CELEX: 62012TJ0317
Извъндоговорна отговорност
Схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове
Виновна отговорност
Отказ на Комисията да разкрие информация и да забрани всички операции, свързани с емисионни квоти, за които се твърди, че са откраднати
Достатъчно съществено нарушение на правна норма, с която се предоставят права на частноправните субекти
Невиновна отговорност

Обстоятелства, предхождащи спора
I –
Задължения съгласно Протокола от Киото
Рамковата конвенция на Обединените нации по изменение на климата е подписана от името на Европейската икономическа общност на 13 юни 1992 г. Тя е одобрена от името на Общността с Решение 94/69/ЕО на Съвета от 15 декември 1993 година за сключване на Рамковата конвенция на Обединените нации по изменение на климата (
ОВ L 33, 1994 г., стр. 11
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 8, стр. 132) и влиза в сила по отношение на нея на 21 март 1994 г.
На 29 април 1998 г. е подписан от името на Общността Протоколът от Киото към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации за измененията на климата (наричан по-нататък „Протоколът от Киото“). Протоколът е одобрен от името на Общността с Решение 2002/358/ЕО на Съвета от 25 април 2002 година (
ОВ L 130, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 27, стр. 220).
Съгласно член 3, параграф 1 от Протокола от Киото в периода 2008—2012 г. страните и международните организации, включени в приложение I към Рамковата конвенция на Организацията на обединените нации за измененията на климата, осигуряват поотделно техните съвкупни антропогенни емисии на парникови газове да не превишават определено количество, посочено като „определените им обеми“. Сред така определените международни организации са Общността, в правата на която впоследствие встъпва Европейският съюз в съответствие с член 1, трета алинея ДЕС, изменен с Договора от Лисабон.
Посочените в член 3, параграф 1 от Протокола от Киото определени количества са изразени в тонове еквивалент на въглероден диоксид, като един тон съответства на „предписана емисионна единица“ (ПЕЕ). В периода 2008—2012 г., в допълнение към мерките за съобразяване с поетите задължения за количествено ограничаване и намаляване на емисиите, всяка държава и международна организация, включена в приложение I към Протокола от Киото, е могла да измени определените ѝ обеми, така че те да не бъдат по-малки от нейните действителни емисии. Те са имали на разположение следните възможности. На първо място, са могли да получат допълнителни ПЕЕ от трети държави в съответствие с член 17 от Протокола от Киото. На второ място, е можело да бъдат създадени различен вид единици, от една страна, вследствие на „пряко причинени от човека промени в земеползването и горските дейности, ограничаващи се в залесяване, възстановяване на горите и обезлесяване“ („единици погълнати емисии“ или ЕПЕ по член 3, параграф 3 от Протокола от Киото), и от друга страна, вследствие на приложени в други държави проекти, имащи за цел намаляването на емисиите на парникови газове. Последната категория единици обхваща две подкатегории — от една страна, „единици намаление на емисиите“ (ЕНЕ по член 6 от Протокола от Киото), и от друга страна, „[единици за] сертифицирани намаления на емисии“ (ЕСНЕ по член 12 от Протокола от Киото). Всяка от единиците ПЕЕ, ЕНЕ, ЕСНЕ и ЕПЕ (общо наричани по-нататък „Киото единици“) съответства на един тон еквивалент на въглероден диоксид.
На 30 ноември 2005 г. Конференцията на страните по Рамковата конвенция на Обединените нации по изменението на климата, служеща като среща на страните по Протокола от Киото, приема Решение 13/CMP.1. В приложението към това решение се определят „[н]ачините и условията за отчитане на предписаните количества“.
II –
Приетата от Съюза правна уредба за прилагане на Протокола от Киото
На 13 октомври 2003 г. е приета Директива 2003/87/ЕО на Европейския парламент и на Съвета за установяване на схема за търговия с квоти за емисии на парникови газове в рамките на Общността и за изменение на Директива 96/61/ЕО на Съвета (
ОВ L 275, стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78 и поправка в
ОВ L 199, 2011 г., стр. 76
). Съгласно съображение 5 от нея Директивата има за цел „да допринесе за по-ефективното изпълнение на ангажиментите [по Протокола от Киото]“. Член 19, параграф 3 от Директивата предвижда, че „[з]а изпълнението на настоящата директива Комисията следва да приеме регламент […] за стандартизирана и защитена регистрационна система под формата на стандартизирани електронни бази данни, съдържащи общи информационни елементи за проследяване на издаването, притежаването, прехвърлянето и отмяната на квоти, за осигуряване на достъп на обществеността и на подходяща степен на поверителност и за да се гарантира, че не се извършват прехвърляния, които са несъвместими със задълженията, произтичащи от Протокола от Киото“.
В изпълнение на тази разпоредба Комисията на Европейските общности приема на 21 декември 2004 г. Регламент (ЕО) № 2216/2004 за стандартизирана и защитена система от регистри съгласно Директива 2003/87 и на Решение № 280/2004/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ L 386, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 37, стр. 250).
А –
Квотите за емисии на парникови газове, въведени от правната уредба на Съюза
Директива 2003/87 въвежда понятието „квота за емисии на парникови газове“ (наричано по-нататък „квота“ или „квота за емисии“). Съгласно член 3, буква a) квотата позволява „отделяне на един тон еквивалент на въглероден диоксид в рамките на определен период“.
Съществува връзка между квотите, от една страна, и някои Киото единици, от друга страна, въпреки че едните и другите са различни по естеството си.
Всъщност, от една страна, член 45, първа и втора алинея от Регламент № 2216/2004 предвиждат квотата за емисии, с която могат да разполагат физически или юридически лица, да бъде получена чрез „преобразуване“ на ПЕЕ, осъществено посредством добавяне на думата „квота“ към идентификационния код на ПЕЕ.
От друга страна, член 11а от Директива 2003/87, въведен с Директива 2004/101/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 27 октомври 2004 година за изменение на Директива 2003/87 (
ОВ L 338, стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 12, стр. 61), предоставя възможността физически или юридически лица при определени условия да получат квоти за емисии „в замяна“ на ЕНЕ или на ЕСНЕ.
Б–
Предоставяне и отстъпване на квоти
Съгласно член 11, параграфи 2 и 4 от Директива 2003/87 за петгодишния период, започващ на 1 януари 2008 г., компетентният орган на съответната държава членка издава всяка година на оператора на инсталация в посочен в приложение I към същата директива сектор от икономиката определен брой квоти за емисии на парникови газове. Издаването на квотите се извършва най-късно до 28 февруари на съответната година (година N).
Съгласно членове 14 и 15 от Директива 2003/87 през календарната година N емисиите на всяка инсталация се наблюдават и проверяват.
По силата на член 12, параграф 3 от Директива 2003/87 най-късно до 30 април на годината N+1 операторът на инсталация трябва да върне квотите, които съответстват на всички нейни емисии за календарната година N.
В такъв случай съгласно Директива 2003/87 са възможни четири варианта. Първо, ако към 30 април на годината N+1 операторът разполага с брой квоти, който надвишава общите емисии на неговата инсталация през годината N, той може да запази тези извънредни квоти или да ги продаде. Второ, когато операторът разполага с брой квоти, който е равен на общите емисии на неговото стопанство, след погасяване на задълженията си за връщане на квоти той вече няма да разполага с никакви квоти за това стопанство. Трето, когато операторът установи, че емисиите на неговата инсталация надхвърлят квотите, с които разполага за това стопанство, до 30 април на годината N+1 той може да се снабди с тях, за да може да изпълни своето задължение за връщане на квоти. Четвърто, съгласно член 16, параграф 3 от Директива 2003/87, ако до 30 април на годината N+1 операторът не е върнал достатъчен брой квоти за покриването на неговите емисии за годината N, той трябва да плати глоба за извънредните количества емисии. Размерът на санкцията за извънредно количество емисии е 100 EUR за всеки тон еквивалент на въглероден диоксид емисии, за който операторът не е върнал квоти. Независимо от заплащането на тази глоба за извънредното количество емисии, операторът е задължен да върне до 30 април на годината N+2 брой квоти, който е равен на извънредното количество емисии за годината N. Така на практика операторът, който се е оказал в подобно положение, ще трябва да се снабди с допълнителни емисионни квоти до 30 април на годината N+2.
В крайна сметка тези различни възможности създават условия за възникването на пазар на квоти.
В–
Условия за функционирането на схемата за търговия с квоти
Особено внимание заслужават три категории разпоредби.
Първо, съгласно член 19, параграф 1 от Директива 2003/87 държавите членки създават регистри, „за да се осигури точно отчитане на издаването, притежаването, прехвърлянето и отмяната на квоти“. В параграф 2 от същия член се посочва, че тези регистри съдържат „отделни сметки“ за „вписване на квотите, които се държат от всяко лице, на което или от което се издават или прехвърлят квоти“. В член 3, параграф 1 от Регламент № 2216/2004 се уточнява, че във всяка държава членка регистрите се водят под формата на „стандартизирана“ електронна база данни („standardised“ на английски). В допълнение параграф 2 от този член посочва, че всеки регистър включва „хардуера и софтуера“ („hardware and software“ на английски) и е достъпен чрез интернет. Накрая, в параграф 3 се посочва, че по-конкретно всеки регистър трябва да може извършва правилно всички процеси, свързани, от една страна, с проверените емисии, и от друга страна, с партидите на притежаващите квоти физически или юридически лица.
Второ, член 20, параграф 1 от Директива 2003/87 предвижда Комисията да определи централен администратор, който да поддържа „независим регистър на трансакциите като вписва издаването, прехвърлянето и отмяната на квоти“.
Също така в член 5, параграф 1 от Регламент № 2216/2004 се посочва, че този регистър, наричан още „независим[…] регистър на операциите на Общността“, е създаден от Комисията под формата на „стандартизирана“ електронна база. Съгласно параграф 2 от същия член регистърът включва „хардуера и софтуера“ и е достъпен чрез интернет. Накрая, параграф 5, в редакцията му съгласно Регламент (ЕО) № 916/2007 на Комисията от 31 юли 2007 година за изменение на Регламент № 2216/2004 (
ОВ L 200, стр. 5
), уточнява, че поддържащият регистъра централен администратор извършва само процеси, свързани с квотите, проверените емисии или партидите, които са необходими за изпълняване на функциите му. В крайна сметка, съгласно Регламент № 2216/2004 независимият регистър на операциите на Общността е база данни, която, от една страна, консолидира данните от националните регистри, и от друга страна, позволява да се идентифицират операциите между различни регистри.
Трето, член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004 въвежда правила за поверителност. Той гласи:
„Цялата информация, включително наличността по всички партиди и всички извършени операции, съдържаща се в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността, се счита за поверителна за всяка цел, различна от прилагането на изискванията на настоящия регламент, Директива 2003/87/EО или национално законодателство“.
III –
Обстоятелства, предхождащи иска
Ищецът Holcim (Romania) SA принадлежи към групата Holcim, която е специализирана в производството на цимент, добавъчни материали, асфалт и готов за ползване бетон. Той разполага с партиди за емисионни квоти в румънския регистър.
На 16 ноември 2010 г. в тези партиди неправомерно била направена справка от неоправомощено за това лице. Според ищеца вследствие на неправомерната справка един милион негови квоти били неправомерно прехвърлени по партида, намираща се в Италия, а 600000 квоти са били прехвърлени в Лихтенщайн. Към датата на подаване на иска насочените към Лихтенщайн 600000 квоти били върнати. Не бил такъв случаят обаче с останалите един милион квоти. Според ищеца тези откраднати (и невърнати към датата на подаване на иска) един милион квоти към момента на кражбата са били със стойност от „около 15 милиона евро“.
С писмо от 24 ноември 2010 г. ищецът уведомява официално Комисията за настъпилото събитие, като я моли „да поиска от националните регистри, [от една страна], да замразят“ предполагаемо откраднатите емисионни квоти, и от друга страна, да „блокира партидите“ през които те са били прехвърлени.
С писмо от 25 ноември 2010 г. той сезира румънската прокуратура.
С писмо от 2 декември 2010 г. адвокатската кантора на ищеца иска от Комисията „да спре и да откаже достъп до партидите“, през които предполагаемо откраднатите квоти са били прехвърлени. Освен това тя се обръща към нея „да поиска от националните регистри, които не отговарят на обичайните изисквания за сигурност на банковите информационни системи, да прекратят всякакви трансфери на [квоти за емисии], докато не бъдат въведени такива мерки за сигурност на информационните системи“.
С писмо от 14 декември 2010 г. ръководителят на компетентното звено в Комисията отговаря на писмото от 2 декември 2010 г. по следния начин:
„[…]
Що се отнася до искането Ви за спиране и блокиране на достъпа до съответните партиди, по наше мнение връщането на квотите, за които се твърди, че са били прехвърлени чрез злоупотреба, е въпрос от компетентност на националното право и на националните органи, натоварени с прилагането на закона. Комисията няма компетентност да блокира такива квоти в партида от регистър.
По отношение на търговията с квоти, обърнете внимание, че съгласно разпоредбите на член 10 и на приложение XVI към Регламент № 2216/2004 информацията за това е поверителна за период от пет години. Независимо от тези разпоредби Комисията сътрудничи ефективно с компетентните правоохранителни органи, за да разреши [въпроса с] непозволения достъп до партидите[, за които става дума].
Накрая, що се отнася до искането Ви за спиране на всички трансфери на квоти в националните регистри до въвеждането на обичайните мерки за сигурност на банковите информационни системи, то подобно действие би било непропорционално и не би имало правно основание […]“.
С писмо от 22 декември 2010 г. генералният директор на генерална дирекция (ГД) „Действия по климата“ на Комисията отговаря на писмото от 24 ноември 2010 г. по следния начин:
„[…]
Връщането на квотите, за които се твърди, че са били прехвърлени чрез злоупотреба, е въпрос от компетентност на националното право и на националните органи, натоварени с прилагането на закона. Комисията няма компетентност да блокира такива квоти в партида от регистър, при положение че тези квоти продължават да бъдат валидно средство за привеждане в съответствие.
Що се отнася до търговията с квоти, обърнете внимание, че съгласно разпоредбите на член 10 от Регламент № 2216/2004 и на приложение XVI към него информацията за това е поверителна за период от пет години. Независимо от тези разпоредби Комисията сътрудничи ефективно с компетентните правоохранителни органи, за да разреши [въпроса с] непозволения достъп до партидите[, за които става дума].
[…]“.
Безспорно е, че генералният директор при Комисията е действал в качеството на централен администратор на независимия регистър на операциите на Общността по смисъла на член 20, параграф 1 от Директива 2003/87, каквато функция му е била възложена през 2010 г.
На 28 декември 2010 г. пред Tribunal de première instance de Bruxelles [Първоинстанционен съд Брюксел] (Белгия) е образувано обезпечително производство срещу Комисията по инициатива не на ищеца, а на друго дружество. Производството има за цел по-специално председателят на този съд, произнасяйки се като на съдия по обезпечителното производство, да задължи Комисията, от една страна, „да разкрие идентичността на титуляря или титулярите“ на партидите, в които са се появили квоти, за които се твърди, че са били откраднати, и от друга страна, да „блокира всички национални регистри, в които [са били] вписани [тези] квоти“. На 21 февруари 2011 г. ищецът подава до Tribunal de première instance de Bruxelles искане за доброволно встъпване „с цел постигане на мерките, които са били поискани“ от другото дружество. Така той придобива качеството на „втори молител“. Поне това става ясно от определението, с което се слага край на обезпечителното производство, споменато и в точка 39 по-долу.
С писмо от 11 март 2011 г. прокурорът, ръководещ дирекцията, натоварена с разследване на организираната престъпност и тероризма (Румъния), уведомява ищеца, че е било образувано „наказателно разследване“ по изложените в неговата жалба обстоятелства (посочено в точка 25 по-горе).
С писмо от 18 март 2011 г. прокурорът пояснява на ищеца, че на 11 януари 2011 г. се е обърнал чрез съдебна поръчка с искане към белгийските съдебни органи. С него е поискано генералната дирекция на Комисията, която е натоварена с воденето на независимия регистър на операциите на Общността:
—
да забрани официално на органите, натоварени с воденето на националните регистри, да осчетоводяват и да разрешават операции с предмет принадлежащи на ищеца емисионни квоти,
—
да предостави всички данни, с които разполага, относно предполагаемото неразрешено прехвърляне на емисионните квоти на ищеца, осъществено на 16 ноември 2010 г.,
—
да опише всички операции, които се отнасят до тези квоти,
—
да предостави регистърните файлове (на английски „log files“), посочващи „IP адресите“, и датата и часа на всички операции, отнасящи се до принадлежащите на ищеца емисионни квоти, за периода след 16 ноември 2010 г.,
—
да предостави регистърните файлове, посочващи „IP адресите“, и датата и часа на всички операции, целящи осъществяване на достъп до партидите с принадлежащи на ищеца емисионни квоти, за периода след 16 ноември 2010 г., и
—
да предостави цялата информация, която е била съобщена от други национални регистри относно други подобни случаи.
В писмото от 18 март 2011 г. се уточнява още, че белгийските съдебни органи все още не са дали отговор на това искане.
От писмената защита става ясно, че междувременно Европейската служба за борба с измамите (OLAF) получава на 4 март 2011 г. чрез белгийските съдебни органи отправеното посредством съдебната поръчка искане.
В писмо до Комисията от 4 април 2011 г. дружество, което е част от групата на ищеца, посочва, че на 2 и 17 март 2011 г. представител на ищеца е общувал с представители на Комисията. Дружеството подчертава, че на тези представители тогава е било съобщено за отправеното чрез съдебна поръчка искане от румънският прокурор до Комисията. По-нататък то твърди, че на искането все още не е даден отговор. Накрая, след като посочва, че устно му е било потвърдено получаването на искането от OLAF, то призовава Комисията да даде отговор в най-кратък срок.
С писмо от 7 април 2011 г. ръководителят на компетентното звено в Комисията обръща внимание на това дружество, че ГД „Действия по климата“ не е получавала искане от румънските правораздавателни органи. Съща така той уведомява ищеца, че данните относно операциите, съдържащи се в независимия регистър на операциите на Общността, са поверителни и „съгласно установената практика“ се предоставят само въз основа на надлежно обосновано искане на националните органи, които са натоварени с прилагането на закона.
Видно от писмената защита, данните от която се подкрепят от представени от Комисията документи в отговор на писмен въпрос на Общия съд, в същия ден, 7 април 2011 г., OLAF отговаря на отправеното чрез съдебна поръчка искане. Впрочем наличието на този отговор се потвърждава от ищеца в неговия иск. Така според направените от Комисията уточнения OLAF предоставя на белгийската прокуратура „CD-ROM и твърд диск с 300 гигаоктета информация“.
В писмо до Комисията от 31 май 2011 г. адвокатът на ищеца споделя предположението си, че тя е била уведомена за конституирането през февруари 2011 г. на ищеца като страна по обезпечителното производство, споменато в точка 30 по-горе. Той подчертава обстоятелството, че това производство е имало за цел да задължи Комисията да блокира квотите, за които се твърди, че са били откраднати на 16 ноември 2010 г., и да разкрие „тяхното настоящо местоположение в националните регистри“. Освен това адвокатът уточнява, че по данни от пресата 279210 предполагаемо откраднати квоти са били върнати от различни оператори в Съюза на 30 април 2011 г. (за да се спази въведеното от член 12, параграф 3 от Директива 2003/87 задължение за връщане, посочено в точка 14 по-горе). По-нататък той отправя искане до Комисията да не разрешава връщането на подобни квоти и поне да ги блокира и предаде на техния законен притежател.
С определение от 3 юни 2011 г. председателят на Tribunal de première instance de Bruxelles постановява, че „няма юрисдикция“ да разглежда искането за обезпечение, посочено в точка 30 по-горе.
С писмо от 18 юли 2011 г. Комисията отговаря на отправеното ѝ на 31 май 2011 г. от адвоката на ищеца писмо: тя подчертава, че позицията ѝ относно искането за блокиране на връщането на квотите, за които се твърди, че са откраднати, не е променена. Според нея, от една страна, „връщането на квоти, за които се твърди, че са били прехвърлени чрез злоупотреба, е въпрос от компетентност на националното право и на националните органи, натоварени с прилагането на закона“; от друга страна, „Комисията няма компетентност да блокира такива квоти в партида от регистър, при положение че тези квоти продължават да бъдат валидно средство за привеждане в съответствие“.
В писмо до Комисията от 13 декември 2011 г. ищецът твърди, че Комисията и държавите членки имат „имплицитно задължение“ да търсят начин за обезщетяване на понесените от добросъвестния потребител на квоти вреди. По-нататък той посочва, че възнамерява да образува съдебни производства срещу Комисията и румънските власти, за да „възстанови своите загуби“. Накрая твърди, че подобно производство няма да бъде в интерес на неговите акционери, поради което има готовност за постигане на извънсъдебно споразумение (на английски „out-of-court settlement“) с Комисията.
С писмо от 16 януари 2012 г. Комисията пояснява на ищеца, че не е склонна на извънсъдебно споразумение.
Производство и искания на страните
На 11 юли 2012 г. ищецът подава настоящия иск в секретариата на Общия съд. С него той представя две групи от искания.
На първо място, той иска от Общия съд с „междинно решение“:
—
„да приеме, че по отношение на претърпените от ищеца вреди, вследствие на кражбата на един милион квоти, Съюзът […] трябва да понесе отговорност за поведението на Комисията по реда на членове 256 ДФЕС, 268 ДФЕС и 340 ДФЕС,
—
да осъди Съюза […] да заплати временно на ищеца сумата от едно евро,
—
да задължи страните да се споразумеят за размера на вредите и/или да задължи ищеца да докаже окончателния размер на претърпените от него вреди в тримесечен срок от постановяване на междинното решение,
—
да обяви за изпълняемо съдебното решение“.
На второ място, той иска от Общия съд:
—
„да задължи Съюза […] да му заплати стойността на откраднатите квоти, които към датата на постановяване на окончателното съдебно решение все още не са върнати, при това по пазарни цени към датата на кражбата, увеличена с годишна лихва в размер на 8 %, считано от 16 ноември 2010 г.,
—
да осъди Съюза […] да заплати съдебните разноски и
—
да обяви за изпълняемо съдебното решение“.
На 19 октомври 2012 г. Комисията подава в секретариата на Общия съд своята писмена защита. Тя иска от Общия съд:
—
да отхвърли иска,
—
да осъди ищеца да заплати съдебните разноски.
На 23 октомври 2012 г. ищецът успява да си върне 94761 квоти, „блокирани“ в италианския регистър и иззети от италианската прокуратура. Така, считано от тази дата, за ищеца остава да бъдат върнати 905239, а не един милион квоти, каквото е било първоначалното му искане (вж. точка 44 по-горе).
На 11 февруари 2013 г. ищецът подава реплика в секретариата на Общия съд. С нея е изменено едно от неговите искания. Вместо да иска от Общия съд „да задължи страните да се споразумеят за размера на вредите и/или да задължи ищеца да докаже окончателния размер на претърпените от него вреди в тримесечен срок от постановяване на междинното решение“, той иска Общият съд „да задължи страните да се споразумеят за размера на вредите и/или да задължи ищеца да докаже окончателния размер на претърпените от него вреди в тримесечен срок от приключването на висящото в Румъния наказателно производство“. Исканията в останалата им част остават същите.
На 29 май 2013 г. Комисията подава дуплика в секретариата на Общия съд.
Вследствие на промяна в съставите на Общия съд съдията докладчик е включен в осми състав, на който поради това е разпределено и настоящото дело.
По доклад на съдията докладчик Общият съд (осми състав) решава да започне устната фаза на производството. Посредством процесуално-организационни действия Общия съд приканва страните да отговорят на въпроси и да представят документи.
С писмо, подадено в секретариата на Общия съд на 5 февруари 2014 г., Комисията отговаря на това искане. На 6 февруари 2014 г. ищецът също дава своя отговор.
Устните състезания и отговорите на ищеца и на Комисията на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 27 февруари 2014 г.
По предварителните въпроси, които следва да се разгледат преди анализа на делото по същество
Преди да разгледа основателността на предявения иск, Общият съд ще прецени служебно неговата допустимост с оглед на изискванията на член 44, параграф 1, буква в) от неговия процедурен правилник, а после ще прецени процесуалното значение на предявения пред румънския съд иск за обезщетяване на същите вреди, каквито са предявени в рамките на настоящото производство, но които са насочени към румънските власти.
I –
Относно спазването на член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник
Според постоянната съдебна практика съгласно член 21, първа алинея във връзка с член 53, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и съгласно член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник всяка искова молба или жалба трябва да посочва предмета на спора и да съдържа кратко изложение на изложените правни основания. Това посочване трябва да е достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да упражни съдебен контрол, ако е необходимо, без да разполага с други данни. С оглед на гарантиране на правната сигурност и на доброто правораздаване, за да са допустими искът или жалбата, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които те се основават, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба. По-конкретно, за да бъдат изпълнени тези изисквания, искова молба или жалба, целяща поправяне на вреди, за които се твърди, че са причинени от институция на Съюза, трябва да съдържа данни, позволяващи да се определят, първо, твърдените действия на институцията, второ, характерът и размерът на вредите, за които се твърди, че са понесени, и трето, причините, поради които ищецът или жалбоподателят счита, че съществува причинно-следствена връзка между това поведение и тази вреда (вж. Решение на Общия съд от 2 март 2010 г. по дело Arcelor/Парламент и Съвет,
T-16/04, Сборник, стр. II-211
, точка 132 и цитираната съдебна практика).
Въпреки това в исковата молба или жалбата не е абсолютно необходимо да се уточнява, в качеството на условие за допустимост, точния размер на вредата, а още по-малко да се дава цифрово изражение на размера на търсеното обезщетение, тъй като това при всички положения е възможно до фазата на репликата, при условие че жалбоподателят се позове на особени обстоятелства, които оправдават закъснението му, и посочи елементите, позволяващи да се уточнят естеството и размерът на щетата, доколкото в такъв случай ответникът ще бъде в състояние да организира защитата си (вж. Решение по дело Arcelor/Парламент и Съвет, точка 55 по-горе, точка 135 и цитираната съдебна практика).
С оглед на тези съображения следва да се прецени дали исковата молба отговаря на изискванията на член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник.
А–
Поведението, за което е упрекнат Съюзът
С изложените в исковата молба доводи се цели да се докаже, че Комисията е трябвало да разкрие пред ищеца идентичността на настоящите държатели на откраднатите квоти, след което да забрани всички операции, свързани с тези квоти, така че да улесни тяхното връщане на ищеца. Всъщност в точка 64 от исковата молба ищецът твърди, че „с отказа да разкрие местонахождението на откраднатите квоти и да ги блокира“ Комисията е ангажирала отговорността на Съюза. Подобни твърдения се съдържат и в точка 68 от исковата молба. Най-сетне в точка 134 от тази молба има още по-изрични твърдения: в тях се посочва, че поведението, за което е упрекната Комисията, „не е самата кражба“, а „незаконния отказ и неспособността на Комисията […] да блокира в определен момент откраднатите квоти и да разкрие тяхното местонахождение“.
Действително, в точка 65 от исковата молба ищецът посочва, че „обстоятелствата, които пораждат отговорността на Съюза“, настъпват на 16 ноември 2010 г., тоест в деня на прехвърлянето на квоти, за което се твърди, че не е било разрешено. Въпреки това, тъй като ищецът така и не приписва това прехвърляне изрично на Комисията, следва да се приеме, че действията, в които той упреква Комисията, са ясно определени в исковата молба. Те са две. Става дума, от една страна, за предполагаемия отказ на Комисията „да разкрие местонахождението на откраднатите квоти“, и от друга страна, за отказа на Комисията „да ги блокира“.
Б–
Претендираните вреди
Чрез своите искания ищецът претендира да му бъде заплатена като обезщетение за претърпените от него вреди сума, която съответства на „стойността на откраднатите квоти, които към датата на постановяване на окончателното съдебно решение все още не са върнати, при това по пазарни цени към датата на кражбата, увеличена с годишна лихва в размер на 8 %, считано от 16 ноември 2010 г.“
С това той определя достатъчно точно естеството на претендираното обезщетение: става дума за изцяло имуществени вреди, състоящи се по отношение на главницата в пазарната стойност към датата 16 ноември 2010 г. на един милион квоти, за които се твърди, че са били откраднати и не са били върнати към датата на подаване на исковата молба.
Освен това следва да се приеме, че исковата молба съдържа достатъчно елементи, позволяващи да се определи точният размер на твърдените вреди.
Всъщност заключителната част на исковата молба, в която е изложено искането за обезщетение, следва да се разглежда заедно с точка 119 от нея, където се твърди, че понесените от ищеца „загуби“ възлизат на „около 15 милиона евро“.
Освен това, макар това числово изражение да е приблизително, то следва да се разглежда в светлината на точка 7 от исковата молба, в която е уточнено, че „средната обменна стойност [на всяка квота, за която се предполага, че е открадната и не е била върната, е варирала към датата на предполагаемата кражба] между 10 EUR и 20 EUR“. Следователно максималната претенция на ищец е за обезщетение в размер на 20 милиона евро, без лихвите.
В крайна сметка в исковата молба са посочени както естеството, така и размерът на претендираните вреди.
В–
Причинно-следствената връзка
Накрая в исковата молба е посочено с определена степен на яснота, че твърдeните вреди са били „породени от незаконния отказ и неспособността на Комисията […] да блокира в определен момент откраднатите квоти и да разкрие тяхното местонахождение“. Според ищеца този отказ му е попречил да идентифицира настоящите държатели на тези квоти и впоследствие да предприеме евентуални съдебни действия, за да си ги върне.
Тези данни за причинно-следствената връзка между твърдяното поведение и твърдените вреди са достатъчни, за да се приеме, че искът отговаря на условията по член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник.
II –
Относно процесуалното значение на предявения пред румънския съд иск за обезщетяване на същите вреди като предявените в рамките на настоящото производство, но които са насочени срещу румънските власти
В точка 17 от репликата ищецът посочва, че „е предявил граждански иск“ пред румънския съд срещу административния орган, натоварен с воденето на румънския регистър. Той допълва, че „този иск има друго естество [от това по настоящия иск] и не се застъпва [с него], тъй като се основава на договор между ищеца и румънската администрация“.
Въпреки това от точка 49 на подадена до румънска юрисдикция искова молба, регистрирана там на 10 ноември 2011 г., е видно, че вредите, за които се иска обезщетение от румънските власти, съответстват на пазарната стойност към 16 ноември 2010 г. на единия милион емисионни квоти, за които се твърди, че са били прехвърлени без разрешение и повече не са били върнати. Поради това, макар поведението, за което са упрекнати румънските власти (а именно неспазването на тяхното задължение за гарантиране на сигурността на румънския регистър), да е различно от поведението, за което е упрекната Комисията в настоящото производство, претендираните и в двата случая вреди са едни и същи: става дума за стойността на предполагаемо откраднатите и невърнати към датата на подаване на исковата молба квоти (вж. точка 61 по-горе).
Така според данните, предоставени от ищеца, към датата на съдебното заседание и на още по-силно основание към датата на подаване на исковата молба нито една румънска юрисдикция не се е била произнесла.
При това положение, ако след провеждането на съдебното заседание по настоящото дело румънският съд уважи претенцията на ищеца и заедно с това Общият съд уважи настоящата искова молба, ищецът ще се окаже обезщетен два пъти за едни и същи вреди.
Съдебната практика обаче е разработила разрешения за избягване на подобни последици, в зависимост от случая, било още при разглеждането на допустимостта на иска или жалбата, било впоследствие, при разглеждането на неговата или нейната основателност.
А–
Значение за допустимостта на настоящия иск на предявяването на иск за обезщетение пред румънска юрисдикция
В Решение от 30 май 1989 г. по дело Roquette frères/Комисия (
20/88, Recueil, стр. 1553
, точка 15), Съдът е приел, че допустимостта на иск за обезщетение по член 268 и член 340, втора алинея ДФЕС може да бъде обвързана в някои случаи с изчерпването на вътрешноправните способи за защита, предприети за удовлетворяване на претенции към националните власти, при условие те да осигуряват ефикасно защитата на заинтересованите частноправни субекти чрез възможността за получаване на обезщетение за твърдeните вреди.
В това принципно становище използването на глагола „може“ означава, че неизчерпването на „вътрешноправните способи за защита, предприети за удовлетворяване на претенции към националните власти“, не следва систематически да води съда на Съюза до констатирането на недопустимост. Той може само „в някои случаи“ да заключи, че искът е недопустим.
Наистина, тези случаи не са уточнени в Решение по дело Roquette frères/Комисия, точка 73 по-горе (точка 15). Въпреки това Общият съд счита, че съществува само една хипотеза, при която липсата на окончателно произнасяне по предявен пред национална юрисдикция иск за обезщетение предполага по необходимост недопустимостта на предявен пред съд на Съюза иск за обезщетение. Става дума за хипотезата, при която тази липса на окончателно произнасяне не позволява да се определят характерът и размерът на вредите по предявения пред съд на Съюза иск, доколкото и ако не са спазени условията по член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник (вж. съдебната практика, посочена в точка 55 по-горе).
В дадения случай обаче, макар никое обстоятелство от материалите по делото да не позволява да се заключи, че някоя румънска юрисдикция се е произнесла по предявения от ищеца иск за обезщетение, Общият съд може да установи характера и размера на предявените вреди (вж. точка 65 по-горе).
Следователно е изключено настоящият иск да бъде отхвърлен като недопустим в съответствие със съдебната практика, основана на Решение по дело Roquette frères/Комисия, точка 73 по-горе (точка 15).
Б–
Значение на предявяването на иск за обезщетение пред румънска юрисдикция за разглеждането на основателността на настоящия иск
Предявяването пред национална юрисдикция на иск за обезщетение на същите вреди като вредите, предявени пред съд на Съюза, не поражда последици единствено в областта на допустимостта. То има значение и за разглеждането на основателността на предявен пред съд на Съюза иск за обезщетение.
Съгласно съдебната практика, когато, на първо място, дадено лице е предявило два иска за обезщетяване на едни и същи вреди, като единият е насочен срещу национален орган и е предявен пред национална юрисдикция, а другият е насочен срещу институция или орган на Съюза и е предявен пред съд на Съюза, и на второ място, съществува опасност поради различни оценки на тези вреди от страна на двете сезирани юрисдикции това лице да бъде недостатъчно или неправомерно обезщетено, то съдът на Съюза трябва, преди да се произнесе по вредите, да изчака националната юрисдикция да се произнесе по предявения пред нея иск с решение, което слага край на производството (вж. в този смисъл Решение на Съда от 14 юли 1967 г. по дело Kampffmeyer и др./Комисия,
5/66, 7/66 и 13/66-24/66, Recueil, стр. 317 и 344
, Решение на Съда от 30 ноември 1967 г. по дело Becher/Комисия,
30/66, Recueil, стр. 369, 389
и 390 и Решение на Общия съд от 13 декември 2006 г. по дело É.R. и др./Съвет и Комисия,
T-138/03, Recueil, стр. II-4923
, точка 42).
Така в подобен случай съдът на Съюза трябва да изчака националната юрисдикция да се произнесе, преди сам да се произнесе по наличието и размера на вредите. Поради това той не може междувременно да се произнася и по причинно-следствената връзка между поведението, за което е упрекнат Съюзът, и предявените вреди. От друга страна, той би могъл до произнасянето на националния съд да определи дали естеството на укоримото поведение може да ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза. Освен това в делото, по което е постановено решение Kampffmeyer и др./Комисия, точка 79 по-горе (Recueil, стр. 339), преди да постанови решението, Съдът се е произнесъл по въпроса за съществуването на „служебна грешка, от която е възможно да възникне отговорност за Комисията“.
В настоящия случай, тъй като ищецът е предявил иск, който продължава да е висящ пред румънска юрисдикция, за обезщетяването на същите вреди, на които се е позовал и в рамките на настоящото производство, то Общият съд няма да разглежда вредите и причинно-следствената връзка.
Общият съд обаче счита, че може да се произнесе по въпросите, които обуславят това разглеждане.
В частност той може да се произнесе по правомерността на двете действия на Комисията, на които ищецът се позовава в подкрепа на своите искания за обезщетение на основание виновна отговорност. Освен това, ако тези първи искания за обезщетение бъдат отхвърлени, той би могъл да се произнесе и по спазването на условията за възникване на невиновна отговорност, в случай че в правото на Съюза съществува подобен режим на отговорност.
По съществото на спора
Ищецът претендира, че Съюзът носи отговорност на две различни плоскости: основното му твърдение е, че Съюзът носи виновна отговорност, тоест отговорност за неправомерно поведение, а при условията на евентуалност — невиновна отговорност, тоест отговорност за правомерно поведение.
Тези две плоскости ще бъдат разгледани последователно по-долу.
I –
Относно виновната отговорност
Съгласно постоянната съдебна практика възникването на извъндоговорна отговорност на Съюза зависи от наличието на съвкупност от условия, а именно, първо, поведението, за което се отнася упрекът, да бъде вменимо на институция или орган на Съюза, второ, неправомерност на това поведение, трето, наличието на вреди, и четвърто, наличието на пряка причинно-следствена връзка между това поведение и твърдените вреди. При неизпълнение на едно от тези условия искът следва да бъде отхвърлен изцяло, без да е необходимо да се разглежда дали са изпълнени останалите условия (вж. Решение на Общия съд от 10 юли 2012 г. по дело Interspeed/Комисия, T‑587/10, точка 38 и цитираната съдебна практика).
За да бъде изпълнено условието за неправомерност на твърдяното поведение, съдебната практика изисква да се докаже достатъчно съществено нарушение на правна норма, която има за цел да се предоставят права на частноправни субекти. Във връзка с това следва да се напомни, че развитият от Съда режим в областта на извъндоговорната отговорност на Съюза взема предвид по-конкретно сложността на ситуациите, които трябва да се уредят, трудностите, свързани с прилагането или тълкуването на правните текстове, и по-специално свободата на преценка, с която разполага авторът на оспорвания акт. Решаващият критерий, за да се приеме дадено нарушение на правото на Съюза за съществено, е явното и сериозно нарушение от страна на съответната институция на наложените на нейното право на преценка предели. Когато тази институция разполага само със значително ограничена свобода на преценка или дори не разполага с такава, самото неспазване на общностното право може да бъде достатъчно, за да се установи наличието на съществено нарушение (Решение на Съда от 4 юли 2000 г. по дело Bergaderm и Goupil/Комисия,
C-352/98 P, Recueil, стр. I-5291
, точки 40 и 42—44 и Решение на Съда от 10 декември 2002 г. по дело Комисия/Camar и Tico, C‑312/00 P, Rec., стр. I‑11355, точки 52—55).
С оглед на тези съображения следва да бъде разгледана правомерността на двете отделни действия, в които, както бе посочено в точка 59 по-горе, ищецът упреква Комисията.
А–
Първо действие, за което е упрекната Комисията, изразяващо се в отказ да се разкрие местонахождението на квотите, предполагаемо откраднати на 16 ноември 2010 г.
1. Наличие на първото действие, за което е упрекната Комисията
Вярно е, че никое от изпратените до Комисията писма на ищеца, които са приложени към материалите по делото, не съдържа изрично искане до Комисията да разкрие местонахождението на предполагаемо откраднатите на 16 ноември 2010 г. квоти.
Въпреки това следва да се признае, че Комисията по собствен почин обръща внимание на ищеца в писмата си от 14 и 22 декември 2010 г., че всяка „информация[…] за [търговията с квоти] е поверителна за период от пет години“.
Освен това, видно от материалите по делото, на 21 февруари 2011 г. ищецът е поискал от председателя на Tribunal de première instance de Bruxelles да задължи Комисията „да разкрие идентичността на титуляря или титулярите“ на партидите, в които са се появили квотите, за които той твърди, че са му откраднати на 16 ноември 2010 г. (вж. точка 30 по-горе). С други думи, ищецът е поискал Комисията да бъде задължена да разкрие местонахождението на предполагаемо откраднатите квоти.
Макар такова искане да е било отправено до председателя на Tribunal de première instance de Bruxelles, а не до Комисията, изглежда Комисията е приела, че с писмото си от 7 април 2011 г. (вж. точка 36 го-горе) му е предоставила своя отговор. В това писмо се уточнява, че данните относно операциите, съдържащи се в независимия регистър на операциите на Общността, са поверителни и „съгласно установената практика“ Комисията ги предоставя само въз основа на надлежно обосновано искане на националните органи, които са натоварени с прилагането на закона. Действително писмото от 7 април 2011 г. не е отправено до ищеца, а до друго дружество от неговата група. Вярно е, че в него не се споменава за направеното от ищеца искане в рамките на образуваното пред Tribunal de première instance de Bruxelles производство. Въпреки това то е дало косвено отговор на направеното искане.
При тези условия следва да се приеме, че Комисията е отказала да уважи искане на ищеца за разкриване на местонахождението на квотите, за които се твърди, че са били откраднати на 16 ноември 2010 г. Следователно се установява, че първото действие, за което е упрекната Комисията, е било налице.
2. Правомерност на първото действие, за което е отправен упрек
Ищецът повдига по същество седем основания, за да докаже неправомерността на първото действие, за което е отправен упрек, а именно отказът на Комисията просто да разкрие пред ищеца поверителни данни.
а) Първо основание, изведено от неспазване на член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004
Доводи на ищеца
С първото основание ищецът твърди по същество, че Комисията не е спазила член 10 от Регламент № 2216/2004, който установява приложимите норми по отношение на поверителността, като е отказала да му предостави данни, отнасящи се до предполагаемо откраднатите квоти.
В подкрепа на това основание той посочва, че Комисията е била длъжна да му разкрие поверителни данни, които биха му позволили да върне предполагаемо откраднатите квоти. Всъщност според него член 10 от Регламент № 2216/2004 позволява разкриването на поверителни данни, когато това е необходимо за прилагане на изискванията, предвидени в същия Регламент № 2216/2004, в Директива 2003/87 и в националното законодателство. Именно разкриването на данни относно откраднати квоти било необходимо за „прилагането“ на тези изисквания и представлявало „условие за водене на регистрите“.
За да обоснове становището си, ищецът твърди, че член 20 от Директива 2003/87 възлага на службите на Комисията, определени да водят независимия регистър на операциите на Общността, задачата да установяват засягащи операциите евентуални нарушения, каквито са кражбите, и да се борят с техните последствия. Подобна задача обаче не можело да се изпълнява успешно без предоставянето на каквато и да е информация на „жертвите на тези нередности“. По този начин разкриването на данни относно партиди „с цел да се върнат откраднати квоти“ съответствало на изискванията на член 20 от Директива 2003/87.
Накрая според ищеца Комисията действително е заявила съгласието си „да разкрие данни на „органи[те на държавите членки], натоварени с прилагането на закона“, но е изключила възможността граждански юрисдикции, и по-специално председателят на Tribunal de première instance de Bruxelles, да могат да бъдат такива органи. Това становище обаче не било „оправдано и само по себе си представлява[ло] злоупотреба с власт“ (на английски „misuse of powers“). Той допълва, че Комисията „всъщност“ не е отговорила до настоящия момент на „отправеното […] на 13 януари 2011 г. от румънските правоприлагащи органи искане посредством съдебна поръчка“.
Основателност на доводите на ищеца
За да се даде отговор на първото основание, следва преди това да се припомни какво предвижда член 10 от Регламент № 2216/2004 и да се направи съответно тълкуване.
– Разпоредби на член 10 от Регламент № 2216/2004, в сила към датата на настъпване на обстоятелствата, за които е упрекната Комисията
Най-напред следва да се подчертае, че към датата, на която следва да се приеме, че Комисията е отказала да разкрие поисканите данни, тоест най-късно 7 април 2011 г. (вж. точка 92 по-горе), член 10 от Регламент № 2216/2004 все още е бил в сила. Всъщност, макар член 91, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 994/2008 на Комисията от 8 октомври 2008 година за стандартизирана и защитена система от регистри съгласно Директива 2003/87 и Решение № 280/2004/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ L 271, стр. 3
) да отменя Регламент № 2216/2004, той отлага влизането в сила на тази отмяна до 1 януари 2012 г.
Член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004 остава непроменен до отмяната му на 1 януари 2012 г. Съгласно неговия текст „[ц]ялата информация, включително наличността по всички партиди и всички извършени операции, съдържаща се в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността, се счита за поверителна за всяка цел, различна от прилагането на изискванията на настоящия регламент, Директива 2003/87/ЕО или национално законодателство“.
Редакцията на член 10, параграфи 2—2д от Регламент № 2216/2004, действаща към датата на първото действие, за което е упрекната Комисията, следва от измененията, внесени с член 78, точка 2 от Регламент (ЕС) № 920/2010 на Комисията от 7 октомври 2010 г. за стандартизирана и защитена система от регистри съгласно Директива 2003/87 и Решение № 280/2004/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ L 270, стр. 1
), които изменения съгласно член 80 от същия Регламент (ЕС) № 920/2010 са в сила от 15 октомври 2010 г.
Така в приложимата към спора редакция член 10, параграфи 2—2д от Регламент № 2216/2004 предвижда:
„2.   Следните субекти могат да получават данни, съхранявани в регистрите и в [независимия регистър на операциите на Общността]:
a)
правоприлагащите и данъчните органи на държавата членка;
б)
[OLAF];
в)
Европол;
г)
администраторите на регистри на държавите членки.
2а.   Данни за операции могат да бъдат предоставяни на организациите, изброени в параграф 2, при искане от тяхна страна, отправено до централния администратор или до администратор на регистъра, ако тези искания са основателни и необходими за целите на разследването, разкриването и съдебното преследване на измами, за целите на данъчната администрация или правоприлагане, или за разследването, разкриването и съдебното преследване на пране на пари, финансиране на тероризъм или тежко престъпление.
2б.   Всеки субект, получаващ данни в съответствие с параграф 2а, следва да гарантира, че получените данни се използват само за целите, посочени в искането в съответствие с параграф 2а, и че до тях не се предоставя достъп, умишлено или случайно, на лица, които не участват в използването на данните по предназначение. Тази разпоредба не изключва възможността тези организации да предоставят тези данни на разположение на други организации, включени в списъка в параграф 2, ако това е необходимо за целите, посочени в искането, отправено в съответствие с параграф 2а.
2в.   При поискване от тяхна страна централният администратор може да предоставя достъп до данни от операции с осигурена анонимност на организациите, включени в списъка в параграф 2, за целите на търсенето на схеми със съмнителни сделки. Организациите с такъв достъп могат да уведомяват за схемите със съмнителни сделки други организации, включени в списъка в параграф 2.
2г.   Администраторите на регистри следва, чрез средства с висока степен на сигурност, да предоставят на всички други администратори на регистри имената и самоличността на лицата, на които са отказали да открият партида или които са отказали да назначат като упълномощен представител или допълнителен упълномощен представител.
2д.   Администраторите на регистри могат да решат да уведомяват националните правоприлагащи органи за всякакви операции, които включват брой единици над количеството, определено от администратора на регистъра, и да съобщават за всяка партида, която участва в брой операции в рамките на период от 24 часа, които са над количеството, определено от администратора на регистъра“.
Накрая, редакцията на член 10, параграф 3 от Регламент № 2216/2004, приложима към датата на първото поведение, за което е упрекната Комисията, следва от изменението, осъществено с член 1, точка 6 от Регламент № 916/2007.
Така в приложимата към спора редакция член 10, параграф 3 от Регламент № 2216/2004 предвижда:
„При изпълнение на функциите си на компетентен орган на властта или администратор на регистър, всеки компетентен орган и администратор на регистър извършва единствено процеси, свързани с квоти, проверени емисии, партиди или Киото единици“.
– Тълкуване на член 10 от Регламент № 2216/2004
Член 10 от Регламент № 2216/2004 осигурява запазването на търговската тайна. С него се въвежда правилото цялата информация, включително наличността по всички партиди и всички извършени операции, съдържаща се в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността, да се счита за поверителна.
От това правило е предвидено едно първо изключение в член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004. Изключението се отнася до случаите, при които разкриването на подобна информация води до прилагане на изискванията на Регламент № 2216/2004, Директива 2003/87 или националното законодателство. Изключението обаче следва да се тълкува ограничително, както и всяка дерогация или изключение от общо правило (вж. Решение на Съда от 29 септември 2011 г. по дело Комисия/Ирландия, C‑82/10, непубликувано в Сборника, точка 44 и цитираната съдебна практика). Поради това следва да се приеме, че тя се отнася единствено до две хипотези. При първата разкриването на информация, съдържаща се в регистрите или в независимия регистър на операциите на Общността, изрично се изисква от разпоредба на Директива 2003/87 или Регламент № 2216/2004, или пък от съобразена с правото на Съюза разпоредба на националното законодателство. При втората хипотеза разкриването на такава информация е необходимо за правилното прилагане на подобни разпоредби. Освен това следва да се посочи, че това изключение поначало е в полза само на органите, разполагащи с правомощия на публична власт и на които в това им качество е възможно да се възложи „прилагането“ на разпоредбите на Регламент № 2216/2004 и Директива 2003/87 или тези на националното законодателство, целящи транспониране или прилагане на тези норми на Съюза.
Член 10, параграфи 2, 2а, 2б и 2в от Регламент № 2216/2004 предвижда второ изключение от правилото за поверителност на информацията, която се съдържа в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността.
В параграф 2 изрично е предвидено това изключение да е валидно само за службите, натоварени с прилагането на законите на държавата членка, за данъчните органи на държавата членка, за OLAF, Europol и администраторите на регистри на държавите членки.
Съгласно параграф 2а обаче то е валидно само когато тези субекти са направили искане за получаване на информация, съдържаща се в регистрите или в независимия регистър на операциите на Общността. Това искане трябва да бъде надлежно мотивирано. Поисканата информация трябва да е необходима за разкриването на престъпление, за определянето на данъчна основа или за събирането на данък.
Накрая, параграф 2б допуска субект, който получи информация в съответствие с параграф 2а, да може на свой ред да разкрие тази информация на физически или юридически лица, пряко заинтересовани по посочени в искането наказателноправни или данъчноправни съображения. Всъщност член 10, параграф 2б, първо изречение „[задължава всеки] субект, получаващ данни в съответствие с параграф 2а, […] да гарантира, че получените данни се използват само за целите, посочени в искането в съответствие с параграф 2а, и че до тях не се предоставя достъп, умишлено или случайно, на лица, които не участват в използването на данните по предназначение“. От това следва, a contrario, че лицата, „които участват в използването на данните“, посочени в направеното по реда на параграф 2а искане, биха могли да получат тези данни от подалите това искане субекти.
Важно е да се подчертае обаче, че единствено качеството на лицето, което участва в използването на данните, посочени в направеното по реда на параграф 2а искане, не предоставя безусловно право на получаване на тези данни. Тяхното разкриване на лице с такова качество е само възможност, предоставена на подалия искането субект: преценката дали да се разкрият данните следва да бъде направена от този субект с оглед в частност на фактическите обстоятелства, с които той разполага, и с оглед на приложимото национално право.
Така, ако правоприлагащ орган, какъвто е сезираният на 25 ноември 2010 г. от ищеца (вж. точка 25 по-горе), е получил в качеството си на „правоприлагащ“ субект поверителни данни, съдържащи се в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността и необходими според него за идентифицирането на извършителите на престъпление, той няма да бъде ограничен от член 10 от Регламент № 2216/2004 да разкрие тези данни пред физическо или юридическо лице, което, както и ищецът, е пострадало от предполагаемото престъпление. Всъщност по смисъла на член 10, параграф 2б от Регламент № 2216/2004 такова лице не може да не бъде считано за „участващо“ [в използването на данните] по съображенията, изложени с оглед на снемането на поверителността.
Член 10, параграф 2г от Регламент № 2216/2004 въвежда трето изключение от правилото за поверителност, от което могат да се ползват само администраторите на регистри. То им позволява да разменят помежду си определени данни.
Накрая, член 10, параграф 2д от Регламент № 2216/2004 въвежда четвърто изключение от правилото за поверителност: на администраторите на регистри се позволява да подават сигнали до националните органи, натоварени с прилагането на закона, относно, от една страна, операциите с обем, надхвърлящ определен праг, и от друга страна, относно партидите с дневен брой операции над определен праг.
– Приложение в разглеждания случай
На първо място, член 20 от Директива 2003/87 предвижда, от една страна, определеният от Комисията централен администратор да осъществява „автоматизирана проверка“ на всяка регистрирана операция, за да се увери, че свързаните с квотите операции не са засегнати от каквато и да било „нередност“, и от друга страна, че при установяването на „нередност“ този орган уведомява съответната държава членка или държави членки (вж. точка 148 по-долу). Противно обаче на твърдението на ищеца, посочено в точка 97 по-горе, нито този член, нито впрочем някоя от разпоредбите на Директива 2003/87 или на Регламент № 2216/2004 предвиждат изрично Комисията да може пред предполагаем пострадал от кражба да разкрива данни, които се отнасят до предполагаемо откраднати квоти. Също така не е установено, нито дори се твърди, че в дадена държава членка е предвидено подобно нормативно изискване.
Освен това не се установява подобно снемане на поверителността да е необходимо за правилното прилагане на някоя от разпоредбите на Директива 2003/87, на Регламент № 2216/2004 или на правна норма на държава членка. В частност то не е необходимо за правилното прилагане на член 20 от Директива 2003/87, на който се позовава ищецът.
При тези условия ищецът не може да се основава на изключението ratione materiae от правилото за поверителност по член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004 (припомнено в точка 107 по-горе).
На второ място, за изчерпателност може да се посочи, че ищецът е акционерно дружество по румънското право. В това му качество то не може основателно да се позовава на изключението ratione personae по член 10, параграф 2 от Регламент № 2216/2004 (припомнено в точка 108 по-горе).
На трето място, с изложения в точка 98 по-горе довод ищецът по същество твърди, че Комисията неправомерно е отказала да разкрие поверителните данни пред орган на гражданското правораздаване, а именно председателят на Tribunal de première instance de Bruxelles, и „всъщност“ не ги е разкрила и пред правоприлагащ орган, какъвто е румънската прокуратура. Според него тези откази са му попречили впоследствие да получи достъп до поверителните данни в съответствие с член 10, параграф 2б от Регламент № 2216/2004, съгласно посоченото в точки 108 и 113 по-горе тълкуване.
От една страна обаче, от изложението в писмената защита, подкрепено с вътрешен за Комисията документ, съставен от нея в отговор на писмен въпрос на Общия съд, следва, че на 7 април 2011 г. OLAF — която съгласно член 2 от Решение 1999/352/ЕО, ЕОВС, Евратом на Комисията от 28 април 1999 г. за създаване на Европейска служба за борба с измамите (OLAF) (
ОВ L 136, стр. 20
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2, стр. 148) е натоварена по-специално „да провежда вътрешни [за Комисията] административни разследвания с цел […] борба[…] с измамите“ и „при взаимодействие с държавите членки в областта на борбата срещу измамите […] да осигурява необходимата подкрепа от страна на Комисията“ — е отговорила на отправеното чрез съдебна поръчка искане на румънската прокуратура (вж. точка 37 по-горе). Тези посочени в писмената защита обстоятелства не са опровергани по никакъв начин и дори се потвърждават напълно от самата искова молба. Всъщност едновременно с твърдението в точка 93 от исковата молба, че „всъщност“ не е имало отговор на отправеното чрез съдебна поръчка искане (вж. точка 98 по-горе), ищецът потвърждава в точка 53 от исковата молба наличието на такъв отговор. Освен това, дори да се предположи, че с изложения в точка 93 от исковата молба довод ищецът се е усъмнил в относимостта на дадения от OLAF вместо Комисията отговор на въпросното искане, следва да се приеме, че той не е представил никакво друго доказателство, потвърждаващо подобно твърдение. Той не е уточнил дори с какво според него отговорът на OLAF до румънската прокуратура е бил неподходящ или недостатъчен, при положение че в своята писмена защита Комисията конкретизира обхвата на информацията, предоставена вместо нея от OLAF (вж. точка 37 по-горе). При тези условия ищецът няма основание да претендира, че Комисията е отказала да разкрие данни пред румънската прокуратура, като се е позовала на тяхната поверителност.
От друга страна, член 10 от Регламент № 2216/2004 не позволява на Комисията да разкрива пред председателя на Tribunal de première instance de Bruxelles поверителните данни от регистрите. Всъщност като съдия по обезпечителното производство той не е имал качеството на „правоприлагащ орган“ по смисъла на член 10, параграф 2, буква a) (вж. точка 103 по-горе). В частност той изобщо не е бил натоварен с осъществяването на проверка относно предполагаемо откраднатите квоти.
Освен това е неточно твърдението на ищеца, че Комисията е отказала да разкрие поверителните данни пред орган на гражданското правораздаване на държава членка, какъвто е председателят на Tribunal de première instance de Bruxelles: тя е отказала само да разкрие пряко тези данни пред ищеца по разпореждане на този белгийски съдебен орган.
В това отношение следва да се подчертае, че в своето становище, подадено на 21 февруари 2011 г. до Tribunal de première instance de Bruxelles, адвокатът на Комисията посочва следното:
„Съюзът винаги е посочвал, че е склонен да отговори на надлежно мотивираните въпроси, които са му отправени от държавни органи, но не до това се отнася искането на насрещната страна […] едно е предоставянето на данни на магистрат, на полицията […], друго нещо е предоставянето на тези данни на търговско дружество, в което и се състои искането, макар да е било предявено пред съдия: ако се предположи, че то бъде прието, Съюзът […] ще трябва да предостави поисканите данни именно на молителя, а не на разглеждащия обезпечението председател [на Tribunal de première instance de Bruxelles]“.
С други думи, чрез своя адвокат Комисията посочва, че би предоставила в съответствие с член 10, параграф 2 от Регламент № 2216/2004 поверителни данни относно емисионни квоти, по-специално на национални съдебни органи. Тя уточнява обаче, че подадената от ищеца до Tribunal de première instance de Bruxelles молба за обезпечение (вж. точка 30 по-горе) не е целяла разкриването на поверителни данни пред този съд, а тяхното разкриване направо пред „търговско дружество“, поради което тя не е могла да бъде уважена.
Следователно първото основание е неоснователно.
б) Второ основание, изведено от нарушение на ангажиментите по Протокола от Киото
Доводи на страните
С второто основание ищецът твърди, че съгласно посоченото в точка 107 по-горе тълкуване член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004 не засяга разпоредбите на параграф 47 от приложението към споменатото в точка 5 по-горе Решение 13/CMP.1. По този начин той повдига възражение за незаконосъобразност.
В подкрепа на възражението тъй твърди, че параграф 47 от приложението към Решение 13/CMP.1 изброява данни, до които трябва да се предоставя обществен достъп „в съответствие с параграф 44“. Сред тях обаче той посочва „някои данни от индивидуалните партиди“.
Също така според него „[той] не би могъл основателно да очаква Комисията […] да изтълкува своите задължения по непропорционален и непоследователен начин спрямо […] поетите ангажименти […] в рамките на Протокола от Киото“, каквото е Решение 13/CMP.1, от което заключава, че не е бил спазен принципът на защита на оправданите правни очаквания.
В писмената си защита Комисията твърди, че приложението към Решение 13/CMP.1 не е част от правния ред на Съюза, тъй като той не го е утвърдил.
Основателност на второто основание
Дори да се приеме, че приложението към Решение 13/CMP.1 е част от правния ред на Съюза и на него може да се прави позоваване пред Общия съд, второто основание следва да се отхвърли въз основа на следните два довода.
– Първи довод
Съгласно параграф 44 от приложението към Решение 13/CMP.1 „[д]анните във всеки национален регистър, които не са поверителни, се предоставят на разположение на обществеността“, а параграф 47 от същото приложение, на който се позовава ищецът, предвижда:
„Данните по параграф 44 […] обхващат следните данни относно притежаваните единици и извършените в рамките на националния регистър операции […]:
Общото количество [Киото единици (тоест ЕНЕ, ЕСНЕ, ПЕЕ и ЕПЕ), определени съгласно уточнението в точка 4 по-горе], в наличност по партидите в началото на годината;
Общото количество ПЕЕ, предоставени въз основа на определените обеми […];
Общото количество ЕНЕ, предоставени въз основа на [определени проекти];
Общото количество [Киото единици], придобити в други регистри, и идентификационните белези на партидите и първоначалните регистри;
Общото количество ЕПЕ, предоставени въз основа на [определени дейности];
Общото количество [Киото единици], преотстъпени на други регистри, и идентификационните белези на партидите и регистрите по местоназначение;
Общото количество [Киото единици], отменени въз основа на [определени дейности];
Общото количество [Киото единици], отменени [редовно];
Общото количество други отменени [Киото единици];
Общото количество оттеглени [Киото единици];
Общото количество [Киото единици], отложени от предходния период на задължение;
[Киото единици]те, в наличност по партидите към разглеждания момент“ [неофициален превод].
Така самият текст на параграф 47 от приложението към Решение 13/CMP.1 не определя данните, списък на които излага, за данни, „които не са поверителни“.
Ако въпреки това обстоятелство се приеме, че параграф 47 посочва само данни, които по естеството си не са поверителни, в националните регистри не биха останали други данни, които да се считат за поверителни. Всъщност всяка Киото единица има характерен за нея сериен номер в съответствие с параграфи 24, 27 и 29 и параграф 41, буква б) от приложението към Решение 13/CMP.1. Поради това, ако се приеме, че всички данни, посочени в параграф 47 от това приложение, не са поверителни по естеството си, това би означавало в частност по силата на същия параграф 47 всяко лице да може да се осведоми колко Киото единици са в наличност по дадена партида в определен момент и да може да определи чрез анализ на предоставените му данни откъде са получени тези единици. Поради това подобно тълкуване на параграф 47 от приложението към Решение 13/CMP.1 би лишило от приложно поле параграф 44, който допуска да бъдат разкривани пред обществеността само неповерителните данни, съхранявани в регистрите.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че изброените в параграф 47 данни са данни, които могат да се предоставят на разположение на обществеността в съответствие с параграф 44 единствено когато нямат поверителен характер.
Приложението към Решение 13/CMP.1 обаче не уточнява критериите, съгласно които страна по Протокола от Киото може да определи съдържащи се в параграф 47 данни като неповерителни.
Поради това за ищеца е безполезно да се позовава на параграф 47 от приложението към Решение 13/CMP.1, за да докаже, че исканите от него данни не са с поверителен характер.
– Втори довод
Параграфи 44 и 47 от Решение 13/CMP.1 се отнасят само до предоставянето на обществеността на информация относно Киото единиците. Те не се отнасят до разкриването пред обществеността на данни, свързани с въведените от Директива 2003/87 и Регламент № 2216/2004 емисионни квоти.
На първо място обаче, Киото единиците и емисионните квоти имат различно естество.
Всъщност, както бе посочено в точка 10 по-горе, съгласно член 45, първа и втора алинея от Регламент № 2216/2004 квотата за емисии се получава чрез „преобразуване“ на ПЕЕ, осъществено посредством добавяне на думата „квота“ към идентификационния код на ПЕЕ. Необходимостта от подобно „преобразуване“ указва различието между квота и ПЕЕ, особено от гледна точка на прилагането на привилата за поверителност.
Освен това, както бе уточнено в точка 11 по-горе, член 11а от Директива 2003/87 предлага при определени условия възможността операторите на инсталации, попадащи в приложното поле на схемата на Общността за търговия с квоти за емисии на парникови газове, да получават емисионни квоти „в замяна“ на ЕНЕ или на ЕСНЕ. Това обстоятелство обаче свидетелства, че емисионните квоти имат различно естество от това на ЕНЕ и ЕСНЕ, в частност що се отнася до прилагането на привилата за поверителност.
Накрая, общо погледнато, Регламент № 2216/2004 се заема да разграничи правилата, приложими към емисионните квоти, от тези, които се отнасят до Киото единиците. По този начин той не прегрупира под едно и също наименование, от една страна, квотите, а от друга страна, Киото единиците. Като пример може да се посочи, че член 11, параграф 5 от Регламент № 2216/2004 предвижда, че „[с] изключение на случаите, когато е предвидено друго, всички партиди [в регистрите] ще могат да включват квоти и Киото единици“.
На второ място, Киото единиците и емисионните квоти имат различни цели.
В действителност, от една страна, от параграфи 1—4 от приложението към Решение 13/CMP.1 следва, че Киото единиците се предоставят в изпълнение на Протокола от Киото или на решения за неговото изпълнение. Видно обаче от споменатия в точка 3 по-горе член 3, параграф 1 от него, Протоколът от Киото, както и решенията за неговото изпълнение създават задължения само за държавите и за междудържавните организации, които са страни по него. Следователно Киото единиците са инструменти, които тези държави и междудържавни организации могат да използват, за да изпълнят своите задължения по Протокола от Киото.
От друга страна, емисионните квоти са въведени от Директива 2003/87 и Регламент № 2216/2004. Техните разпоредби обаче въвеждат задължения за физическите и юридическите лица, спрямо които те са приложими, тоест за тези лица, които осъществяват визираните в приложение I към Директива 2003/87 дейности. Поради това емисионните квоти представляват инструменти, които са създадени единствено от законодателството на Съюза и са предназначени на първо място за тези физически и юридически лица. Те са част от патримониума на тези лица и тяхното използване би могло да следва от търговски съображения.
Поради това, след като единствените данни, които Комисията е отказала да разкрие пред ищеца с писмото си от 4 април 2011 г., са били свързани с емисионни квоти, то не е необходимо ищецът да се позовава на несъобразяването на член 10 от Регламент № 2216/2004 с параграф 47 от Решение 13/CMP.1, който се отнася само до Киото единиците, както вече бе посочено. При това положение всъщност изложеният в точка 129 по-горе довод не може да бъде приет.
в) Трето основание, изведено от неспазване на членове 19 и 20 от Директива 2003/87
Съгласно член 19, параграфи 2 и 3 от Директива 2003/87:
„2.   Всяко лице може да притежава квоти. Регистърът е достъпен за обществеността и съдържа отделни сметки за вписване на квотите, които се държат от всяко лице, на което или от което се издават или прехвърлят квоти.
3.   За изпълнението на настоящата директива Комисията следва да приеме регламент […] за стандартизирана и защитена регистрационна система под формата на стандартизирани електронни бази данни, съдържащи общи информационни елементи за проследяване на издаването, притежаването, прехвърлянето и отмяната на квоти, за осигуряване на достъп на обществеността и на подходяща степен на поверителност и за да се гарантира, че не се извършват прехвърляния, които са несъвместими със задълженията, произтичащи от Протокола от Киото. […]“.
Съгласно член 20 от същата директива:
„[…]
Централният администратор[, определен от Комисията,] извършва автоматизирана проверка на всяка транзакция в регистрите с помощта на независимия регистър на трансакциите, за да се гарантира липсата на нередности при издаването, прехвърлянето и отмяната на квоти.
3.   Ако при автоматизираната проверка се установят нередности, Централният администратор уведомява съответната държава членка или съответните държави членки, които не регистрират въпросните трансакции или каквито и да било други транзакции, свързани със съответните квоти, докато не бъдат отстранени нередностите“.
Доводи на ищеца
С третото основание ищецът повдига по същество възражение за незаконосъобразност.
Според него член 19, параграф 3 от Директива 2003/87, който оправомощава Комисията да въведе с регламент „стандартизирана и защитена регистрационна система“, предоставя на Комисията „определена възможност за преценка за намирането на точно равновесие между съображенията за откритост и поверителност“, но тази възможност за преценка е ограничена „от стриктната формулировка на член 20 от [същата директива], който се отнася до нередностите и задължението те да бъдат отстранени“. Ищецът допълва, че когато, от една страна, емисионни квоти са предмет на засегнати от „нередности“ операции, и от друга страна, тези „нередности“ са ѝ били посочени, Комисията е задължена по силата на член 20 от Директива 2003/87 да разкрие данните, които се отнасят до тези квоти.
Член 10 от Регламент № 2216/2004 обаче според ищеца „не е съобразен с изискванията на членове 19 и 20 от Директива [2003/87]“. В двата последни члена всъщност се наблягало на сигурността на системата за търговия с емисионни квоти, докато посочените в член 10 от Регламент № 2216/2004 правила за поверителност препятствали възможността по негова молба да бъдат иззети квоти, като не допускали „дори в рамките на наказателно производство“ да бъдат разкрити пред „автора на молбата“ данни, отнасящи се до квоти.
При тези условия ищецът счита, че с приемането на член 10 от Регламент № 2216/2004 „Комисията очевидно е нарушила виновно и по сериозен начин определените граници на свободата ѝ на преценка“. Според него е трябвало да се предвиди възможността при кражба на квоти данните за това да бъдат разкривани пред предполагаемо пострадалия от кражбата. Само подобна разпоредба можела да позволи всъщност да бъде спазено предвиденото в член 19, параграф 3 от Директива 2003/87 точно равновесие между „съображенията за откритост и поверителност“. Освен това той посочва, че „не е могъл разумно да очаква от Комисията да откаже да предприеме мерки в случай на нередовност и/или да изтълкува своите задължения по непропорционален начин и непоследователно с оглед на член 20 от Директива 2003/87 […]“, от което прави извода, че не е бил спазен принципът на защита на оправданите правни очаквания.
Основателност на доводите на ищеца
На първо място, вярно е, че член 19, параграф 3 от Директива 2003/87 налага в Регламент № 2216/2004 изискването за „достъп на обществеността и на подходяща степен на поверителност“, тоест за поддържането на точно равновесие между прозрачност, от една страна, и поверителност, от друга.
Въпреки това, именно за да помири тези различни изисквания и по този начин да се съобрази с разпоредбите на член 19, параграф 3 от Директива 2003/87, член 10 от Регламент № 2216/2004 предвижда съществени изключения от поверителността на данните, съдържащи се в регистрите и в Независимия регистър на операциите на Общността. В частност, както бе посочено в точка 113 по-горе, когато правоприлагащ орган, какъвто е сезираният от ищеца на 25 ноември 2010 г. (вж. точка 25 по-горе), е получил поверителна информация от регистрите и от независимия регистър на операциите на Общността, която според него е била необходима за идентифицирането на извършителите на дадено престъпление или на друго наказуемо правонарушение, член 10 от Регламент № 2216/2004 не забранява на този правоприлагащ орган да разкрие тази информация пред физическо или юридическо лице, което, както и ищецът, има качеството на пострадал от предполагаемото престъпление. Този член не забранява също така на лицето въз основа на разкритата пред него информация да образува впоследствие производства, целящи изземването на определени емисионни квоти.
Следователно доводът, изведен от нарушаването чрез член 10 от Регламент № 2216/2004 на член 19, параграф 3 от Директива 2003/87, следва да бъде отхвърлен.
На второ място, доводът на ищеца се основава на неточно тълкуване на член 20 от Директива 2003/87.
В действителност, вярно е, че този член налага две задължения —едното в тежест на централния администратор, тоест Комисията, а другото в тежест на определени държави членки: от една страна, ако при „автоматизирана проверка“ се разкрият нередности, свързани с дадена операция, централният администратор трябва да уведоми „съответната държава членка или държави членки“, от друга страна, щом веднъж последните получат подобна информация, не се допуска те да регистрират тази или каквато и да било последваща трансакция, която се отнася до съответните квоти, при това „докато не бъдат отстранени нередностите“.
При все това член 20 от Директива 2003/87 не предвижда да бъдат разкривани данни, които се отнасят до засегната от „нередност“ операция. На по-силно основание той не задължава Комисията да разкрива данни, отнасящи се до свързани с подобна операция квоти.
При тези условия не могат да бъдат приети нито доводът, изведен от нарушаването на член 20 на Директива 2003/87 от страна на член 10 на Регламент № 2216/2004, нито доводът, изведен от нарушаването на принципа на защита на оправданите правни очаквания, както той е изложен в точка 152 по-горе.
Поради това третото основание трябва да бъде отхвърлено изцяло.
г) Четвърто основание, изведено от незачитане на правото на собственост
Доводи на ищеца
Със своето четвърто основание ищецът отново прави възражение за незаконосъобразност.
От една страна, той твърди, че член 10 от Регламент № 2216/2004 засяга по непропорционален начин правото му на собственост. Въведените от този член правила за поверителност всъщност попречили на Комисията да действа така, както е била длъжна да действа — „задълбочено, бързо, безпристрастно и внимателно“, за да му съдейства при изясняването на кражбата на квоти, осъществена според него на 16 ноември 2010 г. Така те са му попречили да върне своите квоти и поради това последиците от тях били като от експроприация.
От друга страна, ищецът твърди, че тези правила за поверителност, които се свързват с грижата за запазване на търговската тайна и осигуряването на ликвидност на пазара, вредят на доброто функциониране на схемата за търговия с емисионни квоти, противно на твърдението на Комисията. Затова нямало достатъчен обществен интерес, който да ги налага.
Основателност на доводите на ищеца
Член 17, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз гарантира правото на собственост. Това право обаче не е абсолютно и следователно може да бъде ограничавано (вж. Решение на Общия съд от 28 май 2013 г. по дело Trabelsi и др./Съвет, T‑187/11, точка 7 и цитираната съдебна практика).
В случая ищецът твърди по същество, че въведените с член 10 от Регламент № 2216/2004 правила за поверителност са му попречили да върне откраднатите квоти, с което косвено са ограничили упражняването на правото му на собственост.
Въпреки това, дори да се предположи, че случаят е бил такъв, това ограничение следва да се приеме за съответстващо на изискванията на член 52, параграф 1 от Хартата на основните права, съгласно който, от една страна, „[в]сяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от […] Харта[та на основните права], трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното съдържание на същите права и свободи“, а от друга страна, „[п]ри спазване на принципа на пропорционалност ограничения могат да бъдат налагани само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора“.
Всъщност, първо, тези правила за поверителност са предвидени в член 10 от Регламент № 2216/2004, който съответства на оправомощаващите разпоредби на член 19, параграф 3 от Директива 2003/87 (вж. точка 155 по-горе). Поради това те следва да се считат за предвидени в закон по смисъла на член 52, параграф 1 от Хартата на основните права.
Второ, както бе посочено в точка 106 по-горе, тези правила отговарят на съображенията за запазване на търговската тайна, тоест на „призната от Съюза цел от общ интерес“.
Трето, правилата за поверителност не поставят изисквания, които са непропорционални спрямо преследваната цел. От една страна, те не засягат по същество съдържанието на правото на собственост. Сами по себе си те всъщност не нарушават пряко това право. От друга страна, те не надхвърлят границите на необходимото и подходящото за постигане на посочената в предходната точка цел. В действителност, както бе посочено в точки 113 и 154 по-горе, ако правоприлагащ орган, какъвто е сезираният от ищеца, е получил поверителни данни, съдържащи се в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността, които според него са необходими за идентифицирането на извършителите на престъпление, той няма да бъде ограничен от член 10 от Регламент № 2216/2004 да разкрие тези данни пред физическо или юридическо лице, което, както и ищецът, е пострадало от предполагаемото престъпление. Освен това този член не забранява на такива лица въз основа на получената по такъв начин информация да подават искания за връщане на техните квоти, нито пък усложнява ненужно тази възможност.
Следователно четвъртото основание трябва да бъде отхвърлено.
д) Пето основание, изведено от незачитане на принципа на ефективната съдебна защита
С петото основание ищецът твърди, че „поведението на Комисията“ не зачита правото на ефективна съдебна защита, установено в член 47 от Хартата на основните права. Всъщност според него Комисията му е попречила „de facto […] да предприеме необходимите действия за връщане на [предполагаемо] откраднатите квоти“, доколкото „[той] не [е] знае[л] нито в коя страна, нито срещу кого да предприеме подобно действие“.
Това основание представлява възражение за незаконосъобразност. Всъщност ищецът твърди по същество, че член 10 от Регламент № 2216/2004 не зачита принципа на ефективна съдебна защита, тъй като съгласно тълкуването, направено в точки 106—115 по-горе, неговият текст задължава Комисията да не разкрива пряко пред ищеца данни, отнасящи се до предполагаемо откраднатите от него емисионни квоти, което му е попречило да образува производство пред национална юрисдикция за възстановяване на тези квоти.
Така ищецът изхожда от схващането, че тъй като е изключено Комисията да му разкрие „пряко“ съдържащи се в регистрите и в независимия регистър на операциите на Общността поверителни данни, той не може да образува съдебно производство за възстановяване на квотите, за които твърди, че са му били откраднати.
Както следва обаче от посоченото в точки 113, 154 и 169 по-горе, тези доводи се основават на неточното отправно твърдение, че член 10 от Регламент № 2216/2004 забранява, от една страна, на румънската прокуратура да предоставя на ищеца поверителните данни, които биха могли да се съдържат в отговора на Комисията на направеното чрез съдебна поръчка искане, и от друга страна, забранява на ищеца да използва получените по този начин данни, за да образува съдебни производства за възстановяване на предполагаемо откраднатите квоти.
Ето защо петото основание трябва да бъде отхвърлено.
е) Шесто основание, изведено от нарушение на принципа на правна сигурност
Съгласно постоянната съдебна практика принципът на правна сигурност има за цел да гарантира предвидимостта на правните положения и отношения, регулирани от правото на Съюза (вж. Решение на Съда от 15 септември 2005 г. по дело Ирландия/Комисия,
C-199/03, Recueil, стр. I-8027
, точка 69 и цитираната съдебна практика).
С шестото основание ищецът прави ново възражение за незаконосъобразност. Тъй твърди, че правната уредба „трябва да се прилага с разумна яснота и последователност, за да бъде избегната, доколкото е възможно, правната несигурност и неопределеността за субектите на правото, които са засегнати от приеманите мерки“. Според него обаче „[в] случая е очевидно, че Комисията е създала значителна правна несигурност [с] приемането в Протокола от Киото на по-либерален подход [относно поверителността]“.
Така по същество ищецът твърди, че разликата в третирането, която е налице по отношение на поверителността между емисионните квоти и Киото единиците, свидетелства за непоследователност и поради това представлява нарушение на принципа на правната сигурност.
Емисионните квоти и Киото единиците обаче нямат едно и също естество (вж. точка 139 по-горе). Дори да се предположи, че правилата относно поверителността са различни по отношение на емисионните квоти и Киото единиците, както твърди ищецът, това не засяга предвидимостта, която е свързана с тези правила, и поради това не води до установяването на нарушение от Комисията на принципа на правна сигурност.
Следователно шестото основание трябва да бъде отхвърлено.
ж) Седмо основание, изведено от неспазване на член 2 от Директива 91/308
Съгласно член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник исковата молба или жалбата трябва да съдържа по-специално кратко изложение на изложените правни основания. Това посочване трябва да е достатъчно ясно, за да позволи на ответника да подготви защитата си, а на Общия съд — да се произнесе по основанията, ако е необходимо, без да разполага с други данни. С оглед на гарантиране на правната сигурност и доброто правораздаване, за да бъде допустимо дадено основание, е необходимо неговият обхват да следва поне обобщено, но по логичен и разбираем начин (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 28 ноември 2013 г. по дело Gaumina/EIGE, T‑424/12, точка 18 и цитираната съдебна практика).
Със седмото основание ищецът твърди, че „Комисията не е спазила“ Директива 91/308/ЕИО на Съвета от 10 юни 1991 година за предотвратяване използването на финансовата система за изпиране на пари (
ОВ L 166, стр. 77
), „тъй като […] член 2 от тази директива въвежда обща забрана за прането на пари […] и в представеното [пред Tribunal de première instance de Bruxelles] становище [Комисията] се приравнява към финансова институция, подчертавайки, че [Независимият регистър на операциите на Общността] само регистрира операциите, без да участва в тях“.
При разглеждането на така изложеното в исковата молба основание изглежда, че ищецът възприема предпоставката, че когато Комисията действа в качеството на централен администратор на Независимия регистър на операциите на Общността, тя има функции, подобни като тези на финансова институция, и поради това за нея важи забраната за пране на пари, въведена според него с член 2 от Директива 91/308.
Запитан обаче по време на съдебното заседание доколко това основание съответства на изискванията на член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник, ищецът посочва, че не е имал предвид, че Директива 91/308 е приложима към Комисията.
В този контекст Общият съд не може да установи обхвата на седмото основание, което впрочем е изложено накратко в исковата молба. Поради това то не съответства на установените в член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник изисквания за последователност и разбираемост. Следователно то трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.
Дори ако, въпреки противоречията и неточностите в него изложението на седмото основание следваше да се приеме като съответстващо на изискванията на член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник, то пак би следвало да бъде отхвърлено — като неоснователно.
Всъщност, на първо място, съгласно член 2 от Директива 91/308, на който се позовава ищецът, „[д]ържавите членки са длъжни да гарантират, че изпирането на пари […] е забранено“. С това разпоредбата въвежда задължение единствено за държавите членки. Поради това ищецът не може основателно да се позовава на нея за доказване на незаконосъобразност на действие на Комисията.
На второ място, дори да се предположи, че в исковата си молба ищецът е имал предвид, че правният ред на Съюза по принцип не допуска да се осъществяват от когото и да било операции по пране на пари, този довод не следва да бъде уважен. В действителност ищецът дори не посочва основанията, поради които отказът за разкриване на данни, отнасящи се до предполагаемо откраднатите на 16 ноември 2010 г. квоти, за който упреква Комисията, би могъл да се приравни на действие по пране на пари.
На трето място, дори да се приеме, че според ищеца този отказ представлява прикриване на източника или на местонахождението на откраднатите квоти, неговите доводи не могат да бъдат приети. Всъщност съгласно член 1, трето тире от Директива 91/308 понятието „изпиране на пари“ наистина се отнася в частност до „укриване или прикриване на действителното естество, източник, местоположение, разпореждане, движение, права по отношение на имущество или собствеността върху имущество със знанието, че това имущество е получено чрез престъпна дейност или чрез акт на участие в такава дейност“. Обстоятелството обаче, че Комисията е отказала в съответствие с член 10 от Регламент № 2216/2004 да разкрие пряко пред ищеца данни относно предполагаемо откраднатите квоти, не позволява да се приеме, че тя е имала намерение да прикрие техния източник или местонахождение. Както впрочем бе посочено в точка 121 по-горе, не се оспорва, че на 7 април 2011 г. OLAF е изпратила от името на Комисията в румънската прокуратура данни относно тези квоти.
От всичко изложено по-горе следва, че не може да бъде установена незаконосъобразност на първото действие, за което е упрекната Комисията.
Б–
Второ действие, за което е упрекната Комисията, изразяващо се в отказ да се забранят всякакви операции, свързани с предполагаемо откраднатите на 16 ноември 2010 г. квоти
1. Наличие на второто действие, за което е упрекната Комисията
Пред Общия съд ищецът посочи, че Комисията е отказала да „блокира“ квотите, които според него са му били откраднати. Това е второто действие, за което ищецът упреква институцията (вж. точки 58 и 59 по-горе).
Наличието на това действие не е установено.
С писмо от 24 ноември 2010 г. ищецът всъщност призовава Комисията да „поиска от националните регистри“ да „блокират партидите“, през които са били прехвърлени предполагаемо откраднатите квоти (вж. точка 24 по-горе). По този начин на първо време той формално приканва Комисията не да блокира сама тези партиди, а да задължи националните органи да направят това. Искането за блокиране е повторено впоследствие в леко изменен вид. Така по-късно, с писмо от 2 декември 2010 г., ищецът иска от Комисията „да откаже [самата тя] достъп до [разглежданите] партиди“ (вж. точка 26 по-горе). С други думи, поискано е самата Комисията да „блокира“ не само квотите, но и всички партиди, през които тези квоти са били прехвърлени. Накрая, с писмо от 31 май 2011 г. от Комисията е поискано сама да „блокира“ единствено откраднатите квоти (вж. точка 38 по-горе).
Второто искане обаче е отхвърлено с писмо от 18 юли 2011 г. (вж. точка 40 по-горе).
2. Правомерност на второто действие, за което е отправен упрек
За да докаже неправомерния характер на второто действие, за което упреква Комисията, ищецът повдига по същество пет основания. Те ще бъдат последователно разгледани по-долу.
а) Първо основание, изведено от нарушение на принципа на добра администрация
Сред предоставените от правото на Съюза гаранции в рамките на административните производства е по-конкретно принципът на добра администрация, установен в член 41 от Хартата на основните права, с който е свързано задължението за полагане на дължима грижа, тоест задължението на компетентната институция да разгледа внимателно и безпристрастно всички материали, относими към случая (Решение на Общия съд от 27 септември 2012 г. по дело Applied Microengineering/Комисия, T‑387/09, точка 76 и Решение на Общия съд от 16 септември 2013 г. по дело ATC и др./Комисия, T‑333/10, точка 84).
С първото основание ищецът твърди, че „[по]-конкретно, с твърдението за невъзможност да блокира квотите, за чиято кражба е била почти незабавно уведомена от [румънските власти], макар почти два месеца по-късно да е блокирала всички регистри в продължение на няколко месеца, продължавайки да твърди, че не може да блокирва индивидуални квоти, Комисията е проявила недобросъвестност и нежелание да изпълни задължението си за полагане на дължима грижа“.
С други думи, ищецът твърди, че с отказа да забрани всякакви операции с предполагаемо откраднатите квоти, Комисията не е положила дължима грижа, нарушавайки по този начин принципа на добра администрация.
Следователно той изхожда от схващането, че Комисията е имала правото да извърши такова блокиране. Всъщност, за да може даден орган да положи дължима грижа в определена област, е необходимо той да бъде оправомощен да действа в тази област.
Това схващане е погрешно.
В действителност, на първо място, Регламент № 2216/2004 предвижда блокирането на квоти в даден регистър само в хипотезата на член 27. Става дума за случая, при който „на 1 април […] годишните проверени емисии на една инсталация за предишната година не са вписани в таблицата на проверените емисии“, поради което партидата на съответния оператор следва да бъде блокирана изцяло. С други думи, става дума за случая, при който в определения срок оператор не е спазил по отношение на една от неговите инсталации техническите изисквания, отнасящи се до заявяването на одобреното от компетентния орган количество парникови газове, отделени от тази инсталация.
При всички случаи обаче е явно, че поисканото от ищеца блокиране на квоти не е предвидено в член 27 от Регламент № 2216/2004.
На второ място, Комисията наистина сама признава, че през януари 2011 г. е имало прекъсване на достъпа до регистрите.
Тя посочва обаче, без да бъде опровергана, че това прекъсване на достъпа до регистрите е било основано на член 69 от Регламент № 2216/2004, съгласно който:
„Централният администратор може да прекрати достъпа до независимия регистър на операциите на Общността, а администраторът на регистъра може да прекрати достъпа до неговия регистър при нарушение в сигурността на независимия регистър на операциите на Общността или на някой регистър, което застрашава достоверността на независимия регистър на операциите на Общността или на регистъра, или достоверността на регистрационната система, като архивиращите средства […] са застрашени по същия начин“.
Противно на това, за което намеква ищецът, този член обаче не допуска да бъде блокиран достъпът до определени партиди в рамките на даден регистър. Той позволява единствено при наличието на системна опасност да бъде прекъснат напълно достъпа като цяло до регистър или до независимия регистър на операциите на Общността.
От това следва, че основанието, изведено от нарушение на принципа на добра администрация, трябва да бъде отхвърлено.
б) Второ основание, изведено по същество от неспазване на принципа на правна сигурност
С второто основание ищецът твърди, че правната уредба „трябва да се прилага с разумна яснота и последователност, за да бъде избегната, доколкото е възможно, правната несигурност и неопределеността за субектите на правото, които са засегнати от приеманите мерки“. Според него обаче „[в] случая е очевидно, че Комисията е създала значителна правна несигурност“, тъй като е „твърд[яла] първоначално, че [блокиране на емисионни квоти] не е възможно, а впоследствие [през януари 2011 г.] е блокирала цялата европейска система за търговия с квоти“. В допълнение, според ищеца тази разлика в третирането е била още по-малко обоснована с оглед на обстоятелството, че блокирането на „цялата европейска система за търговия с квоти“ е настъпило вследствие на кражби, подобни на тази, от която той твърди, че е бил потърпевш.
Това основание почива на схващането, че за прекратяването на достъпа до регистрите през януари 2011 г. е предявено правно основание, което позволява на Комисията да блокира емисионни квоти, депозирани по конкретни партиди в рамките на даден регистър.
Случаят обаче не е такъв. Видно от точки 203—205 по-горе, през януари 2011 г. достъпът до регистрите е бил прекратен на основание член 69 от Регламент № 2216/2004. Макар този член да позволява цялостно прекратяване на достъпа до регистрите в случай на системен риск, той не позволява да бъдат блокирани емисионни квоти, депозирани по партиди в рамките на един и същи регистър, както твърди ищецът.
Така, прекратявайки достъпа до регистрите през януари 2011 г., а след това отказвайки да уважи искането на ищеца за блокиране на определени квоти, Комисията, противно на неговото твърдение, нито е действала непоследователно, нито е нарушила принципа на правна сигурност.
Следователно второто основание трябва да бъде отхвърлено.
в) Трето основание, изведено от нарушение на член 20 от Директива 2003/87
Както бе посочено в точка 148 по-горе, съгласно член 20 от Директива 2003/87:
„[…]
Централният администратор извършва автоматизирана проверка на всяка транзакция в регистрите с помощта на независимия регистър на трансакциите, за да се гарантира липсата на нередности при издаването, прехвърлянето и отмяната на квоти.
3.   Ако при автоматизираната проверка се установят нередности, Централният администратор уведомява съответната държава членка или съответните държави членки, които не регистрират въпросните трансакции или каквито и да било други транзакции, свързани със съответните квоти, докато не бъдат отстранени нередностите“.
С третото основание ищецът твърди, че „[а]ко Директива 2003/87 изисква да се осъществяват „автоматизирани“ проверки, за да се установяват нередности, и свързаните с нередности квоти трябва да бъдат блокирани, то на по-силно основание Комисията трябва да се намесва, когато ѝ бъдат предоставени конкретни данни за нередности“. В допълнение той посочва, че „при уведомяване за допуснати нередности член 20 от Директива 2003/87 не оставя никаква възможност за преценка на Комисията във връзка с блокирането на съответните квоти“. Според ищеца, ако член 20 от Директива 2003/87 трябваше да се тълкува по друг начин, неговата цел, „която се състои в избягването на нередностите и злоупотребите, свързани с целостта на независимия регистър на операциите на Общността“, щеше да бъде „нарушена“.
Следва обаче да се посочи, че член 20 от Директива 2003/87 се отнася до нередностите, които биха могли да се установят чрез „автоматизирани проверки“. Но ако ищецът твърди, че не е разрешавал да се прехвърлят на 16 ноември 2010 г. квоти от неговите партиди в румънския регистър, с което дава да се разбере, че това прехвърляне е представлявало нередност, той не доказва, нито дори твърди, че подобна нередност е могла да бъде установена чрез обикновена автоматизирана проверка.
Освен това, дори да се предположи, че от една страна, въпросното прехвърляне на квоти би могло да се разглежда като „нередност“ по смисъла на член 20 от Директива 2003/87, и от друга страна, че този член, както твърди ищецът, задължава Комисията да предприеме предвидените в него мерки не само при установяването на „нередност“ от нейните служби, вследствие на автоматизирана проверка, но и когато бъде уведомена за това от заинтересовано лице, доводът на ищеца не може да бъде подкрепен. Всъщност член 20 от Директива 2003/87 задължава най-напред Комисията, когато действа в качеството на централен администратор, да информира съответните държави членки за свързани с „нередности“ операции, а впоследствие задължава същите държави членки да не регистрират тези операции. От друга страна, Директивата не задължава, нито дори разрешава изрично или мълчаливо Комисията сама да блокира квотите, които се отнасят до тези операции.
Оттук следва, че третото основание трябва да бъде отхвърлено.
г) Четвърто основание, изведено от незачитане на принципа на равенство
В своята реплика ищецът за първи път посочва, че Комисията се е отнесла с него по-неблагоприятно, отколкото се е отнесла с дружества, пострадали от кражби на квоти в началото на 2010 г. Всъщност в публикувана през 2011 г. статия се посочвало, че по отношение на тези дружества Комисията е реагирала чрез замразяване на откраднатите квоти.
Съгласно разпоредбата на член 44, параграф 1, буква в) във връзка с член 48, параграф 2 от Процедурния правилник обаче следва, че въвеждането на нови правни основания след подаването на исковата молба или жалбата не е допустимо, освен ако тези основания не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството. Същевременно основание, което представлява разгръщане на правно основание, изтъкнато преди това изрично или имплицитно в исковата молба или жалбата и което се намира в тясна връзка с последното, следва да бъде обявено за допустимо (вж. Решение на Общия съд от 15 октомври 2008 г. по дело Mote/Парламент,
T-345/05, Сборник, стр. II-2849
, точка 85 и цитираната съдебна практика).
Но, първо, противно на посоченото от ищеца в съдебното заседание, настоящото основание не представлява разгръщане на никое от посочените в исковата молба основания. Второ, то не почива на представени пред ищеца обстоятелства в хода на производството. Трето, то е било предявено късно с репликата. Освен това може да се посочи, че ищецът не е изложил достатъчно доводи, които да обосноват това закъсняло предявяване, въпреки че по време на съдебното заседание е приканен от Общия съд да направи това.
Следователно четвъртото основание е недопустимо.
Накрая, макар случаят да не е такъв, това основание би следвало да бъде отхвърлено като несъответстващо на фактите. В действителност в цитирания от ищеца откъс от статия изобщо не се уточнява, че Комисията сама е блокирала откраднати квоти. Посочва се, че разкриването на някои практики на злоупотреба са довели до „спирането на операциите чрез партидите на засегнатите ползватели“. Не се уточнява обаче кой орган е предприел такова спиране на операциите.
д) Пето основание, изведено от незачитане на правото на ефективна съдебна защита
С петото основание ищецът твърди, че отказът да се блокират предполагаемо откраднатите емисионни квоти засяга правото му на ефективна съдебна защита. Всъщност според него обстоятелството, че тези квоти не са блокирани, сериозно уврежда ефективността на съдебните производства, които биха могли да бъдат образувани с оглед на тяхното връщане.
Въпреки това, противно на предпоставката, от която изхожда ищецът, за да се идентифицира дадена квота за емисии и впоследствие да се образува съдебно производство за нейното връщане, не е необходимо да бъде невъзможно да се търгува с тази квота. Съгласно член 39, втора алинея от Регламент № 2216/2004 всяка квота има „уникален код за идентификация на единиците“ и поради това може да бъде идентифицирана, дори да не е „блокирана“.
Освен това, както бе припомнено в точки 113, 154, 169 и 174 по-горе, член 10, параграф 2б от Регламент № 2216/2004 не забранява на правоприлагащ орган, какъвто е сезираният от ищеца, след като получи поверителни данни относно например местонахождението на квоти, за които предполага, че са били откраднати, да разкрие тези данни пред физическо или юридическо лице, което като ищеца е пострадало от предполагаемата кражба. Тази разпоредба също така не забранява на такова лице да използва получените по подобен начин данни, за да образува съдебни производства за връщане на квотите, които според него са му били отнети чрез кражба.
Следователно петото основание трябва да бъде отхвърлено.
От всичко изложено по-горе следва, че неправомерността на второто действие, за което е упрекната Комисията, не е доказана.
Поради това предявените въз основа на виновната отговорност искания за обезщетение трябва да бъдат отхвърлени.
II –
По невиновната отговорност
А–
Доводи на ищеца
При условията на евентуалност ищецът предявява искане за установяване на невиновна отговорност на Съюза.
Той твърди, че отговорността на Съюза може да възникне дори когато, от една страна, укоримото поведение не нарушава приложимата правна уредба, и от друга страна, самата тази правна уредба е съобразена с правила от по-висш порядък. Освен това според него тази отговорност в дадения случай е възникнала вследствие от приемането на правомерни актове. Всъщност действията на Комисията са му причинили необичайна и специална вреда, която впрочем не би могла да бъде оправдана от никакъв достатъчно значим обществен интерес. От исковата молба следва, че за ищеца тези действия са, от една страна, прилагането на дадена норма, а именно на член 10 от Регламент № 2216/2004, и от друга страна, приемането на индивидуални мерки, представляващи прилагането на този член към обстоятелствата по случая.
По-точно, като се позовава на Решение на Съда от 15 юни 2000 г. по дело Dorsch Consult/Съвет и Комисия (
C-237/98 P, Сборник, стр. I-4549
, точка 18), ищецът твърди, че невиновната отговорност на Съюза възниква, щом претендираната вреда засяга конкретна категория икономически оператори по непропорционален спрямо другите оператори начин и надхвърля пределите на икономическите рискове, присъщи на дейностите в съответния сектор, без при това правният акт, станал причина за настъпването на претендираната вреда, да бъде обоснован с оглед на общ икономически интерес.
Като прилага установените в този член правила, ищецът твърди, първо, че понесената от него вреда е необичайна, тъй като е „непропорционална спрямо другите икономически оператори на пазара, които не са претърпели кражба с непоправими последици“.
Второ, той счита, че нанесената му вреда е специална, тъй като „продължава да е налице не поради някакъв аспект от неговите дейности, нито поради самата кражба или друга, свързана с обществото, „нормална“ причина, а поради невъзстановимия характер на откраднатите квоти“.
Трето, той твърди, че установените в член 10 от Регламент № 2216/2004 правила за поверителност защитават само частни интереси, тоест тези „на другите икономически оператори на пазара, които са купили или прикрили откраднати квоти“. Освен това според ищеца тези правила не са необходими за доброто функциониране на пазара на емисионни квоти.
Б–
Основателност на доводите на ищеца
В Решение от 9 септември 2008 г. по дело FIAMM и др./Съвет и Комисия (C‑120/06 P и C‑121/06 P, Сб., стр. I‑6513, точки 175 и 176) Съдът посочва, че „евентуалното съществуване на принцип за отговорност при наличие на правомерно действие или бездействие на публичен орган, по-конкретно когато е с нормативен характер“, не следва от сравнителното изследване на правните системи на държавите членки. По-нататък той прави извод във връзка със случая, с чието разглеждане е сезиран, че „при настоящото състояние на […] право[то на Съюза] не съществува режим на отговорност, позволяващ да се ангажира отговорността на [Съюза] за поведение, което се отнася към сферата на [неговата] нормотворческа компетентност, в случай че пред […] съд [на Съюза] не може да бъде направено позоваване на евентуалното несъответствие на подобно поведение с[ международно] споразумени[е]“.
Въпреки това в Решение от 25 март 2010 г. по дело Sviluppo Italia Basilicata/Комисия (
C-414/08 P, Сборник, стр. I-2559
, точка 141), след като посочва, че за него не е „необходимо […] да се произнася относно възможността за ангажиране на отговорността на Съюза за вреда, причинена от законосъобразен акт при обстоятелства като тези в настоящия случай“, Съдът уточнява, че Общият съд е могъл, без да допусне грешка при прилагане на правото, да отхвърли основание, отнасящо се до ангажирането на отговорността на Съюза за законосъобразен акт, с мотива че претендираните от жалбоподателя вреди „във всички случаи“ нямат какъвто и да било необичаен и специален характер. С други думи, Съдът посочва, че Общият съд не би допуснал грешка при прилагане на правото, ако не се произнесе по въпроса за съществуването на невиновна отговорност по правото на Съюза и отхвърли „във всички случаи“ представените му доводи, щом не са доказани необичайният и специалният характер на претендираните вреди.
Съгласно съдебната практика обаче вредата следва да се счита за „необичайна“, ако излиза извън границите на икономическите рискове, присъщи за дейностите в съответния сектор, и за „специална“ — когато засяга особена категория икономически оператори несъразмерно сериозно в сравнение с другите оператори (вж. Решение на Общия съд от 20 февруари 2002 г. по дело Förde-Reederei/Съвет и Комисия,
T-170/00, Recueil, стр. II-515
, точка 56 и цитираната съдебна практика).
При всички положения в дадения случай едното от тези две кумулативни условия не е изпълнено: необичайният характер на претендираните вреди не е доказан. Всъщност обстоятелството, че в член 10 от Регламент № 2216/2004 са предвидени правила за поверителност, а впоследствие те са били приложени от Комисията по отношение на ищеца, не представлява необичаен риск за сектора: ако липсваха подобни правила, търговската тайна нямаше да може да бъде гарантирана, а това би поставило в неблагоприятно положение самото съществуване на пазар на квоти.
Също така за пълнота следва да се посочи, че в разглеждания сектор, който е секторът на икономическите оператори, обвързани от общностната система на търговия с квоти, достъпът до партидите с квоти се осъществява чрез открита компютърна система в интернет. Също чрез тази открита компютърна система в интернет се осъществява търговията с квоти. Всеобщо известно е обаче, че подобен начин на функциониране предполага технически непредвидими ситуации, които понякога са значителни. Поради това вредите, които съответстват на стойността на квотите, прехвърлени по електронен път без разрешението на ищеца по партиди, които не са негови, във всички случаи не биха могли да се разглеждат като надхвърлящи присъщите на дейностите в разглеждания сектор икономически или технически рискове.
Следователно исканията относно ангажирането на невиновната отговорност трябва при всички положения да бъдат отхвърлени.
Поради това искът следва да бъде отхвърлен изцяло.
По съдебните разноски
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник всяка страна, загубила делото, се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено искане в този смисъл.
Тъй като в конкретния случай ищецът е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на Комисията.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Отхвърля иска.

2)
Осъжда Holcim (Romania) SA да понесе направените от него съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Европейската комисия.

Gratsias
Кънчева
Wetter
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 18 септември 2014 година.
Подписи
Съдържание

Обстоятелства, предхождащи спора

I – Задължения съгласно Протокола от Киото

II – Приетата от Съюза правна уредба за прилагане на Протокола от Киото

А – Квотите за емисии на парникови газове, въведени от правната уредба на Съюза

Б – Предоставянеи отстъпване на квоти

В – Условия за функционирането на схемата за търговия с квоти

III – Обстоятелства, предхождащи иска

Производствои искания на страните

По предварителните въпроси, които следва да се разгледат преди анализа на делото по същество

I – Относно спазването на член 44, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник

А – Поведението, за което е упрекнат Съюзът

Б – Претендираните вреди

В – Причинно-следствената връзка

II – Относно процесуалното значение на предявения пред румънския съд иск за обезщетяване на същите вреди като предявените в рамките на настоящото производство, но които са насочени срещу румънските власти

А – Значение за допустимостта на настоящия иск на предявяването на иск за обезщетение пред румънска юрисдикция

Б – Значение на предявяването на иск за обезщетение пред румънска юрисдикция за разглеждането на основателността на настоящия иск

По съществото на спора

I – Относно виновната отговорност

А – Първо действие, за което е упрекната Комисията, изразяващо се в отказ да се разкрие местонахождението на квотите, предполагаемо откраднати на 16 ноември 2010 г.

1. Наличие на първото действие, за което е упрекната Комисията

2. Правомерност на първото действие, за което е отправен упрек

а) Първо основание, изведено от неспазване на член 10, параграф 1 от Регламент № 2216/2004

Доводи на ищеца

Основателност на доводите на ищеца

– Разпоредби на член 10 от Регламент № 2216/2004, в сила към датата на настъпване на обстоятелствата, за които е упрекната Комисията

– Тълкуване на член 10 от Регламент № 2216/2004

– Приложение в разглеждания случай

б) Второ основание, изведено от нарушение на ангажиментите по Протокола от Киото

Доводи на страните

Основателност на второто основание

– Първи довод

– Втори довод

в) Трето основание, изведено от неспазване на членове 19 и 20 от Директива 2003/87

Доводи на ищеца

Основателност на доводите на ищеца

г) Четвърто основание, изведено от незачитане на правото на собственост

Доводи на ищеца

Основателност на доводите на ищеца

д) Пето основание, изведено от незачитане на принципа на ефективната съдебна защита

е) Шесто основание, изведено от нарушение на принципа на правна сигурност

ж) Седмо основание, изведено от неспазване на член 2 от Директива 91/308

Б – Второ действие, за което е упрекната Комисията, изразяващо се в отказ да се забранят всякакви операции, свързани с предполагаемо откраднатите на 16 ноември 2010 г. квоти

1. Наличие на второто действие, за което е упрекната Комисията

2. Правомерност на второто действие, за което е отправен упрек

а) Първо основание, изведено от нарушение на принципа на добра администрация

б) Второ основание, изведено по същество от неспазване на принципа на правна сигурност

в) Трето основание, изведено от нарушение на член 20 от Директива 2003/87

г) Четвърто основание, изведено от незачитане на принципа на равенство

д) Пето основание, изведено от незачитане на правото на ефективна съдебна защита

II – По невиновната отговорност

А – Доводи на ищеца

Б – Основателност на доводите на ищеца

По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: английски.