CELEX: 62009CJ0283
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose
Įrodymų rinkimas
Prašančiojo teismo prašymu prašomojo teismo vykdoma liudytojo apklausa
Liudytojų išlaidų atlyginimas

Nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1206/2001
dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (OL L 174, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 121) aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant A. Weryński ir jo buvusio darbdavio
Mediatel 4B spółka z o.o.
ginčą. Juo iš esmės siekiama sužinoti, ar prašomasis Airijos teismas kaip liudytojo apklausos sąlygą gali kelti reikalavimą,
kad prašantysis teismas sumokėtų liudytojui priklausantį išlaidų atlyginimą.

Teisinis pagrindas

Reglamentas Nr. 1206/2001
Reglamentu Nr. 1206/2001 siekiama nustatyti teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose priemones, taikomas visoms valstybėms
narėms, išskyrus Danijos Karalystę, kaip nurodyta šio reglamento 1 straipsnio 3 dalyje. Šia prasme jis pakeičia 1970 m. kovo
18 d. Hagoje pasirašytą konvenciją dėl įrodymų civilinėse arba komercinėse bylose paėmimo užsienyje (toliau – Hagos konvencija),
į kurią pateikta nuoroda Reglamento Nr. 1206/2001 6 konstatuojamojoje dalyje.
Remiantis Reglamento Nr. 1206/2001 21 konstatuojamąja dalimi, Protokolo dėl Jungtinės Karalystės ir Airijos pozicijos dėl
sienų kontrolės politikos, prieglobsčio ir imigracijos bei dėl teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose ir policijos bendradarbiavimo,
pridėto prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos bendrijos steigimo sutarties, 3 straipsnyje nustatyta tvarka Airija pranešė
apie savo norą dalyvauti priimant ir taikant šį reglamentą.
Reglamento Nr. 1206/2001 2, 7, 8, 10, 11 ir 16 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(2) Kad vidaus rinka veiktų tinkamai, teismų tarpusavio bendradarbiavimas renkant įrodymus turėtų pagerėti, o svarbiausia
turėtų tapti paprastesnis ir spartesnis.
<…>
(7)       Kadangi dažnai prieš priimant sprendimą civilinėje ar komercinėje byloje iki teismo vienoje valstybėje narėje būna labai svarbu
surinkti įrodymus kitoje valstybėje narėje, Bendrijos veikla negali būti apribota tik teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse
ar komercinėse bylose perdavimu, kuris nustatytas 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių
ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse [OL L 160, p. 37; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 227]. Dėl to būtina toliau gerinti valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimą
įrodymų rinkimo srityje.
(8)      Veiksminga civilinių ar komercinių bylų nagrinėjimo tvarka reikalauja, kad prašymų dėl įrodymų rinkimo perdavimas ir vykdymas
tarp valstybių narių teismų turi būti atliekamas tiesiogiai ir greičiausiomis priemonėmis.
<…>
(10)      Prašymas surinkti įrodymus turėtų būti įvykdytas skubiai. Jeigu prašymas negali būti įvykdytas per 90 dienų nuo dienos, kai
jį gavo prašomasis teismas, jis turėtų apie tai pranešti prašančiajam teismui, nurodydamas priežastis, trukdančias skubiai
įvykdyti prašymą.
(11)      Kad būtų užtikrintas veiksmingas šio reglamento įgyvendinimas, prašymus surinkti įrodymus atsisakoma vykdyti tik išimtiniais
atvejais.
<…>
(16)      Dėl prašymo vykdymo pagal šio reglamento 10 straipsnį neturėtų būti reikalaujama kompensuoti jokių mokesčių ar išlaidų. Nepaisant
to, jeigu prašomasis teismas reikalauja kompensuoti, tas teismas neturėtų dengti ekspertų ir vertėjų žodžiu atlyginimų, taip
pat išlaidų, atsiradusių taikant šio reglamento 10 straipsnio 3 ir 4 dalis. Tokiu atveju prašantysis teismas turi imtis priemonių,
būtinų užtikrinti nedelsiamą kompensavimą. Jeigu reikalaujama eksperto nuomonės, prašomasis teismas prieš vykdymas prašymą
gali prašyti prašančiojo teismo atitinkamo užstato dėl išlaidų ar išankstinio jų mokėjimo.“
Reglamento Nr. 1206/2001 10 straipsnyje, kuriame įtvirtintos bendrosios nuostatos dėl prašymo vykdymo, numatyta:
„1.      Prašomasis teismas prašymą vykdo nedelsdamas, tačiau ne vėliau kaip per 90 dienų nuo prašymo gavimo dienos.
2.      Prašomasis teismas prašymą vykdo pagal savo valstybės narės teisę.
3.      Prašantysis teismas gali reikalauti, kad prašymas būtų vykdomas specialia tvarka, numatyta jo valstybės narės teisėje, naudodamas
priede nurodytą A formą. Prašomasis teismas laikosi tokio reikalavimo, nebent ši tvarka nesuderinama su prašomojo teismo valstybės
narės teise arba dėl didelių praktinių sunkumų. Jeigu prašomasis teismas nesilaiko šio reikalavimo dėl vienos iš šių priežasčių,
jis informuoja prašantįjį teismą naudodamas priede nurodytą E formą.
4.      Prašantysis teismas gali prašyti prašomojo teismo renkant įrodymus naudoti ryšio technologiją, pirmiausia vaizdo konferencijos
ir telekonferencijos būdą.
Prašomasis teismas laikosi tokio reikalavimo, nebent jis nesuderinamas su prašomojo teismo valstybės narės teise arba dėl
didelių praktinių sunkumų.
Jeigu prašomasis teismas nesilaiko šio reikalavimo dėl vienos iš šių priežasčių, jis apie tai informuoja prašantįjį teismą,
naudodamas priede nurodytą E formą.
Jeigu prašančiajame teisme arba prašomajame teisme nėra galimybių naudotis pirmiau minėtomis techninėmis priemonėmis, tokias
priemones gali suteikti teismai tarpusavio susitarimu.“
Reglamento Nr. 1206/2001 14 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Prašymas apklausti asmenį negali būti vykdomas, jeigu suinteresuotas asmuo reikalauja pasinaudoti teise atsisakyti duoti parodymus
arba kad jam būtų uždrausta juos duoti:
a)      pagal prašomojo teismo valstybės narės teisę; arba
b)      pagal prašančiojo teismo valstybės narės teisę ir tokia teisė buvo nurodyta prašyme arba prireikus, prašomojo teismo atveju,
buvo patvirtinta prašančiojo teismo.
2.      Be šio straipsnio 1 dalyje minėtų priežasčių, prašymą galima atsisakyti vykdyti tik tuo atveju, jeigu:
<…>
d)      užstatas arba išankstinis mokėjimas, kurio buvo paprašyta pagal šio reglamento 18 straipsnio 3 dalį, nepateikiamas per 60 dienų
nuo dienos, kai prašomasis teismas paprašė tokio užstato arba išankstinio mokėjimo.
<…>“
Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnis skamba taip:
„1.      Už prašymo vykdymą pagal šio reglamento 10 straipsnį neturėtų būti reikalaujama kompensuoti jokių mokesčių ar išlaidų.
2.      Nepaisant to, jeigu to reikalauja prašomasis teismas [pagal savo valstybės narės teisę], prašantysis teismas [išskyrus kai
šalys įsipareigojo atlyginti išlaidas pagal šio teismo valstybės narės teisę] nedelsdamas užtikrina, kad bus kompensuota:
–      ekspertams ir vertėjams žodžiu sumokėti atlyginimai ir
–      išlaidos, padarytos taikant šio reglamento 10 straipsnio 3 ir 4 dalis.
Šalių pareigą padengti šiuos atlyginimus ar išlaidas reglamentuoja prašančiojo teismo valstybės narės teisė.
3.      Jeigu reikalaujama eksperto nuomonės, prašomasis teismas, prieš vykdydamas prašymą, gali prašyti prašančiojo teismo atitinkamo
užstato dėl prašomų išlaidų ar išankstinio jų apmokėjimo. Visais kitais atvejais užstatas ar išankstinis mokėjimas negali
būti sąlyga prašymui vykdyti.
Užstatą pateikia arba išankstinį mokėjimą sumoka šalys, jeigu tai yra numatyta prašančiojo teismo valstybės narės teisėje.“

Hagos konvencija
Hagos konvencija siekiama pagerinti teismų tarpusavio bendradarbiavimą civilinėse ar komercinėse bylose.
Hagos konvencijos 14 straipsnyje numatyta:
„Vykdant teisinės pagalbos prašymą neatlyginami jokio pobūdžio mokesčiai ar išlaidos.
Tačiau prašymą vykdanti valstybė turi teisę reikalauti, kad prašymą pateikusi valstybė atlygintų ekspertams ir vertėjams žodžiu
sumokėtus atlyginimus ir išlaidas, patirtas taikant specialią tvarką, kurios pagal 9 straipsnio 2 dalį prašė prašymą pateikusi
valstybė.
Jeigu pagal prašymą gavusios įstaigos įstatymus apsaugoti įrodymus [rūpintis įrodymų rinkimu] turi pačios šalys ir ši įstaiga
pati negali įvykdyti prašymo, gavusi prašymą pateikusios įstaigos sutikimą, tam atlikti gali paskirti tinkamą asmenį. Prašydama
tokio sutikimo, prašymą gavusi įstaiga nurodo apytiksles išlaidas, kurios bus patirtos taikant tokią tvarką. Jei prašymą pateikusi
įstaiga su jomis sutinka, ji atlygina visas patirtas išlaidas; be tokio sutikimo prašymą pateikusi įstaiga nėra įpareigota
atlyginti išlaidas.“

Nacionalinė teisė
Iš dalies pakeisto 2005 m. liepos 28 d. Įstatymo dėl bylinėjimosi išlaidų civilinėse bylose (
Ustawa z dnia 28 lipca 2005 r. o kosztach sądowych w sprawach cywilnych
,
Dz. U.
, 2005, Nr. 167, poz. 1398) 85 straipsnyje numatyta liudytojo teisė prašyti atlyginti su atvykimu į teismą susijusias išlaidas.
2007 m. vasario 23 d. Teisingumo ministro potvarkio dėl bendrosios kompetencijos teismų organizacijos (
Rozporządzenie Ministra Sprawiedliwości z dnia 23 lutego 2007 r. Regulamin urzędowania Sądów powszechnych
,
Dz. U.,
2007, Nr. 38, poz. 249) 101 straipsnio 4 dalis, kurioje numatyti prašomojo ir prašančiojo teismų tarpusavio atsiskaitymo
principai, suformuluota taip:
„Prašomajam teismui nusprendus, kad procese dalyvaujančiam asmeniui turi būti suteiktas atlygis arba atlygintos kelionės išlaidos,
atlyginama pasinaudojus išlaidų avansu, o tuo atveju, jeigu avansas nebuvo suteiktas, – atlyginama iš valstybės iždo; tokiu
atveju prie bylos medžiagos pridedamas prašymas, kad šias išlaidas kompensuotų prašantysis teismas, laikantis konkrečiose
teisės nuostatose numatytų išlaidas apibrėžiančių sąlygų.“
Pagal 2002 m. sausio 28 d. Teisingumo ministro potvarkio dėl tam tikrų ypatingų veiksmų, kurių imasi teismai tarptautiniame
civiliniame ir baudžiamajame procese esant tarptautiniams santykiams (
Rozporządzenie Ministra Sprawiedliwości z dnia 28 stycznia 2002 r. w sprawie szczegółowych czynności sądów w sprawach z zakresu
międzynarodowego postępowania cywilnego oraz karnego w stosunkach międzynarodowych
,
Dz. U
., 2002, Nr. 17, poz. 164), 53 straipsnį teisinei pagalbai skirtos išlaidos nurodomos Lenkijos zlotais. Šios išlaidos padengiamos
iš valstybės iždo. Paskui, kai įvykdomas prašymas, patirtas išlaidas teismas reikalauja kompensuoti Lenkijos arba konvertuojama
valiuta, pastaruoju atveju nurodant Lenkijos valiuta išreikštą sumą atitinkančią sumą. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo, jeigu tarptautinėje sutartyje numatyta, kad teisinė pagalba teikiama nemokamai, kompensuoti išlaidų nereikalaujama.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
A. Weryński pareiškė
Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia
ieškinį prieš savo buvusį darbdavį
Mediatel 4B spólka z o.o.
, reikalaudamas kompensacijos pagal nekonkuravimo susitarimą.
Nagrinėdamas šią bylą, 2009 m. sausio 6 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis Reglamentu Nr. 1206/2001,
kreipėsi į Airijos teismą
Dublin Metropolitan District Court
su prašymu apklausti liudytoją. Tačiau prašomasis teismas prieš apklausdamas liudytoją pareikalavo, kad prašantysis teismas
pervestų 40 eurų liudytojo išlaidoms pagal Airijos teisę atlyginti. 2009 m. sausio 12 d. laišku jis paragino Lenkijos teismą
sumokėti šią sumą.
Prašantysis teismas užginčijo šio prašymo pagrįstumą.
Kreipimasis į Lenkijos ir Airijos centrines institucijas, paskirtas pagal Reglamento Nr. 1206/2001 3 straipsnį ir atsakingas
už problemų, kylančių dėl prašymo atlikti tyrimo veiksmus, sprendimo paieškas, nedavė jokių rezultatų.
Prašomojo teismo ir Airijos centrinės institucijos teigimu, Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas
reikalauti kompensuoti kokius nors mokesčius neapima liudytojų išlaidų atlyginimo. Pagal Airijos teisę liudytojai turi teisę
į išlaidų atlyginimą. Šiuo atveju ši teisė yra taikoma, nes pagal minėto reglamento 10 straipsnio 2 dalį apklausą reglamentuoja
prašomojo teismo teisė. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad minėto reglamento 18 straipsnio 2 ir 3 dalyse nėra jokios nuostatos
dėl liudytojo išlaidų atlyginimo, prašomasis teismas gali reikalauti prašančiojo teismo jas atlyginti. Airijos centrinė institucija
taip pat remiasi Anglijoje ir Velse taikoma panašia praktika.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad prašomojo teismo ir Airijos centrinės institucijos pozicija
nepagrįsta.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, gramatiškai aiškinant Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnio
1 ir 2 dalis konstatuotina, kad leidžiamos tik trys bendrojo draudimo reikalauti „kompensuoti kokius nors mokesčius ar išlaidas“
išimtys. Šio reglamento 10 straipsnio 2 dalis, kuri yra bendrojo pobūdžio nuostata, netaikoma prašomojo ir prašančiojo teismų
tarpusavio santykiams. Esant tokiai situacijai, net jeigu Airijos teisėje numatyta pareiga reikalauti, kad prašantysis teismas
kompensuotų liudytojo išlaidas, remiantis Bendrijos teisės viršenybės principu nagrinėjamoje byloje ši nuostata netaikytina.
Iš tikrųjų, išskyrus ekspertų bei vertėjų žodžiu atlyginimus ir išlaidas, patirtas dėl prašančiojo teismo prašymu taikomos
specialios tvarkos (minėto reglamento 10 straipsnio 3 dalis) ar naudojamų ryšio technologijų (to paties reglamento 10 straipsnio
4 dalis), negali būti reikalaujama, kad prašantysis teismas atlygintų mokesčius ar išlaidas.
Tokiomis aplinkybėmis
Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal [Reglamentą Nr. 1206/2001] prašomasis teismas turi teisę reikalauti, kad prašantysis teismas pateiktų avansą liudytojo
išlaidoms padengti arba kad jis kompensuotų padengtas apklausto liudytojo išlaidas, ar, atvirkščiai, šias išlaidas prašomasis
teismas turi padengti iš savo finansinių lėšų?“

Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Europos Komisija abejoja Teisingumo Teismo kompetencija ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu.
Ji atkreipia Teisingumo Teismo dėmesį į tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimai gali būti
skundžiami ir kad pagal EB 68 straipsnio 1 dalį tik nacionalinis teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę toliau
teismine tvarka neskundžiami, gali pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl teisės aktų, kurie
buvo Bendrijos institucijų priimti remiantis EB sutarties IV antraštine dalimi „Vizų, prieglobsčio, imigracijos ir kitos su
laisvu asmenų judėjimu susijusios politikos sritys“, išaiškinimo.
Antra, ji mano, kad klausimas dėl Reglamento Nr. 1206/2001 išaiškinimo nėra būtinas sprendimui pagrindinėje byloje priimti
ir susijęs su teismų administracine veikla. Taigi šis klausimas neatitinka teismo praktikoje nustatytų reikalavimų dėl prašymų
priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo.
Nors šie klausimai nėra tikrieji prieštaravimai dėl priimtinumo, Teisingumo Teismas mano esant tikslinga juos išnagrinėti
savo iniciatyva.
Dėl galimo Teisingumo Teismo kompetencijos trūkumo reikia priminti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su
Reglamentu Nr. 1206/2001, priimtu remiantis į EB sutarties IV antraštinę dalį įtrauktų EB 61 straipsnio c punktu ir 67 straipsnio
1 dalimi.
Minėtas prašymas pateiktas 2009 m. liepos 23 d., t. y. iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo. Taigi remiantis tuo metu galiojusiu
EB 68 straipsniu reikėjo nustatyti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėjo būti laikomas paskutinės
instancijos teismu pagrindinėje byloje.
Vis dėlto pažymėtina, kad nuo 2009 m. gruodžio 1 d. EB 68 straipsnis buvo panaikintas. Taigi dėl Lisabonos sutarties EB 68 straipsnio
1 dalyje, kuri nebuvo pakeista jokia kita nuostata, numatytas ankstesnis kreipimosi apribojimas neteko galios. Nuo šiol prašymams
priimti prejudicinį sprendimą dėl vizų, prieglobsčio, imigracijos ir kitose su laisvu asmenų judėjimu susijusiose politikos
srityse priimtų aktų aiškinimo taikomos SESV 267 straipsnyje įtvirtintos bendros prašymą priimti prejudicinį sprendimą reglamentuojančios
taisyklės. Dėl šios priežasties šis SESV 267 straipsnis taip pat taikomas su Reglamentu Nr. 1206/2001 susijusiems prašymams.
Taigi, atsižvelgiant į Lisabonos sutartimi įtvirtintą teisės pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą išplėtimą, tokią
teisę dabar turi ir pirmosios instancijos teismai, kai ginčai kyla dėl EB sutarties IV antraštine dalimi reglamentuojamoje
srityje priimtų aktų.
Atsižvelgiant į SESV 267 straipsniu siekiama tikslą sukurti veiksmingą Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimą
ir į proceso ekonomijos principą, žemesnės instancijos teismų pateiktus prašymus priimti prejudicinį sprendimą, kurie buvo
gauti pereinamuoju laikotarpiu prieš įsigaliojant Lisabonos sutarčiai ir kuriuos Teisingumo Teismas nagrinėja jau įsigaliojus
šiai Sutarčiai, reikia vertinti kaip priimtinus. Juk atmetus prašymą kaip nepriimtiną, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas, kuris per tą laiką jau įgijo teisę kreiptis į Teisingumo Teismą, paprasčiausia pateiktų naują prašymą priimti
prejudicinį sprendimą dėl to paties klausimo, o dėl to atsirastų didelė papildoma administravimo našta ir nepagrįstai pailgėtų
pagrindinės bylos nagrinėjimo laikas.
Taigi reikia manyti, kad nuo 2009 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismas turi kompetenciją nagrinėti teismo, kurio sprendimai
pagal nacionalinę teisę gali būti toliau skundžiami teismine tvarka, pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, net jei
toks prašymas pateiktas iki nurodytos datos.
Dėl šios priežasties reikia konstatuoti, kad net jei nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikimo dieną netenkintų
EB 68 straipsnio 1 dalies reikalavimų, šį trūkumą sušvelnina minėtos nuostatos panaikinimas ir Teisingumo Teismo kompetencijos
atitinkamas išplėtimas.
Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
Dėl su Komisijos nurodytu nepriimtinumu susijusio pirmojo klausimo, grindžiamo aplinkybe, kad Reglamento Nr. 1206/2001 išaiškinimas
nebūtinas sprendimui pagrindinėje byloje priimti, primintina, kad nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų svarbos
prezumpcija gali būti paneigta tik išimtiniais atvejais, jei akivaizdu, kad prašomas šiuose klausimuose nurodytų Sąjungos
teisės normų išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos dalyku (žr., be kita ko, 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo
Pupino
, C‑105/03, Rink. p. I‑5285, 30 punktą ir 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dell’Orto
, C‑467/05, Rink. p. I‑5557, 40 punktą).
Dėl šios priežasties reikia išsiaiškinti, ar Teisingumo Teismui pateiktas klausimas būtinas prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo „sprendimui priimti“ SESV 267 straipsnio antros pastraipos prasme.
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad pateiktu klausimu siekiama sužinoti, ar prašantysis teismas turi padengti tam tikras
išlaidas, susijusias su prašomojo teismo atliekama liudytojo apklausa.
Antra, svarbu priminti, kad Lenkijos vyriausybė posėdyje patikslino, jog liudytojas buvo apklaustas vykdant prašančiojo teismo
prašymą, tačiau tik po to, kai 2009 m. balandžio 28 d. šis teismas pervedė 40 eurų sumą, kurios reikalavo prašomasis teismas.
Nurodytos sumos pervedimą taip pat patvirtino Airija savo rašytinėse pastabose.
Nors tiesa, kad nepaisant minėto mokėjimo ir liudytojo apklausos, pateiktas klausimas išliktų svarbus, kiek tai susiję su
minėto avansinio mokėjimo teisiniu pagrindu ir galimu tokios sumos grąžinimu, jeigu jos mokėjimas pasirodytų nepagrįstas,
vis dėlto atsakymas į šį klausimą neturi tiesioginio poveikio A. Weryński ir
Mediatel 4B spółka z o.o.
ginčo dėl kompensacijos pagal nekonkuravimo sąlygą baigčiai.
Tačiau, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 36 punkte, reikėtų priminti, kad dauguma klausimų dėl Reglamento Nr. 1206/2001
išaiškinimo, kurie susiję su įrodymų rinkimu, yra tik netiesiogiai susiję su pagrindinės bylos esme. Todėl dėl per griežtų
reikalavimų prejudicinio klausimo svarbai bylos sprendimui daugeliu atvejų aiškinimas prejudicine tvarka taptu neįmanomas.
Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į būtinybę išspręsti klausimą, kuris sulėtino teismų bendradarbiavimą ir kuris išliks kliūtimi,
kol į jį bus atsakyta. Pagrindinėje byloje nei atitinkamų valstybių narių teismai, nei Lenkijos ir Airijos centrinės institucijos
negalėjo rasti sprendimo. Tokioje situacijoje tik Teisingumo Teismo sprendimas užtikrins Reglamento Nr. 1206/2001 užduoties
padėti supaprastinti ir paspartinti teismines procedūras civilinėse ar komercinėse bylose veiksmingą vykdymą.
Darytina išvada, kad tik platus SESV 267 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintos sąvokos „sprendimui priimti“ aiškinimas
leis išvengti daugelio procesinių klausimų, ypač kylančių taikant Reglamentą Nr. 1206/2001, pripažinimo nepriimtinais ir Teisingumo
Teismo negalėjimo jų išaiškinti.
Taigi šią sąvoką reikia suprasti kaip apimančią visą procedūrą, kurios pabaigoje priimamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikusio teismo sprendimas, kad Teisingumo Tesimas galėtų aiškinti visas Sąjungos teisės procesines nuostatas, kurias turi
taikyti nacionalinis teismas priimdamas savo sprendimą. Kitaip tariant minėta sąvoka apima visą teismo sprendimo priėmimo
procesą, įskaitant visus klausimus dėl proceso išlaidų atlyginimo.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimo galimo nepriimtinumo antrojo pagrindo Komisija pažymi, kad prašymą pateikusio teismo
užduotas klausimas susijęs su jo administracine veikla, būtent su valstybių narių teismų bendradarbiavimu renkant įrodymus
civilinėse ar komercinėse bylose. Taigi šis klausimas nesusijęs su šio teismo vykdoma teismine veikla. Komisija primygtinai
pabrėžė, kad nagrinėjamoje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas veikia kaip viešojo administravimo
įstaiga, kiek tai susiję su įrodymų rinkimo prašymo vykdymo kitos valstybės narės teisme išlaidomis.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionaliniai teismai gali kreiptis į Teisingumo Teismą
tik nagrinėdami ginčą ir turėdami priimti sprendimą pagal teismo sprendimui priimti skirtą procedūrą (žr., be kita ko, 2002 m.
sausio 22 d. Nutarties
Holto
, C‑447/00, Rink. p. I‑735, 17 punktą ir 2008 m. rugpjūčio 12 d. Sprendimo
Santesteban Goicoechea
, C‑296/08 PPU, Rink. p. I‑6307, 40 punktą).
Tačiau nors tiesa, kad valstybių narių teismų bendradarbiavimas renkant įrodymus nebūtinai baigiasi teismo sprendimo priėmimu,
vis dėlto šioje byloje nagrinėjama teismo vykdoma liudytojo apklausa yra veiksmas, atliekamas pagal teismo sprendimui priimti
skirtą teisminę procedūrą. Apklausos išlaidų atlyginimo klausimas patenka į šią procedūrą. Taigi tarp prejudicinio klausimo
ir jį pateikusio teismo vykdomos teisminės veiklos yra tiesioginis ryšys.
Kadangi nė vienam iš galimų nepriimtinumo pagrindų nebuvo pritarta, prašymas priimti prejudicinį sprendimą laikytinas priimtinu.

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar jis yra įpareigotas kompensuoti liudytojo,
kurį apklausė prašomasis teismas, išlaidas, nesvarbu, ar sumokėdamas avansą, ar kompensuodamas išlaidas po apklausos.
Pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 1206/2001 1 straipsnio 1 dalį pagrindinės bylos aplinkybės patenka į šio reglamento taikymo
sritį, kai vienos valstybės narės teismas kreipiasi į kitos valstybės narės kompetentingą teismą su prašymu dėl įrodymų rinkimo.
Reglamento 4 straipsnio 1 dalies e punkte aiškiai nurodyta, kad toks prašymas gali būti pateiktas dėl liudytojų apklausos.
Pagal Reglamento Nr. 1206/2001 10 straipsnio 2 dalį prašomasis teismas prašymą vykdo pagal savo valstybės narės teisę. Pagal
Airijos teisės aktus liudytojas atvykti į teismą privalo tik tada, kai jam iš anksto atlyginamos kelionės išlaidos (
viaticum
). Klausimas kyla dėl to, ar minėtas išlaidas turi atlyginti prašomasis, ar prašantysis teismas.
Pirmiausia reikia atsakyti į klausimą, ar prašantysis teismas privalėjo sumokėti prašomajam teismui avansą liudytojo išlaidoms
padengti ir ar dėl to prašomasis teismas galėjo atsisakyti apklausti liudytoją, kol prašantysis teismas nesumokėjo minėto
avanso.
Reglamento Nr. 1206/2001 14 straipsnyje išdėstyti atsisakymo vykdyti prašymą pagrindai. Šio straipsnio 2 dalies d punkte numatyta
situacija, kai prašantysis teismas nepateikė užstato arba neatliko išankstinio mokėjimo, kurio buvo paprašyta pagal minėto
reglamento 18 straipsnio 3 dalį. Pagal šią nuostatą prieš vykdydamas prašymą prašomasis teismas gali pareikalauti išankstinio
ekspertizės išlaidų apmokėjimo. Tačiau šioje nuostatoje nenumatyta galimybė reikalauti avanso liudytojų apklausos išlaidoms
kompensuoti.
Kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 45 punkte, prašymo vykdymo susiejimas su liudytojų išlaidų apmokėjimu Reglamento
Nr. 1206/2001 14 straipsniui neprieštarautų tik tada, jei šioje nuostatoje nurodytų atvejų sąrašas būtų ne baigtinis, o tik
pavyzdinis.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1206/2001 14 straipsnio 2 dalies formuluotė paneigia tokį aiškinimą. Šioje nuostatoje
numatyta, kad, be šio straipsnio 1 dalyje minėtų priežasčių, prašymą apklausti liudytoją „galima atsisakyti vykdyti tik“ tam
tikrais atvejais. Be to, Reglamento Nr. 1206/2001 11 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, jog tam, kad būtų užtikrintas veiksmingas
šio reglamento įgyvendinimas, prašymus surinkti įrodymus atsisakoma vykdyti tik išimtiniais atvejais. Iš to matyti, kad galimi
atsisakymo vykdyti tokį prašymą pagrindai išsamiai įvardyti minėto reglamento 14 straipsnyje.
Vadinasi, prašomasis teismas kaip liudytojo apklausos sąlygos negalėjo reikalauti iš anksto sumokėti liudytojui priklausantį
išlaidų atlyginimą. Todėl prašantysis teismas nėra įpareigotas mokėti tokį avansą.
Toliau reikia nustatyti, ar prašomasis teismas galėjo reikalauti, kad prašantysis teismas vėliau kompensuotų liudytojams išmokėtą
išlaidų atlyginimą.
Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad už prašymo surinkti įrodymus vykdymą negali būti reikalaujama
kompensuoti jokių mokesčių ar išlaidų. Todėl svarbiausia nustatyti, ar liudytojams išmokėtas išlaidų atlyginimas gali būti
vertinamas kaip mokesčiai ir išlaidos šios nuostatos prasme.
Prašomasis teismas pastebėjo, kad pagal Airijos teisės aktus liudytojai privalo atvykti į teismą duoti parodymus tik tada,
kai jiems iš anksto atlyginamos išlaidos, o atlyginti jas privalo liudytoją kviečiantį bylos šalis, o ne teismas. Prašomojo
teismo nuomone, tai nėra teismo išlaidos. Toks mechanizmas atitinka Airijos civiliniam procesui būdingą rungimosi principą.
Vis dėlto šiuo klausimu reikėtų patikslinti, kad išlaidų sąvoka turi būti apibrėžta kaip savarankiška sąvoka pagal Sąjungos
teisę ir negali priklausyti nuo nacionalinėje teisėje įtvirtinto apibrėžimo. Jei išlaidų klausimas priklausytų nuo atitinkamoje
nacionalinėje teisėje vartojamos išlaidų sąvokos, tai prieštarautų Reglamento Nr. 1206/2001 logikai ir tikslui – užtikrinti
greitą ir paprastą prašymų dėl įrodymų rinkimo vykdymą.
Kiek tai susiję su minėto reglamento 18 straipsnio 1 dalyje vartojamais terminais, „mokestį“ reikia suprasti kaip pinigų sumą,
teismo renkamą už savo veiklą, o „išlaidos“ reiškia sumas, teismo per procesą išmokamas tretiesiems asmenims, pavyzdžiui,
ekspertams ar liudytojams.
Kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 54 punkte, tokį vertinimą patvirtina ir sisteminis aiškinimas. Jei Reglamento
Nr. 1206/2001 18 straipsnio 1 dalis apimtų tik administravimo išlaidas, 18 straipsnio 2 dalyje nereikėtų numatyti 1 dalyje
įtvirtinto draudimo išimties dėl ekspertizės išlaidų kompensavimo. Iš tikrųjų, kadangi ekspertizės išlaidos nėra administravimo
išlaidos, joms iš viso nebūtų taikomas minėtas draudimas.
Darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnio 1 dalyje esanti išlaidų sąvoka apima ir liudytojo, kurį apklausia
prašomasis teismas, išlaidų kompensavimą.
Dėl pareigos atlyginti šias išlaidas primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1206/2001 2, 7, 8, 10 ir 11 konstatuojamąsias dalis
reglamento tikslas yra užtikrinti paprastą, veiksmingą ir greitą įrodymų rinkimą užsienyje. Dėl vienos valstybės narės teismo
atliekamo įrodymų rinkimo kitoje valstybėje narėje negali būti uždelsiama nagrinėti nacionalines bylas. Todėl, siekiant pašalinti
galimas kliūtis šioje srityje, Reglamentu Nr. 1206/2001 nustatyta visoms valstybėms narėms, išskyrus Danijos Karalystę, privaloma
tvarka.
Taigi prašančiajam teismui pareiga atlyginti išlaidas gali kilti tik jei taikoma viena iš Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnio
2 dalyje numatytų išimčių.
Šioje nuostatoje numatytas ekspertams ir vertėjams žodžiu sumokėtų atlyginimų bei išlaidų, patirtų taikant Reglamento Nr. 1206/2001
10 straipsnio 3 ir 4 dalis, kompensavimas. Šio reglamento 10 straipsnio 3 dalyje numatytas atvejis, kai prašantysis teismas
reikalauja, kad prašymas būtų vykdomas specialia tvarka, o šio straipsnio 4 dalyje reglamentuojamas šiuolaikinių ryšio technologijų
naudojimas renkant įrodymus. Tačiau liudytojams išmokamas išlaidų atlyginimas neminimas.
Be to, kaip nurodė Komisija ir generalinė advokatė savo išvados 60 ir 61 punktuose, Reglamento Nr. 1206/2001 priėmimo aplinkybės
taip pat skatina manyti, kad liudytojams išmokamas išlaidų atlyginimas nėra kompensuojamas. Iš šio reglamento 6 konstatuojamosios
dalies ir 21 straipsnio 1 dalies matyti, kad minėtas reglamentas pakeičia Hagos konvenciją. Dėl šios priežasties aiškinant
minėtą reglamentą taip pat galima remtis reikšmingomis Hagos konvencijos nuostatomis.
Reglamento Nr. 1206/2001 18 straipsnio turinys atitinka Hagos konvencijos 14 straipsnį, kurio 2 dalyje numatyta, jog prašymą
vykdanti valstybė turi teisę reikalauti, kad prašymą pateikusi valstybė atlygintų ekspertams ir vertėjams žodžiu sumokėtus
atlyginimus ir išlaidas, patirtas taikant specialią tvarką, kurios pagal minėtos konvencijos 9 straipsnio 2 dalį prašė prašymą
pateikusi valstybė.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Hagos konvencija buvo pakeistas 1954 m. kovo 1 d. Hagos konvencijos dėl civilinio
proceso 16 straipsnis, kuriame aiškiai numatytas liudytojams išmokėto išlaidų atlyginimo kompensavimas. Iš Hagos konvencijos
aiškinamosios ataskaitos matyti, kad išlaidų kompensavimo atvejų skaičių reikėjo sąmoningai sumažinti, palyginti su 1954 m.
kovo 1 d. Hagos konvencijoje numatytais atvejais. Todėl liudytojams išmokamo išlaidų atlyginimo kompensavimo buvo sąmoningai
atsisakyta būtent dėl jo paprastai nereikšmingo dydžio.
Tai, kad Reglamente Nr. 1206/2001 buvo pakartota Hagos konvencijos 14 straipsnio formuluotė, paneigia liudytojams išmokėto
išlaidų atlyginimo principą. Taigi pagal šio reglamento 18 straipsnio 1 dalį šių išlaidų atlyginti nereikia.
Šiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1206/2001 14 ir 18 straipsnius reikia aiškinti
taip, kad prašantysis teismas nėra įpareigotas sumokėti prašomajam teismui avansą liudytojo išlaidoms padengti arba kompensuoti
jau apmokėtas apklausto liudytojo išlaidas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1206/2001 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant
įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose 14 ir 18 straipsnius reikia aiškinti taip, kad prašantysis teismas nėra įpareigotas
sumokėti prašomajam teismui avansą liudytojo išlaidoms padengti arba kompensuoti jau apmokėtas apklausto liudytojo išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: lenkų.