede finansielle støtte på grund af en hemmelig forståelse med
den kompetente tjenestemand, Tzoanos, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 2988/95, må under disse omstændigheder
forkastes. Da de relevante bestemmelser i nævnte forordning udgør et specifikt retsgrundlag for den anfægtede beslutning,
er det ufornødent at undersøge, om denne beslutning indirekte er baseret på finansforordningens artikel 119, stk. 2, princippet
fraus omnia corrumpit eller på en anden fællesskabsretlig bestemmelse.
Det skal derfor undersøges, om Kommissionen var berettiget til at konkludere, at der forelå en uregelmæssighed, der kan tilregnes
IPK.
–       Begrebet uregelmæssighed som omhandlet i artikel 4, stk. 1-3, sammenholdt med artikel 1, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2988/95
I henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 2988/95 betragtes som uregelmæssighed enhver overtrædelse af en fællesskabsbestemmelse,
som kan tilskrives en økonomisk beslutningstagers handling eller undladelse, der skader eller kunne skade Fællesskabernes
almindelige budget.
Således som det fremgår af finansforordningens artikel 109, stk. 1, ydes tilskud bl.a. under overholdelse af principperne
om gennemsigtighed og ligebehandling, hvilket i betragtning af det begrænsede budget, der er til rådighed til finansiering
af sådanne tilskud, forudsætter, at de potentielle ansøgere om finansiel støtte behandles ens for så vidt angår dels fremlæggelsen
i indkaldelsen af forslag af relevante oplysninger vedrørende udvælgelseskriterierne for de projekter, der skal vurderes,
dels den sammenlignende vurdering af disse projekter, der har ført til deres udvælgelse og ydelsen af tilskuddet. Denne bestemmelse
er således udtryk for det generelle ligebehandlingsprincip (Domstolens dom af 19.10.1977, forenede sager 117/76 og 16/77,
Ruckdeschel m.fl., Sml. s. 1753, præmis 7, og af 13.12.1984, sag 106/83, Sermide, Sml. s. 4209, præmis 28), hvis særlige betydning
blev understreget i den beslægtede sektor for indgåelse af offentlige kontrakter (Domstolens dom af 27.11.2001, forenede sager
C-285/99 og C-286/99, Lombardini og Mantovani, Sml. I, s. 9233, præmis 37, og af 19.6.2003, sag C-315/01, GAT, Sml. I, s. 6351,
præmis 73) navnlig med hensyn til den ordregivende myndigheds forpligtelse til at sikre alle bydende ligebehandling (jf. Rettens
dom af 17.3.2005, sag T-160/03, AFCon Management Consultants m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 981, præmis 75 og den deri
nævnte retspraksis).
Henset til den afgørende betydning, som principperne om gennemsigtighed og ligebehandling har, er det Rettens opfattelse,
at de finder tilsvarende anvendelse på proceduren for tildeling af tilskud fra fællesskabsbudgettet (jf. i denne retning Rettens
dom af 13.3.2003, sag T-125/01, José Martí Peix mod Kommissionen, Sml. II, s. 865, præmis 113), uanset om finansforordningen
af 21. december 1977 vedrørende De Europæiske Fællesskabers almindelige budget (EFT L 356, s. 1), der finder anvendelse på
de faktiske omstændigheder på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen om støtte, endnu ikke udtrykkeligt nævnte disse
principper.
På budgetområdet har gennemsigtighedsforpligtelsen, der følger af ligebehandlingsprincippet, således i det væsentlige til
formål at sikre, at der ikke er risiko for favorisering og vilkårlighed fra budgetmyndighedens side. Det indebærer, at alle
betingelser og bestemmelser i forbindelse med tildelingsproceduren skal formuleres klart, præcist og utvetydigt navnlig i
indkaldelsen af forslag. Alle relevante oplysninger, som har betydning for den rette forståelse af indkaldelsen af forslag,
stilles på et så tidligt tidspunkt som muligt til rådighed for samtlige aktører, der potentielt har interesse i at deltage
i en procedure for tildeling af tilskud, dels således at alle rimeligt velinformerede og normalt omhyggelige ansøgere kan
forstå deres nøjagtige indhold og fortolke dem på samme måde, dels således at budgetmyndigheden behørigt kan kontrollere,
om de foreslåede projekter opfylder de på forhånd meddelte udvælgelses- og tildelingskriterier (jf. i denne retning og analogt
Rettens dom af 12.3.2008, sag T-345/03, Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen, Sml. II, s. 341, præmis 142-145).
Enhver krænkelse af princippet om lige muligheder for de bydende og af princippet om gennemsigtighed udgør dermed en uregelmæssighed,
der berører lovligheden af proceduren for tildeling (jf. i denne retning og analogt dommen i sagen Evropaïki Dynamiki mod
Kommissionen, nævnt i præmis 124 ovenfor, præmis 147).
Opnåelsen af en finansiel støtte fra Fællesskabernes almindelige budget, såsom den anfægtede finansielle støtte, gennem en
svigagtig adfærd, der er åbenbart i strid med de bindende forskrifter, som regulerer ydelsen af en sådan støtte, mellem ansøgeren
om den finansielle støtte og den tjenestemand, der er ansvarlig for at forberede indkaldelsen af forslag samt at vurdere og
udvælge det projekt, der skal finansieres, udgør en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 2988/95,
uden at det er nødvendigt at tage stilling til, om denne adfærd også opfylder kriterierne for aktiv eller passiv korruption
eller for overtrædelse af en anden strafferetlig regel. Det bemærkes i denne forbindelse, at Kommissionen har gjort gældende,
at IPK har modtaget fortrolige oplysninger om den fremgangsmåde, der skulle anvendes for at få garanti for at kunne opnå den
anfægtede finansielle støtte, på en måde, der ikke var forskriftsmæssig, nemlig gennem en hemmelig forståelse med Tzoanos,
der er den tjenestemand, der havde ansvaret for forvaltningen af budgettet til finansiering af projekter inden for turisme
og miljø.
Det skal derfor undersøges, om Kommissionens beviser kan påvise den foreholdte uregelmæssighed.
–       Beviset for uregelmæssigheden
Kommissionen, som bevisbyrden påhviler, har i det foreliggende tilfælde både i den anfægtede beslutning og i sine skriftlige
indlæg under sagens behandling fremlagt en række beviser, hvis rigtighed ikke er bestridt som sådan af IPK, for at godtgøre,
at IPK aktivt har deltaget i en hemmelig aftale med Tzoanos med henblik på at opnå den anfægtede finansielle støtte på en
måde, der ikke var forskriftsmæssig.
Det bemærkes således for det første, at det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992, der består af i alt 1 575
sider, fastsætter i en enkelt sætning i sidste afsnit på s. 659, at »et beløb på mindst 530 000 ECU skal anvendes til information
om projekter vedrørende økologisk turisme i Europa«. Indkaldelsen af forslag med henblik på støtte til projekter inden for
turisme og miljø vedrørte imidlertid ikke konkret oprettelsen af informationsnet for projekter vedrørende miljøvenlig turisme
i Europa, men angav blot generelt, at »Kommissionen bevilgede 2 mio. ECU til dette program«, og at »ca. 25 projekter er udvalgt
blandt de modtagne forslag«, som er berettigede til finansiering fra Fællesskabet af indtil 60% af omkostningerne. De udvælgelseskriterier,
der er valgt under punkt D i indkaldelsen af forslag, der præciserer de temaer i projekterne, der er givet prioritet, henviser
heller ikke til oprettelsen af et sådant informationsnet eller til en database som den, der er foreslået ved Ecodata-projektet.
Tzoanos, der i sin egenskab af tjenestemand med ansvar for udarbejdelsen af indkaldelsen af forslag, var åbenbart i stand
til at fastslå denne forbindelse med det endelige almindelige budget for regnskabsåret 1992.
Retten konkluderede på denne baggrund, at den påstand, hvorefter forslaget til Ecodata-projektet var baseret på fortrolige
oplysninger, der var oplyst forudgående af Tzoanos på en måde, der ikke var forskriftsmæssig eller endog baseret på et sådant
forslag, der var forberedt af Tzoanos selv, og derefter fremsendt enten til 01-Pliroforiki, eller direkte til IPK, er tilstrækkelig
troværdig og dokumenteret. Som Kommissionen har anført, er det kun denne opfattelse, der kan forklare, at IPK var den eneste
erhvervsdrivende, der har indgivet en anmodning om finansiel støtte til oprettelsen af en database for projekter vedrørende
miljøvenlig turisme. Navnlig har Studienkreis, der var en erfaren erhvervsdrivende på området, ikke indgivet en sådan anmodning,
selv om selskabet allerede havde samarbejdet med Kommissionen i forbindelse med et lignende projekt og derfor havde al mulig
interesse i at gøre dette. Det er derfor højst sandsynligt, at Tzoanos forsætligt har udfærdiget indkaldelsen af forslag,
således at der ikke åbenlyst fremgik en forbindelse med den sidste sætning på s. 659 i det endelige almindelige budget for
regnskabsåret 1992, for således at gøre det muligt for IPK og 01-Pliroforiki – som følge af de fortrolige oplysninger – at
være de eneste erhvervsdrivende, der foreslog et sådant projekt.
IPK har for det andet erkendt at være blevet kontaktet af 01-Pliroforiki vedrørende et udkast til en database for projekter
vedrørende miljøvenlig turisme og den 22. april 1992 ved e-mail med selskabets brevhoved at have tilsendt Kommissionen en
anmodning om finansiel støtte til Ecodata-projektet, hvis indhold i det væsentlige svarede til forslaget til projektet, som
01-Pliroforiki havde forberedt og fremsendt til Kommissionen den 20. april 1992, dvs. kun to dage inden indgivelsen af nævnte
anmodning. IPK har uændret gentaget beskrivelsen af dette projekt i dette forslag og det samlede beløb for den indgivne anmodning
om finansiel støtte, der udgjorde 600 000 ECU, nemlig 60% af de samlede udgifter på en mio. ECU. IPK har blot tilføjet en
supplerende ydelse med titlen »indsamling af oplysninger« på 250 000 ECU for således at ændre fordelingen af omkostningerne
for de forskellige foreslåede ydelser. Disse faktiske omstændigheder modsiger således klart IPK’s oprindelige påstand, hvorefter
selskabet selv i vidt omfang udarbejdede indholdet af forslaget til Ecodata-projektet (jf. præmis 53 ovenfor).
For det tredje fremgår det af en liste, som Kommissionen har fremlagt – der gentager datoerne for de møder, der bl.a. fremgår
af Tzoanos’ kalender, der er beslaglagt af det belgiske politi – at Freitag og Franck havde mødt Tzoanos adskillige gange
i perioden fra den 18. marts 1992 til den 25. november 1992 og herunder i hvert fald tre gange inden indgivelsen af anmodningen
om finansiel støtte til Ecodata-projektet den 22. april 1992, nemlig den 18. marts 1992 (møde mellem Freitag og Tzoanos),
den 3. april 1992 (møde mellem Franck og Tzoanos) og den 6. april 1992 (møde mellem Freitag og Tzoanos). IPK har ikke bestridt
disse faktiske omstændigheder som sådan og har blot hævdet, dels at disse møder ikke vedrørte Ecodata-projektet, dels at IPK
på dette tidspunkt hverken havde kendskab til 01-Pliroforiki eller til, at der bestod en forbindelse mellem 01-Pliroforiki
og Tzoanos. I modsætning til disse fastlagte faktiske omstændigheder hævdede Freitag på vegne af IPK i en telefax af 31. marts
1993 til von Moltke ikke desto mindre, at selskabet ikke havde haft nogen kontakt med Tzoanos under forberedelsen af anmodningen
om finansiel støtte til Ecodata-projektet.
I denne telefax har Freitag desuden forklaret, at IPK i mere end 20 år havde været aktiv inden for sektoren for miljøvenlig
turisme, hvilket førte til, at selskabet fremsatte Ecodata-projektet. I forbindelse med forberedelsen af dette projekt har
IPK eftersøgt og fundet nogle partnere, der var særligt egnede til at samarbejde med selskabet i forbindelse med dette projekts
gennemførelse, herunder 01-Pliroforiki. Det er på dette grundlag, at IPK har udarbejdet forslaget om at iværksætte Ecodata-projektet.
Det må imidlertid konstateres, at denne sidstnævnte udtalelse modsiges af de faktiske omstændigheder, som er anført i præmis
131 ovenfor, hvorved det godtgøres, at IPK efter at være blevet kontaktet af 01-Pliroforiki aftalte at dele opgaverne vedrørende
fremsættelsen af Ecodata-projektet med denne, og at selskabet i forbindelse med anmodningen om finansiel støtte på selskabets
brevpapir i det væsentlige har gentaget et forslag til projekt, som 01-Pliroforiki havde fremsendt den 20. april 1992.
Det følger heraf, at Kommissionen i tilstrækkelig grad har godtgjort, at IPK efter beslutningen om støtte aktivt forsøgte
ved vildledende erklæringer at skjule de sande omstændigheder, som lå til grund for indgivelsen af anmodningen om finansiel
støtte til Ecodata-projektet, for Tzoanos’ overordnede.
Det fremgår for det fjerde af IPK’s anmodning om finansiel støtte, at Franck var en af de sagkyndige, der var udpeget af IPK
til at iværksætte Ecodata-projektet. Kommissionen har desuden fremlagt et dokument med selskabet ETIC’s brevhoved, hvori er
anført »ETIC Headquarters tilstedeværelse i Bruxelles siden maj 1992«, og hvori er angivet Franck og Freitags navne dels på
det sted, der er forbeholdt deres medunderskrivelse, dels nederst på siden under angivelse af deres egenskab af henholdsvis
administrerende direktør og generaldirektør for samme selskab. Det fremgår desuden af en e-mail af 8. september 1993 fra Freitag
til Franck, at Freitag bl.a. havde anmodet Franck om at bringe enhver erhvervsmæssig virksomhed på vegne af »ETIC, European
Travel Intelligence Center, European Travel Monitor og IPK« til ophør og give sit skriftlige samtykke til øjeblikkelig afhændelse
af »ETIC – Headquarter SA Luxembourg«. I en brochure med titlen »European Travel Monitor No. 1/1992 – Update«, der er udgivet
af ETIC, henvises der endelig på s. 13 i rubrikken »News from ETIC« til et nyt medlem af ETIC i Athen. ETIC har således udpeget
Lex Group som repræsentant i Grækenland siden juni 1992, og Sapountzaki er den ansvarlige kontaktperson for alle kunder. Det
er imidlertid ubestridt, dels at Sapountzaki var Tzoanos’ forlovede og senere hustru, dels at Lex Group var et selskab, der
var oprettet af Tzoanos, og hvori denne havde en andel på 10% af selskabskapitalen (dommen i sagen Tzoanos mod Kommissionen,
nævnt i præmis 72 ovenfor, præmis 65). IPK begrænser sig således i den forbindelse til at anføre, at selskabet ikke havde
kendskab til disse forbindelser mellem Sapountzaki og Tzoanos og mellem Tzoanos og Lex Group.
Retten har sammenfattende anført i præmis 132-135 ovenfor, at i modsætning til hvad IPK har hævdet, opretholdt Franck i perioden
fra april 1992 til september 1993 et tæt erhvervsmæssigt kontraktforhold med Freitag såvel inden for selskaberne »ETIC Headquarters
Bruxelles« og »ETIC – Headquarter SA Luxembourg« som i sin egenskab af IPK’s direktør og ejer, i hvis navn og på hvis vegne
Franck har taget kontakt til Kommissionen, herunder i forbindelse med anmodningen om finansiel støtte til Ecodata-projektet.
Denne konstatering finder desuden støtte i den vidneerklæring, Tzoanos har afgivet den 26. februar 1996 over for det belgiske
politi, hvori han har bekræftet, at Franck deltog i et møde vedrørende Ecodata-projektet, der blev afholdt i november 1992,
og i listen over møderne mellem Franck et Tzoanos mellem den 3. april og den 9. november 1992, der fandt sted enten i frokostpauserne
eller uden for kontortid.
IPK’s påstand, hvorefter Franck aldrig har været ansat hos eller repræsentant for IPK og har handlet for Tzoanos uden dennes
tilladelse, skal under disse omstændigheder forkastes.
Henset til overstående betragtninger skal IPK’s ubegrundede påstand, hvorefter møderne mellem Freitag og/eller Franck og Tzoanos
i perioden mellem offentliggørelsen af indkaldelsen af forslag den 26. februar 1992 og IPK’s indgivelse af anmodningen om
finansiel støtte til Ecodata-projektet den 22. april 1992 ikke vedrørte den igangværende indkaldelse af forslag, ligeledes
forkastes, da denne på dette tidspunkt gav anledning til stor interesse og var særdeles aktuel for de to parter. Denne påstand
er så meget desto mindre sandsynlig, eftersom IPK sideløbende med eller efter disse møder har etableret kontakt med 01-Pliroforiki
– hvis forbindelse med Tzoanos på dette tidspunkt i forbindelse med et andet projekt ikke er bestridt (dommen i sagen Tzoanos
mod Kommissionen, nævnt i præmis 72 ovenfor, præmis 213 og 252-254), selv om IPK hævder ikke at have haft kendskab til disse
forbindelser på dette tidspunkt – og eftersom denne kontakt har ført til fælles forberedelse og til IPK’s indgivelse af anmodning
om finansiel støtte til Ecodata-projektet og endelig, på forslag fra Tzoanos, til beslutningen om støtte til dette projekt.
IPK har heller ikke anfægtet Kommissionens argument om, at 01-Pliroforiki i sig selv ikke er berettiget til at opnå den anfægtede
finansielle støtte, hvilket var grunden til, at IPK blev valgt som ansøger og vigtigste leder af Ecodata-projektet.
IPK har navnlig anfægtet rigtigheden af den vidneerklæring, som Franck har afgivet den 19. januar 1996 til von Moltke (generaldirektøren
for GD XXIII) og Brumter (sekretær for generaldirektøren), således som det er sammenfattet i »notat til sagen« på brevpapir
fra GD XXIII, hvis ægthed er blevet bekræftet af Kommissionen ved fremlæggelse af en følgeskrivelse af 25. januar 1996, der
var underskrevet af von Moltke. Ifølge IPK var Franck således foranlediget til at afgive falske erklæringer til skade for
IPK for at skade Freitag. Henset til de faktiske omstændigheder, der er anført i præmis 132 og 135 ovenfor, er det imidlertid
troværdigt, at Franck i denne vidneerklæring har bekræftet sit tætte, erhvervsmæssige kontraktforhold med Freitag i 1992 og
1993, navnlig gennem selskabet »ETIC Headquarters Bruxelles«, indtil dette forhold blev afsluttet i september 1993 på Freitags
initiativ.
IPK har navnlig bestridt nedenstående erklæringer fra Franck, der udgør det afgørende grundlag for den anfægtede beslutnings
niende afsnit, litra e):
»Den fulde tekst i anmodningen om [finansiel støtte], der indeholder beskrivelsen af [Ecodata-]projektet og arbejdsfordelingen
mellem underleverandørerne, blev fremsendt af Tzoanos til Freitag, som Tzoanos havde kendt i nogen tid. Freitags rolle var
begrænset til at omskrive denne tekst på sit eget brevpapir og sende den til Kommissionen. Freitags deltagelse i gennemførelsen
af projektet var ikke fastsat på dette tidspunkt. En procentdel på 10% af projektets omfang (530 000 ECU) var [derimod] fastsat
som modydelse alene for fremlæggelsen af sagsmaterialet [for] Tzoanos. De resterende 90% (477 000 ECU) blev fordelt mellem
de forskellige underleverandører, herunder bl.a. 01-Pliroforiki.«
Retten finder, at alene den konstatering, hvorefter det er Tzoanos og ikke 01-Pliroforiki (jf. præmis 131 ovenfor), der har
fremsendt forslaget til Ecodata-projektet til Freitag og/eller IPK, ikke anfægter troværdigheden af denne vidneerklæring,
der i øvrigt er i fuld overensstemmelse med de oprindelige faktiske omstændigheder, der er anført i præmis 129-139 ovenfor.
Vidneerklæringen er navnlig sammenfaldende med den omstændighed, dels at Tzoanos havde mødt Freitag og Franck adskillige gange
under proceduren for indkaldelse af forslag og inden IPK’s indgivelse af anmodning om finansiel støtte til Ecodata-projektet
(jf. præmis 132 ovenfor), dels at Tzoanos på dette tidspunkt havde forbindelse til 01-Pliroforiki i forbindelse med et andet
projekt (dommen i sagen Tzoanos mod Kommissionen, nævnt i præmis 72 ovenfor, præmis 213 og 252-254), hvis aktive deltagelse
i Ecodata-projektet han klart ønskede at fremme. På grund af disse forbindelser er det muligt, at Franck ikke længere på tidspunktet
for hans vidneerklæring den 19. januar 1996 sondrede klart mellem de roller, som henholdsvis Tzoanos og 01-Pliroforiki spillede
under proceduren for indkaldelse af forslag. Uafhængigt af det anførte udelukker den omstændighed, at 01-Pliroforiki fremsendte
et forslag til projekt den 20. april 1992 til IPK, ikke, at dette forslag oprindelig hidrørte fra Tzoanos egen hånd, hvilket,
henset til det anførte, er højst sandsynligt.
Freitag har desuden i sin vidneerklæring til det belgiske politi hævdet, at under et møde i november 1992 med Tzoanos, hvor
bl.a. 01-Pliroforiki også deltog – hvilket Tzoanos selv har bekræftet i sin vidneerklæring til disse myndigheder – havde Tzoanos
insisteret på, at 01-Pliroforiki skulle være den største støttemodtager af den anfægtede finansielle støtte, og at IPK kun
modtog 10% af støtten. Selv om Tzoanos har bestridt denne udlægning af de faktiske omstændigheder i sin egen vidneerklæring
og har gjort gældende, at det var Freitag, der havde udarbejdet forslaget om at opnå en provision på 10% for udførelsen af
Ecodata-projektet, har Tzoanos ikke desto mindre bekræftet beløbet på 477 000 ECU, der skulle fordeles i forskellige faser
mellem de øvrige deltagere i dette projekt, herunder 01-Pliroforiki. Dette beløb og denne fordeling svarer fuldstændig til
det, som Franck har anført i sin vidneerklæring, og hvis deltagelse i dette møde ligeledes er fastslået (jf. præmis 136 ovenfor).
IPK har i den forbindelse blot bestridt den omstændighed, at den planlagte fordeling af midlerne fra den anfægtede finansielle
støtte var resultatet af en hemmelig aftale mellem Tzoanos og Freitag inden vedtagelsen af beslutningen om støtte, hvilket
er en påstand, der svarer til Francks fremstilling af de faktiske omstændigheder. Ifølge IPK var det således under mødet den
24. november 1992, at Tzoanos for første gang forsøgte at blande sig i gennemførelsen af Ecodata-projektet ved at insistere
på en sådan fordeling af opgaver og midler, hvilket IPK modsatte sig.
Retten finder imidlertid, at henset til samtlige indicier og beviser, der er anført og vurderet ovenfor, er IPK’s fremstilling
af de faktiske omstændigheder hverken troværdig eller egnet til at afsvække Francks udlægning af de faktiske omstændigheder.
Det er således usandsynligt, at Franck har afgivet falske erklæringer alene med det formål at skade Freitag, for så vidt som
Francks udlægning af de faktiske omstændigheder svarer til det oprindeligt anførte i præmis 129-139 ovenfor. Den omstændighed,
at IPK senere modsatte sig fordelingen af opgaver og midler i forbindelse med Ecodata-projektet, modsiger heller ikke denne
vurdering, da – således som Franck på en troværdig måde har hævdet, og i modsætning til det, der var blevet aftalt oprindelig
med Tzoanos – »Freitag på et tidspunkt engang i efteråret 1992 ikke længere accepterede at organisere [Ecodata-]projektet,
som Tzoanos havde forventet«. Det er således Francks opfattelse, at »da [Freitag] selv var modtager af [den anfægtede finansielle
støtte], har han til hensigt at gennemføre den på sin egen facon«, og at han »er af den opfattelse, at hans procentdel var
for lav i forhold til risikoen«. Den omstændighed, at IPK havde ændret fordelingen af omkostningerne i anmodningen om finansiel
støtte til Ecodata-projektet med henblik på at tilbyde en supplerende ydelse i form af »indsamling af oplysninger« (jf. præmis
131 ovenfor), udgør således et første indicium for, at IPK ønskede at deltage mere intenst i gennemførelsen af dette projekt,
end 01-Pliroforiki eller endog Tzoanos oprindeligt havde planlagt. Den omstændighed, at Franck i sin vidneerklæring bekræftede
IPK’s udtalelser om, at Freitag på tidspunktet for forberedelsen af anmodningen om finansiel støtte til Ecodata-projektet
endnu ikke kendte 01-Pliroforiki eller selskabets forbindelse med Tzoanos, modsiger endelig ikke den troværdige påstand om,
at han havde indgået en hemmelig aftale med Tzoanos med henblik på at indgive en sådan anmodning på baggrund af dette selskabs
forslag, eller endog Tzoanos’ eget, og at dette selskab i henhold til aftalen burde have modtaget størstedelen af de midler,
der skulle fordeles.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger må det konkluderes, at Kommissionen har fremlagt et tilstrækkeligt bevismateriale
til støtte for sin påstand om, at IPK havde opnået den anfægtede finansielle støtte ved hjælp af en hemmelig forståelse med
Tzoanos. Denne vurdering anfægtes ikke af de diskulperende omstændigheder, som sagsøgeren har fremført (jf. præmis 67-69 ovenfor),
da de manglende resultater af den strafferetlige efterforskning af Freitag på nationalt plan og det pres, von Moltke udøvede
mod IPK fra sommeren 1992 (dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor, præmis 75), ikke modsiger,
at der foreligger en hemmelig forståelse fra marts 1992. Det er endelig under disse omstændigheder ufornødent at undersøge
bevisværdien af de andre beviser, Kommissionen påberåber sig, eller at træffe foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse
eller med henblik bevisoptagelse eller endog at afhøre vidner.
Der er følgelig ført det fornødne bevis for, at IPK har deltaget aktivt i en uregelmæssighed som omhandlet i artikel 4, stk. 1-3,
sammenholdt med artikel 1, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2988/95, og at Kommissionen dermed principielt var berettiget til
at tilbagekalde beslutningen om støtte og kræve, at IPK tilbagebetalte den første rate af den anfægtede finansielle støtte.
Det skal dog undersøges, om forældelsen af retsforfølgningen som omhandlet i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning
nr. 2988/95 er til hinder for vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
–       Forældelsen af retsforfølgningen som omhandlet i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95
Hvad angår spørgsmålet, om forældelsesreglen i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95 finder anvendelse
i det foreliggende tilfælde, skal der henvises til den retspraksis, som fastslår, at denne regel finder anvendelse på både
de i forordningens artikel 5 nævnte uregelmæssigheder, som fører til en administrativ sanktion, og dem, som er genstand for
en administrativ foranstaltning som omhandlet i nævnte forordningens artikel 4, hvilke foranstaltninger har til formål at
tilbagekalde den uberettiget opnåede fordel uden dog at udgøre sanktioner (jf. Domstolens dom af 15.1.2009, sag C-281/07,
Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank, Sml. I, s. 91, præmis 18, og af 29.1.2009, forenede sager C-278/07 – C-280/07, Josef
Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb m.fl., Sml. I, s. 457, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis, samt Rettens
dom af 15.10.2008, sag T-375/05, Le Canne mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 64 og den deri nævnte
retspraksis; jf. ligeledes præmis 118 ovenfor).
Domstolen har ligeledes fastslået, at med vedtagelsen af forordning nr. 2988/95 og navnlig dens artikel 3, stk. 1, første
afsnit, har fællesskabslovgiver tilsigtet at indføre en almindelig forældelsesregel, der finder anvendelse på dette område,
hvorved den tilsigtede dels at fastsætte en minimumsfrist, der finder anvendelse i samtlige medlemsstater, dels at det ikke
skal være muligt at tilbagesøge beløb, som uberettiget er opnået fra Fællesskabets budget, efter udløbet af en periode på
fire år fra det tidspunkt, hvor uregelmæssigheden vedrørende de omtvistede betalinger fandt sted. Det følger heraf, at fordele,
som uberettiget er opnået fra Fællesskabets budget, fra tidspunktet for forordning nr. 2988/95’s ikrafttræden, når bortses
fra de sektorer, for hvilke fællesskabslovgiver har fastsat en kortere frist, i princippet kan tilbagesøges af medlemsstaternes
kompetente myndigheder inden for en frist på fire år. For så vidt angår fordele, som uberettiget er opnået fra Fællesskabets
budget som følge af uregelmæssigheder, der er begået, før forordning nr. 2988/95 trådte i kraft, har Domstolen fastslået,
at fællesskabslovgiver med vedtagelsen af artikel 3, stk. 1, i denne forordning og med forbehold af denne artikels stk. 3
på denne måde har fastsat en generel forældelsesregel, hvorved den bevidst har afkortet den periode, i hvilken medlemsstaternes
myndigheder, der handler i fællesskabsbudgettets navn og for dettes regning, skal tilbagesøge eller burde have tilbagesøgt
sådanne uberettiget opnåede fordele, til fire år (dommen i sagen Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb m.fl.,
nævnt i præmis 147 ovenfor, præmis 27-29).
Domstolen har endelig udledt heraf, at i henhold til artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95 skal ethvert
beløb, der uberettiget er oppebåret af en erhvervsdrivende som følge af en uregelmæssighed, der ligger forud for forordning
nr. 2988/95’s ikrafttræden, i medfør af denne bestemmelse i princippet betragtes som forældet i mangel af enhver afbrydelseshandling,
der vedtages inden for fire år fra det tidspunkt, hvor uregelmæssighederne blev begået, hvilket i henhold til samme forordnings
artikel 3, stk. 1, tredje afsnit, skal forstås som en handling fra den kompetente myndigheds side, som den pågældende gøres
bekendt med, og som vedrører undersøgelse eller retsforfølgning af uregelmæssigheden (dommen i sagen Josef Vosding Schlacht-,
Kühl- und Zerlegebetrieb m.fl., nævnt i præmis 147 ovenfor, præmis 32).
Retten er af den opfattelse, at disse principper finder tilsvarende anvendelse, når Kommissionen har truffet den pågældende
foranstaltning i henhold til artikel 4, stk. 1-3, sammenholdt med artikel 1, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2988/95, da denne
forordning indeholder generelle bestemmelser, der henvender sig til enhver myndighed, nationale og EF-myndigheder, der er
underlagt forpligtelsen til en forsvarlig økonomisk forvaltning af og kontrol med, at Fællesskabernes budgetmidler anvendes
til de fastsatte formål som omhandlet i betragtning 3 og 13 til forordning nr. 2988/95.
Det følger heraf, at artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95 finder anvendelse i det foreliggende tilfælde,
selv om de faktiske omstændigheder, der lå til grund for den ikke-forskriftsmæssige opnåelse af den anfægtede finansielle
støtte, lå forud for forordning nr. 2988/95’s ikrafttræden.
Kommissionen har imidlertid anført, at selv om det antages, at artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95
finder anvendelse, var der ikke indtrådt forældelse på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Den omstridte
uregelmæssighed er således af vedvarende eller gentagen karakter som omhandlet i denne bestemmelses andet afsnit, da IPK i
modsætning til sin forpligtelse til oplysning og loyalitet i forhold til Kommissionen indtil denne dag benægtede at have deltaget
i en hemmelig aftale vedrørende den ikke-forskriftsmæssige opnåelse af den anfægtede finansielle støtte.
I denne forbindelse bemærkes, at uregelmæssigheder er vedvarende eller gentagne som omhandlet i artikel 3, stk. 1, andet afsnit,
i forordning nr. 2988/95, hvis de er foretaget af en erhvervsdrivende, som drager økonomiske fordele af en række indbyrdes
lignende transaktioner, som tilsidesætter den samme fællesskabsbestemmelse (jf. Domstolens dom af 11.1.2007, sag C-279/05,
Vonk Dairy Products, Sml. I, s. 239, præmis 41 og 44).
I det foreliggende tilfælde kan den uregelmæssighed, som IPK er foreholdt, der består i at have deltaget i en hemmelig aftale
med Tzoanos med henblik på at opnå den anfægtede finansielle støtte, imidlertid ikke – i modsætning til det af Kommissionen
anførte – betragtes som vedvarende eller gentagen som omhandlet i denne bestemmelse.
Denne uregelmæssighed foregik således i forbindelse med IPK’s indgivelse af anmodningen om finansiel støtte til Ecodata-projektet,
og den var fuldbyrdet enten ved vedtagelsen af beslutningen om støtte, der indeholdt en forpligtelse for budgetmyndigheden
til at udbetale den anfægtede finansielle støtte til IPK, dvs. senest på det tidspunkt, hvor IPK underskrev og fremsendte
støttemodtagererklæringen til Kommissionen (jf. præmis 13 ovenfor), hvorved denne forpligtelse således blev retligt bindende.
Det er under alle omstændigheder uden betydning, at IPK indtil denne dato fastholdt sin anmodning ved gentagne gange at nægte
at have deltaget i den omstridte uregelmæssighed eller endog dens eksistens, idet denne anmodning har sit retlige grundlag
i de faktiske omstændigheder, der fandt sted og blev afsluttet i 1992 (jf. i denne retning dommen i sagen La Canne mod Kommissionen,
nævnt i præmis 147 ovenfor, præmis 65-67).
Den omstændighed, at disse faktiske omstændigheder gentagne gange anfægtes ikke alene over for Kommissionen, men også ved
Unionens retsinstanser – hvor kritisabelt det end er, henset til det i præmis 129-144 ovenfor anførte og til forpligtelsen
til oplysning og loyalitet for modtageren af finansiel fællesskabsstøtte (jf. i denne retning dommen i sagen José Martí Peix
mod Kommissionen, nævnt i præmis 123, præmis 52) – udgør desuden under alle omstændigheder ikke en ikke-forskriftsmæssig adfærd,
der er den samme som eller ligner den oprindelige omstridte uregelmæssighed, eller en adfærd, der tilsidesætter de samme bestemmelser
i fællesskabsretten som omhandlet i den retspraksis, der er henvist til i præmis 153 ovenfor.
Artikel 3, stk. 1, andet afsnit, første punktum, i forordning nr. 2988/95 finder følgelig ikke anvendelse i den foreliggende
sag.
Det følger heraf, at forældelsesfristen på fire år som omhandlet i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95
begyndte at løbe enten fra den 22. april 1992, der er den dato, hvor IPK indgav anmodningen om finansiel støtte til Ecodata-projektet,
eller fra den 4. august 1992, der er datoen for vedtagelsen af beslutningen om støtte, eller senest fra den 23. september
1992, der er den dato, hvor IPK underskrev og sendte støttemodtagererklæringen til Kommissionen (jf. præmis 13 ovenfor). Det
følger heraf, at i det første tilfælde udløb denne frist den 22. april 1996, i det andet tilfælde den 4. august 1996 og i
det tredje tilfælde den 23. september 1996. Uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt disse datoer skal betragtes som relevante
for beregningen af den fireårige forældelsesfrist i det foreliggende tilfælde, skal det imidlertid bemærkes, at den anfægtede
beslutning blev vedtaget den 13. maj 2005, dvs. længe efter udløbet af nævnte frist, medmindre det antages, at denne frist
blev suspenderet som omhandlet i artikel 6 i forordning nr. 2988/95 eller afbrudt som omhandlet i samme forordnings artikel
3, stk. 1, tredje afsnit, første punktum.
Det skal i denne forbindelse indledningsvis bemærkes, som Kommissionen har anerkendt som svar på et skriftligt spørgsmål fra
Retten, at artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 2988/95 kun finder anvendelse på sanktioner og ikke på administrative foranstaltninger,
og at Kommissionen i det foreliggende tilfælde under alle omstændigheder ikke har foretaget nogen handling, der tilsigter
at suspendere forældelsesfristen.
Dernæst bør det afgøres, om denne frist blev afbrudt af handlinger vedrørende undersøgelse eller forfølgning af den omtvistede
uregelmæssighed, iværksat af Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 1, tredje afsnit, første punktum, i forordning nr. 2988/95.
Denne bestemmelse kræver således, at der foreligger en »handling fra den kompetente myndigheds side, som den pågældende gøres
bekendt med, og som vedrører undersøgelse eller retsforfølgning af uregelmæssigheden«.
Ifølge Kommissionen udgør beslutningen om afslag af 3. august 1994 en sådan afbrydelse af den fireårige forældelsesfrist.
Det må dog konstateres, at selv om det antages, at Kommissionens argument er velunderbygget, og at denne frist atter løber
fra den 3. august 1994, er fristen udløbet den 3. august 1998, hvis der ikke foreligger en ny handling. Det fremgår desuden
både af dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor (præmis 90 og 91), og af dommen i sagen IPK
München og Kommissionen, nævnt i præmis 28 ovenfor (præmis 67-71), at beslutningen om afslag af 3. august 1994 ikke vedrørte
den omstridte uregelmæssighed, dvs. den hemmelige aftale med Tzoanos, og at denne uregelmæssighed dermed ikke var genstand
for den første omtvistede procedure, der var begrænset til spørgsmålet om Ecodata-projektets dårlige udførelse, som førte
Kommissionen til at nægte at udbetale anden rate af den omtvistede finansielle støtte. Det er, i modsætning til hvad Kommissionen
har hævdet, under disse omstændigheder ikke muligt at kvalificere beslutningen om afslag af 3. august 1994 som en handling,
der vedrører undersøgelse eller forfølgning af den omstridte uregelmæssighed, der blev foreholdt IPK i den anfægtede beslutning.
De proceduremæssige skridt, som Kommissionen har foretaget under den første omtvistede procedure for efterfølgende at få Unionens
retsinstanser til at fastslå den omstridte uregelmæssighed, udgør heller ikke en afbrydelse af den fireårige forældelsesfrist.
Selv om disse handlinger ganske vist er meddelt IPK som sagsøger i nævnte procedure, var de for så vidt ikke omfattet af undersøgelsen
eller retsforfølgningen af den omstridte uregelmæssighed, men underrettede alene Unionens retsinstanser om nye faktiske omstændigheder
og beviser med henblik på at styrke forsvaret af lovligheden af beslutningen om afslag af 3. august 1994, der ikke henviser
til denne uregelmæssighed. Det er således ubestridt, at Kommissionen på dette trin endnu ikke havde indledt den administrative
procedure vedrørende undersøgelse eller retsforfølgning af den omstridte uregelmæssighed. Såfremt Kommissionen, som Retten
har fastslået i præmis 92 i dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, nævnt i præmis 23 ovenfor, efter at have vedtaget
beslutningen om afslag af 3. august 1994 imidlertid havde fundet, at de nye indicier, den havde fremført, var tilstrækkelige
til, at det måtte fastslås, at der forelå en ulovlig, hemmelig forståelse mellem Tzoanos, 01-Pliroforiki og IPK, som havde
medført, at proceduren for tildeling var behæftet med en mangel, kunne Kommissionen i stedet for under den første omtvistede
procedure at fremføre en begrundelse, der ikke var omtalt i beslutningen, have trukket beslutningen tilbage og vedtaget en
ny beslutning, hvorved den ikke alene afviste at betale anden rate af den finansielle støtte, men også krævede den allerede
udbetalte rate tilbagebetalt. Kommissionen har imidlertid bevidst undladt at anvende denne fremgangsmåde og har foretrukket
at afvente det endelige resultat af den første omtvistede procedure, selv om von Moltke allerede den 25. januar 1996 som følge
af Francks vidneerklæring allerede havde foreslået at indlede en procedure henblik på tilbagebetaling af den anfægtede finansielle
støtte på grund af den oprindelige uregelmæssighed.
Da den fireårige forældelsesfrist følgelig ikke er blevet afbrudt senest den 23. september 1996, var retsforfølgningen af
den omstridte uregelmæssighed forældet på det tidspunkt, hvor e-mailen af 30. september 2004 blev afsendt (jf. præmis 30 ovenfor),
og den anfægtede beslutning blev vedtaget som omhandlet i artikel 3, stk. 1, første afsnit, første punktum, i forordning nr. 2988/95.
Der skal derfor gives medhold i det første anbringende, og den anfægtede beslutning skal annulleres, uden at det er nødvendigt
at gennemgå IPK’s øvrige anbringender og klagepunkter.

Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt
påstand herom.
Kommissionen har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med
sagen om foreløbige forholdsregler, i overensstemmelse med IPK’s påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):
1)
Kommissionens beslutning af 13. maj 2005 (ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382) om annullation af Kommissionens beslutning
af 4. august 1992 (003977/XXIII/A3 – S92/DG/ENV8/LD/kz) om tildeling af finansiel støtte på 530 000 ECU i forbindelse med
Ecodata-projektet annulleres.
2)
Europa-Kommissionen betaler sagens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 15. april 2011.
Underskrifter
Indhold
Retsforskrifter
Sagens faktiske omstændigheder
Proceduren for indkaldelse af forslag og gennemførelsen af Ecodata-projektet
Den omtvistede procedure vedrørende beslutningen om afslag af 3. august 1994
Den administrative procedure, som førte til vedtagelsen af den anfægtede beslutning
Beslutning om tilbagesøgning af den første rate af den finansielle støtte
Strafferetlig forfølgning af Tzoanos på nationalt plan
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
Indledende bemærkning
Bevismaterialet for den hemmelige forståelse og det første anbringende
Parternes argumenter
–  Bevis for en hemmelig forståelse, der kan tilskrives IPK
– Det første anbringende om, at de nødvendige betingelser for annullation af en beslutning, hvorved der ydes finansiel støtte,
ikke var opfyldt
Rettens bemærkninger
– Det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 2988/95
– Begrebet uregelmæssighed som omhandlet i artikel 4, stk. 1-3, sammenholdt med artikel 1, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2988/95
– Beviset for uregelmæssigheden
– Forældelsen af retsforfølgningen som omhandlet i artikel 3, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 2988/95
Sagens omkostninger
*
Processprog: tysk.