CELEX: 62013CJ0260
Преюдициално запитване
Директива 2006/126/ЕО
Взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства
Отказ на държава членка да признае валидността на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, притежавано от лице, управлявало моторно превозно средство под въздействието на наркотични вещества

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, параграф 1 и член 11, параграф 2 от Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства (
ОВ L 403, стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 17, стр. 216).
Запитването е отправено в рамките на спор между австрийската гражданка г‑жа Aykul, притежаваща издадено от Република Австрия свидетелство за управление на моторно превозно средство, и Land Baden-Württemberg (провинция Баден-Вюртемберг) по повод на решение, с което г‑жа Aykul е лишена от правото да използва свидетелството си за управление на германска територия.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2006/126
Съгласно съображение 2 от Директива 2006/126:
„Правилата за свидетелствата за управление на превозни средства са съществен елемент на общата транспортна политика и допринасят за подобряване на пътната безопасност и улесняват свободното движение на хора, които се установяват в държава членка, различна от тази, която е издала свидетелството за управление. Предвид важността на индивидуалните транспортни средства, притежаването на свидетелство за управление, надлежно признато от държавата членка домакин, насърчава свободното движение и свободата на установяване на хората. […]“.
Съгласно съображение 8 от Директивата за целите на пътната безопасност следва да се определят минимални изисквания за издаване на свидетелства за управление на моторни превозни средства.
Съображение 15 от същата директива гласи:
„Поради причини, свързани с пътната безопасност, държавите членки следва да бъдат в състояние да прилагат националните си разпоредби относно отнемането, прекратяването, подновяването и отменянето на свидетелства за управление за всички притежатели на свидетелства, които са [се] установили на тяхна територия“.
Съгласно член 2, параграф 1 от Директива 2006/126 „[с]видетелствата за управление, издадени от държавите членки, се признават взаимно“.
Член 7 от Директивата гласи:
„1.   Свидетелства за управление на превозно средство се издават само на кандидатите:
a)
които са взели изпит по умения и поведение и теоретичен изпит и отговарят на медицинските стандарти в съответствие с разпоредбите на приложения II и III;
[…]
д)
които имат обичайно място на пребиваване на територията на държавата членка, издаваща свидетелството[,] или могат да представят доказателства, че са учили там за срок най-малко шест месеца.
[…]
5.   […]
Без да се накърнява член 2, държава членка, която издава свидетелство, полага необходимото старание, за да гарантира, че лицето изпълнява изискванията, постановени в параграф 1 от настоящия член, и прилага своите национални разпоредби относно анулирането или отнемането на правото на управление на превозно средство, ако установи, че свидетелството е било издадено, без да са изпълнени изискванията“.
Член 11 от Директива 2006/126 гласи:
„[…]
2.   При спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, държавата членка по обичайно пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление на моторно превозно средство на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка, и при необходимост да замени свидетелството за управление с тази цел.
[…]
4.   Държава членка отказва издаването на свидетелство за управление на моторно превозно средство на кандидат, на когото свидетелство за управление на моторно превозно средство е ограничено, временно отнето или отнето в друга държава членка.
Държава членка отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, издадено от друга държава членка на лице, на което свидетелството за управление на моторно превозно средство е ограничено, временно отнето или отнето на територията на предишната държава.
Държава членка може да откаже издаването на свидетелство за управление на превозно средство на кандидат, на когото свидетелство е анулирано в друга държава членка.
[…]“.
Член 12, първа алинея от Директивата гласи:
„По смисъла на настоящата директива „обичайно пребиваване“ означава мястото, където дадено лице обикновено живее, тоест повече от 185 дни през календарна година, поради лични или трудови връзки, или ако лицето няма трудови връзки, поради лични връзки, които сочат тясна обвързаност на лицето с мястото, където то живее“.
Член 16, параграфи 1 и 2 от същата директива предвижда:
„1.   Държавите членки приемат и публикуват преди 19 януари 2011 г. законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобразят с член 1, параграф 1, член 3, член 4, параграфи 1, 2, 3 и параграф 4, букви б) до к), член 6, параграф 1, параграф 2, букви а), в), г) и д), член 7, параграф 1, букви б), в) и г), параграфи 2, 3 и 5, член 8, член 10, член 13, член 14, член 15 и приложения I, точка 2, II, точка 5.2 относно категории А1, А2 и А, приложения IV, V и VI. Те съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
2.   Те прилагат тези разпоредби от 19 януари 2013 г.“
Член 17, първа алинея от Директива 2006/126 гласи:
„Директива 91/439/ЕИО [на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства (
ОВ L 237, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 62)] се отменя от 19 януари 2013 г., без да се накърняват задълженията на държавите членки по отношение на крайните срокове, посочени в приложение VII, част Б за транспониране на [тази] директива в националното законодателство“.
Член 18 от Директива 2006/126 гласи:
„Настоящата директива влиза в сила на двадесетия ден след публикуването ѝ в
Официален вестник на Европейския съюз
.
Член 2, параграф 1, член 5, член 6, параграф 2, буква б), член 7, параграф 1, буква а), член 9, член 11, параграфи 1, 3, 4, 5 и 6, член 12 и приложения I, II и III се прилагат от 19 януари 2009 г.“
Директива 91/439
Съгласно член 1, параграф 2 от Директива 91/439 „[с]видетелствата за управление, издадени от държавите членки, се признават взаимно“.
Член 8 от тази директива предвижда:
„[…]
2.   При спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, държавата членка по обичайно пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка и при необходимост да смени свидетелството за управление именно с такава цел.
[…]
4.   Всяка държава членка има право да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка на лице, спрямо което на територията на втората държава членка е приложена някоя от мерките, предвидени в параграф 2.
По същия начин всяка държава членка има право да откаже издаването на свидетелство за управление на кандидат, спрямо когото подобна мярка е наложена в друга държава членка.
[…]“.
Германското право
Член 2 от Закона за движението по пътищата (Straßenverkehrsgesetz, наричан по-нататък „StVG“), в редакцията му, цитирана от запитващата юрисдикция, гласи:
„(1)   Който управлява моторно превозно средство по обществените пътища, трябва да има разрешение за това (разрешение за управление) от компетентния административен орган (административен орган за свидетелствата за управление) […]
[…]
(4)   Годно да управлява моторни превозни средства е всяко лице, което отговаря на необходимите за това физически и психологически условия и което не е извършвало тежки или повторни нарушения на правилата за движение по пътищата или на наказателните закони. […]
[…]
(11)   При допълнителни условия, определяни с наредба […], чуждестранните свидетелства за управление също дават право на управление на моторни превозни средства на територията на страната.
[…]“.
Член 3 от StVG, в редакцията му, цитирана от запитващата юрисдикция, е озаглавен „Отнемане на свидетелството за управление“ и гласи:
„(1)   Ако едно лице е негодно да управлява моторни превозни средства, органът, компетентен за издаването на свидетелството за управление, е длъжен да му го отнеме. Когато свидетелството за управление е чуждестранно, отнемането му, включително на основание на други разпоредби, действа като отказ за признаване на правото на използване на това свидетелство за управление на територията на страната. […]
(2)   С отнемането на свидетелството за управление се прекратява разрешението за управление. Когато свидетелството за управление е чуждестранно, с отнемането му се прекратява правото на управление на моторни превозни средства на територията на страната. […]
[…]“.
Член 29 от StVG, в редакцията му, цитирана от германското правителство в писмения му отговор по поставен от Съда въпрос, е озаглавен „Срокове за заличаване“ и гласи:
„(1)   Вписванията, направени в регистъра, се заличават след изтичане на сроковете по второ изречение. Сроковете за заличаване са:
[…]
2.   пет години:
a)
за решения, които се отнасят до престъпление („Straftat“), освен в случаите по точка 3, буква а);
b)
за решения, които се отнасят до административно нарушение, за което […] се отнемат две точки, тъй като създава или се смята за създаващо опасност за движението по пътищата;
c)
за забрани или ограничения за управляването на превозни средства, за които не е необходимо свидетелство за управление, наложени от компетентните органи съгласно местното законодателство на провинцията;
d)
за съобщения във връзка с участието в курсове за водаческа годност, курсове за усъвършенстване, специални курсове за усъвършенстване или психологически консултации за водачи;
[…]“.
Член 11 от Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr) в редакцията ѝ, цитирана от запитващата юрисдикция (наричана по-нататък „FeV“), е озаглавен „Годност“ и предвижда:
„(1)   Лицата, които желаят да получат свидетелство за управление, трябва да отговарят на необходимите за тази цел физически и психически изисквания. Тези изисквания не са изпълнени по-специално когато е налице болестно или друго състояние по смисъла на приложение 4 или 5, което изключва годността или частичната годност за управляване на моторни превозни средства. […]“.
Приложение 4 по член 11 от FeV гласи:
„Предварителна бележка
1.   Следващата таблица съдържа списък на често срещани болестни и други състояния, при които годността за управляване на моторни превозни средства може трайно да намалее или да отпадне.
[…]
3.   Изложените по-нататък оценки важат в общия случай. Възможни са отклонения в зависимост от конкретната човешка предразположеност, навиците, конкретните възприятия или конкретните поведенчески нагласи и адаптации. […]
№
Болестно или друго състояние
Годност, евентуално условия за годност
Категории […] B […]
[…]
[…]
[…]
9.2
Прием на канабис

9.2.1.
Редовен прием на канабис
Не
9.2.2
Спорадичен прием на канабис
Да
Ако не съвместява употребата с управляване на моторни превозни средства и ако не е налице и употреба на алкохол или други психоактивни вещества, нито личностни разстройства или загуба на контрол
[…]“.
Член 29 от FeV е озаглавен „Чуждестранни свидетелства за управление“ и гласи:
„(1)   Притежателите на чуждестранно свидетелство за управление могат да управляват моторни превозни средства на територията на страната в пределите на разрешеното с това свидетелство, когато нямат обичайно местопребиваване в страната по смисъла на член 7. […]
[…]
(3)   Разрешението по параграф 1 не се прилага за притежателите на чуждестранно свидетелство за управление,
[…]
3.
на които разрешението за управление на територията на страната е временно или окончателно отнето от съд или от административен орган с подлежащ на незабавно изпълнение или влязъл в сила акт […].
(4)   След постановяване на решение по параграф 3, точки 3 и 4 правото да се използва чуждестранно свидетелство за управление на територията на страната се предоставя по искане на заинтересованото лице, ако основанията за отнемане на свидетелството вече не са налице“.
Член 46 от FeV е озаглавен „Отнемане, ограничения, условия“ и гласи:
„(1)   Ако се установи, че притежателят на свидетелство за управление е негоден да управлява моторни превозни средства, административният орган за свидетелствата за управление е длъжен да му го отнеме. Това се прилага по-специално когато е налице болестно или друго състояние по смисъла на приложение 4, 5 или 6 или са извършени тежки или повторни нарушения на правилата за движение по пътищата или на наказателните закони и поради това е изключена годността да се управлява моторно превозно средство.
[…]
(5)   Когато свидетелството за управление е чуждестранно, отнемането му действа като отказ за признаване на правото на използване на това свидетелство за управление на територията на страната.
(6)   С отнемането на свидетелството за управление се прекратява разрешението за управление. Когато свидетелството за управление е чуждестранно, с отнемането му се прекратява правото на управление на моторни превозни средства на територията на страната“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑жа Aykul е австрийска гражданка, родена на 17 ноември 1980 г., и от раждането си има обичайно местопребиваване в Австрия по смисъла на член 12, първа алинея от Директива 2006/126. На 19 октомври 2007 г. Bezirkshauptmannschaft Bregenz (администрацията на окръг Брегенц, Австрия) ѝ издава свидетелство за управление.
На 11 май 2012 г. г‑жа Aykul е спряна за проверка от полицията в Лойткирх (Германия). Тъй като има данни, че е под въздействието на наркотични вещества, е направен анализ на проба от урината ѝ, който показва употреба на канабис. Тогава на същия ден, 11 май 2012 г., ѝ е взета и кръвна проба, чийто анализ потвърждава наличието на производни на канабиса в кръвта на г‑жа Aykul.
На 4 юли 2012 г. прокуратурата в Равенсбург (Германия) прекратява наказателното производство срещу г‑жа Aykul.
С наказателно постановление на Община Лойткирх с дата 18 юли 2012 г. на г‑жа Aykul са наложени глоба от 590,80 EUR за управляване на моторно превозно средство под въздействието на наркотични вещества и забрана за управляване на моторно превозно средство в продължение на един месец.
С решение от 17 септември 2012 г. Landratsamt Ravensburg (административната служба на окръг Равенсбург, Германия) отнема австрийското свидетелство за управление на г‑жа Aykul за територията на Германия. Всъщност Landratsamt Ravensburg констатира, че г‑жа Aykul е негодна да управлява моторни превозни средства, тъй като анализът на кръвната ѝ проба от 11 май 2012 г. показва, че заинтересованата най-малкото спорадично приема канабис и е управлявала моторно превозно средство под въздействието на това наркотично вещество. Това означава, че г‑жа Aykul не е в състояние да не съвместява управляването на моторни превозни средства с употребата на наркотични вещества.
В приложението към решението си от 17 септември 2012 г. Landratsamt Ravensburg все пак уведомява г‑жа Aykul, че в бъдеще би могла да поиска разрешение отново да управлява моторни превозни средства в Германия, като представи медицинско-психологическа експертиза, извършена от официално признат в Германия център за проверка на годността за управление на моторни превозни средства и удостоверяваща годността ѝ да управлява моторни превозни средства. Освен това Landratsamt Ravensburg уточнява, че обикновено изготвянето на такъв тип експертиза предполага да се докаже, че съответното лице изцяло се е въздържало от употреба на наркотични вещества в продължение на една година.
На 19 октомври 2012 г. г‑жа Aykul подава жалба по административен ред срещу решението на Landratsamt Ravensburg от 17 септември 2012 г. По същество тя поддържа, че правомощията на германските власти се изчерпват с издаването на наказателното постановление от 18 юли 2012 г. и че по силата на правото на Съюза те не са компетентни да преценяват годността ѝ да управлява моторни превозни средства, доколкото съгласно практиката на Съда това е от компетентността единствено на държавата членка, която е издала свидетелството ѝ за управление, а именно Република Австрия.
Уведомена за случая от Landratsamt Ravensburg, Bezirkshauptmannschaft Bregenz приема, че съгласно австрийския закон не са налице основания за предприемане на мерки срещу г‑жа Aykul, тъй като лекарят, взел кръвната проба на 11 май 2012 г., е отбелязал в протокола, че няма видими признаци тя да е под въздействието на наркотични вещества.
С решение от 20 декември 2012 г. Regierungspräsidium Tübingen (областна управа на Тюбинген, Германия) отхвърля жалбата, която г‑жа Aykul подава по административен ред срещу решението на Landratsamt Ravensburg от 17 септември 2012 г. Този орган в частност приема, че евентуална ненамеса на германските власти в случаи на управление на моторни превозни средства под въздействието на наркотични вещества би била несъвместима с целите на Директива 91/439, а именно да се гарантира пътната безопасност. Regierungspräsidium Tübingen добавя, че противно на твърденията на г‑жа Aykul, член 8, параграф 2 от тази директива не е пречка да бъде отнето свидетелството ѝ за управление, доколкото тази мярка е изброена сред мерките, които държавите членки могат да предприемат на основание член 8, параграф 4, първа алинея от посочената директива.
На 25 януари 2013 г. г‑жа Aykul обжалва решението на Landratsamt Ravensburg от 17 септември 2012 г. пред Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия), като излага същите доводи като поддържаните до този момент. В допълнение тя твърди, че член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 не дава право на Федерална република Германия да откаже да признае валидността на свидетелството ѝ за управление, тъй като то е издадено от Република Австрия, където тя все още има обичайно местопребиваване. Затова според г‑жа Aykul единствено австрийските власти са компетентни да определят дали тя все още е годна да управлява моторни превозни средства.
Land Baden-Württemberg иска жалбата на г‑жа Aykul да бъде отхвърлена. Следвало по-конкретно да се има предвид, че причината да не се признае свидетелството за управление на г‑жа Aykul е възникнала едва след издаването на това свидетелство. Всъщност при наличието на факти, настъпили след издаването на свидетелството за управление, държавите — членки на Европейския съюз, имали право да откажат да признаят правото на управляване на моторни превозни средства на тяхна територия.
Тази възможност била предвидена в член 8, параграф 4 от Директива 91/439. За разлика от текста на член 8, параграф 2 от тази директива, текстът на член 8, параграф 4 разрешавал не само на държавата членка по обичайното пребиваване, но и на всяка друга държава членка да отказва да признае правото на управление на моторни превозни средства на територията на страната. Наказателноправната и административнонаказателната забрана за управляване на моторни превозни средства били мярка за „ограничаване“ на правото на управление, за която, при условие че се спазва принципът на териториалност, важало изключението за наказателните и административнонаказателните мерки по член 8, параграф 2 от Директива 91/439. Отказът да се признае правото да се използва свидетелството за управление на територията на Германия по член 46, параграф 5 от FeV било просто непризнаване в тази държава членка на валидността на издаденото от друга държава членка свидетелство по смисъла на член 8, параграф 4 от Директива 91/439.
В отговор на запитване, отправено от запитващата юрисдикция на 13 март 2013 г., Bezirkshauptmannschaft Bregenz заявява, че съгласно австрийското законодателство австрийските органи предприемат мерки по отношение на свидетелствата за управление само ако е налице лекарска констатация за липса на годност вследствие употреба на наркотици или ако има данни за наркотична зависимост. Bezirkshauptmannschaft Bregenz потвърждава, че що се отнася до разглеждания в главното производство случай, австрийските власти смятат г‑жа Aykul за годна да управлява моторни превозни средства и съответно тя ще запази свидетелството си за управление.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че жалбата на г‑жа Aykul ще трябва да бъде отхвърлена, ако следва да се приложи германското право. Всъщност съгласно разпоредбите на член 3, параграф 1 от StVG във връзка с член 46, параграф 1 от FeV компетентният орган за свидетелствата за управление трябва да отнеме свидетелството за управление, когато установи, че притежателят не е годен да управлява моторни превозни средства. Съгласно член 46, параграф 5 от FeV, когато свидетелството за управление е издадено в чужбина, отнемането му действа като отказ за признаване на правото да се използва това свидетелство на германска територия. В настоящия случай констатацията за негодност на г‑жа Aykul да управлява моторни превозни средства следва от прилагането на разпоредбите на член 11, параграф 1, второ изречение от FeV във връзка с точка 9.2.2 от приложение 4 по член 11 от FeV. Всъщност по силата на тези разпоредби негодно да управлява моторни превозни средства по правило е всяко лице, което спорадично приема канабис и не е в състояние да не съвместява употребата му с управляването на моторни превозни средства. В разглеждания в главното производство случай има достатъчно данни, че г‑жа Aykul не е в състояние да прави това.
Запитващата юрисдикция освен това пояснява, че съгласно националното право при пътнотранспортни нарушения и при наличието на данни за липса на годност за управляване на моторни превозни средства могат да се вземат мерки на три различни равнища, а именно на наказателноправно равнище, на административнонаказателно равнище и на равнището на правилата за свидетелствата за управление на моторни превозни средства. Мярката в разглеждания случай е взета на основание на правилата за свидетелствата за управление. Компетентните органи за свидетелствата за управление и полицейските управления приемат, че германските власти имат правомощието да отнемат издадени в чужбина свидетелства за управление на моторни превозни средства, когато във връзка с извършено в Германия пътнотранспортно нарушение са налице данни, че съответното лице не е годно да управлява моторни превозни средства.
Тъй като се съмнява в съвместимостта на германската правна уредба и административна практика със задължението за взаимно признаване на издадените от държавите членки свидетелства за управление, Verwaltungsgericht Sigmaringen решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Задължението по член 2, параграф 1 от Директива 2006/126 за взаимно признаване на издадените от държавите членки свидетелства за управление на моторни превозни средства съставлява ли пречка за съществуването на национална правна уредба във Федерална република Германия, съгласно която притежателят на чуждестранно свидетелство за управление подлежи на последващо лишаване по административен път от правото да използва свидетелството си в Германия, ако управлява с него моторно превозно средство в Германия под въздействието на незаконни наркотични вещества и в резултат съгласно германското право вече не се смята за годен да управлява моторни превозни средства?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос: важи ли това и когато издаващата държава, макар да знае, че съответното лице управлява моторно превозно средство под въздействието на наркотици, не предприема действия и поради това притежателят на чуждестранното свидетелство за управление продължава да представлява опасност?
3)
При отрицателен отговор на първия въпрос: може ли Федерална република Германия да обуслови възстановяването на правото да се използва чуждестранно свидетелство за управление в Германия от изпълнението на националните предпоставки за това?
4)
a)
Може ли условието за спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство по член 11, параграф 2 от Директива 2006/126 да дава основание на различна от издаващата държава членка да предприема мерки въз основа на приложимите в нея правила за свидетелствата за управление на моторни превозни средства? Допуска ли това условие например възможността за последващо лишаване на съответното лице от правото да използва чуждестранното си свидетелство за управление в Германия чрез наказателноправна превантивна мярка?
б)
При утвърдителен отговор по точка а) от четвъртия въпрос: при съобразяване на задължението за признаване коя държава е компетентна по въпроса за възстановяването на правото да се използва чуждестранно свидетелство за управление в Германия — държавата членка, която е наложила тази превантивна мярка, или издаващата държава?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
Доколкото поставените от запитващата юрисдикция въпроси се отнасят до тълкуването на член 2, параграф 1 и член 11, параграф 2 от Директива 2006/126, която отменя и заменя Директива 91/439, най-напред следва да се определи кои разпоредби от правото на Съюза са приложими ratione temporis към фактите по делото в главното производство.
От акта за преюдициално запитване личи, че на 19 октомври 2007 г. австрийските власти издават на г‑жа Aykul свидетелството за управление на моторни превозни средства, а с решение от 17 септември 2012 г. Landratsamt Ravensburg отказва да признае валидността на това свидетелство за управление на територията на Германия поради деянието, извършено на 11 май 2012 г.
В това отношение следва да се напомни, че макар съгласно член 17, първа алинея от Директива 2006/126 Директива 91/439 да е отменена от 19 януари 2013 г., все пак редица разпоредби на Директива 2006/126, включително член 2, параграф 1 и член 11, параграф 4, се прилагат още от 19 януари 2009 г. по силата на член 18, втора алинея от нея (вж. в този смисъл решение Akyüz, C‑467/10,
EU:C:2012:112
, т. 31). Това обаче не се отнася до член 11, параграф 2 от Директива 2006/126, който не е сред разпоредбите, посочени в член 18, втора алинея от тази директива.
Оттук следва, че приложими ratione temporis към фактите по делото в главното производство са член 2, параграф 1 и член 11, параграф 4 от Директива 2006/126, от една страна, и от друга, член 8, параграф 2 от Директива 91/439, чийто текст е дословно възпроизведен в член 11, параграф 2 от Директива 2006/126.
По първия и втория въпрос и по буква а) от четвъртия въпрос
Следва да се припомни, че в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (вж. решение Le Rayon d’Or, C‑151/13,
EU:C:2014:185
, т. 25 и цитираната съдебна практика).
За тази цел Съдът може от всички предоставени от националната юрисдикция данни, и в частност от мотивите на акта за преюдициално запитване, да извлече нормите и принципите на правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора в главното производство (вж. решение Le Rayon d’Or, C‑151/13,
EU:C:2014:185
, т. 26 и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване личи, че с първия и втория въпрос, а също и с буква а) от четвъртия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 2, параграф 1 и член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 и член 8, параграф 2 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка, на чиято територия временно пребивава притежател на издадено от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство, да откаже да признае валидността на свидетелството за управление поради това, че след издаването му притежателят е извършил на тази територия нарушение, което съгласно националното законодателство на първата държава членка налага констатация за липса на годност за управляване на моторни превозни средства.
Следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика член 2, параграф 1 от Директива 2006/126 предвижда взаимното признаване, без друго формално изискване, на свидетелствата за управление, издадени от държавите членки. Тази разпоредба налага на последните ясно и точно задължение, което не оставя никаква свобода на преценка относно мерките, които трябва да бъдат приети за изпълнението му (вж. в този смисъл решения Akyüz, C‑467/10,
EU:C:2012:112
, т. 40 и Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, т. 43 и 44).
Освен това от практиката на Съда следва, че е задължение на държавата членка, издала свидетелството за управление, да провери дали са изпълнени минималните условия, наложени от правото на Съюза, по-специално тези относно пребиваването и годността за управление, предвидени в член 7, параграф 1 от Директива 2006/126, и следователно дали е обосновано издаването на свидетелство за управление (вж. в този смисъл решение Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, т. 45 и 47).
След като органите на дадена държава членка са издали свидетелство за управление съгласно член 1, параграф 1 от Директива 2006/126, другите държави членки нямат право да проверяват спазването на условията за издаване, предвидени от тази директива. Всъщност притежаването на свидетелство за управление, издадено от държава членка, трябва да се счита за доказателство, че притежателят на това свидетелство е отговарял на тези условия в деня, в който последното му е издадено (вж. в този смисъл решение Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, т. 46 и 47).
В случая следва да се констатира, че това, което поставят под съмнение германските органи, е не дали г‑жа Aykul е отговаряла на условията за притежаване на свидетелство за управление на моторно превозно средство към деня, в който ѝ е било издадено свидетелството, а дали тя отговаря на тези условия към момент след издаването на това свидетелство, след като извършва нарушение на германска територия.
Всъщност г‑жа Aykul, която има обичайно местопребиваване в Австрия, не получава австрийското си свидетелство за управление след ограничаване, временно отнемане или отнемане на свидетелството ѝ в Германия. Тъй като тя управлява моторно превозно средство в Германия под въздействието на наркотични вещества, германските органи ѝ отнемат австрийското свидетелство за управление на моторно превозно средство за територията на Германия, въпреки че обичайното ѝ местопребиваване е извън Германия. От акта за преюдициално запитване личи, че тъй като свидетелството за управление е издадено от друга държава членка, а не от Федерална република Германия, отнемането му действа като отказ за признаване на правото на г‑жа Aykul да използва свидетелството си за управление на германска територия.
Следва да се определи дали подобен отказ на държава членка да признае валидността на издадено от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство може да попада сред допустимите ограничения на принципа за взаимно признаване на свидетелствата за управление по член 2, параграф 1 от Директива 2006/126.
В това отношение, както отбелязва генералният адвокат в точка 65 от заключението си, ограничението на този принцип, предвидено в член 8, параграф 2 от Директива 91/439, не би могло да се приложи към делото в главното производство.
Всъщност, както следва от самия текст на член 8, параграф 2 от Директива 91/439, тълкуван във връзка с първо и десето съображение от тази директива, това ограничение се отнася до случаите, в които притежателят на свидетелство за управление на моторно превозно средство има обичайно местопребиваване в държава членка, различна от тази, която е издала свидетелството. В такива случаи, при спазване на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, държавата членка по обичайно пребиваване може да прилага спрямо притежателя на това свидетелство своята национална уредба относно ограничаването, временното отнемане, отнемането или анулирането на правото на управление и при необходимост да смени свидетелството за управление именно с такава цел.
В настоящия случай обаче към релевантния за делото в главното производство момент обичайното местопребиваване на г‑жа Aykul е било на територията на държавата членка, която ѝ е издала свидетелството за управление на моторно превозно средство, а именно Република Австрия, а не на германска територия. Всъщност г‑жа Aykul само временно е пребивавала в Германия, когато на 11 май 2012 г. извършва нарушението „управляване на моторно превозно средство под въздействието на наркотични вещества“.
За сметка на това хипотеза като разглежданата в главното производство попада в приложното поле на член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126. Тази разпоредба, която, както следва от точки 40 и 41 от настоящото решение, е приложима ratione temporis към фактите по делото в главното производство, предвижда, че държавата членка отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, издадено от друга държава членка на лице, на което свидетелството за управление на моторно превозно средство е ограничено, временно отнето или отнето на територията на първата държава, при това независимо дали посоченото свидетелство е било издадено преди датата, на която тази разпоредба е станала приложима (вж. в този смисъл решение Akyüz, C‑467/10,
EU:C:2012:112
, т. 32).
Докато съгласно текста на член 8, параграф 2 от Директива 91/439 само държавата членка по обичайното пребиваване на притежателя на свидетелството за управление е компетентна да прилага спрямо него своята национална уредба относно ограничаването, временното отнемане, отнемането или анулирането на правото на управление, съгласно текста на член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 всяка държава членка, а не само държавата членка по обичайното пребиваване, има право да откаже да признае валидността на издаденото от друга държава членка свидетелство за управление.
Наистина в съдебното заседание Комисията поддържа тълкуване на член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 в смисъл, че възможността да се откаже признаване на валидността на свидетелството за управление би трябвало да е налице само за държавата членка, в която се намира обичайното местопребиваване на притежателя на свидетелството. Всъщност според Комисията член 8, параграф 4, първа алинея от Директива 91/439, чийто текст е възпроизведен в член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126, препраща към член 8, параграф 2 от Директива 91/439, в който се споменава „държавата членка по обичайно пребиваване“. В този смисъл държавата членка, визирана в член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126, не можело да е друга, освен държавата членка, в която се намира обичайното местопребиваване на притежателя на съответното свидетелство за управление на моторно превозно средство.
Това тълкуване обаче не може да бъде прието. Всъщност както първа, така и втора алинея от член 11, параграф 4 от тази директива се отнасят до ограничаването, временното отнемане и отнемането на свидетелство за управление на моторно превозно средство, но без да визират само решенията по този въпрос на държавата членка по обичайното пребиваване. Трета алинея от този член, която се отнася до анулирането на свидетелството за управление, също не урежда само съответните решения на държавата членка по обичайното пребиваване. При това положение, както отбелязва генералният адвокат в точки 79—82 от заключението си, разпоредбите на член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 са самостоятелно приложими, и то самостоятелно както от член 11, параграф 2 от тази директива, така и от член 8, параграф 2 от Директива 91/439.
По-нататък, макар че Съдът е тълкувал член 8, параграф 4, първа алинея от Директива 91/439 и член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126, който има същия текст, главно в контекста на дела, в които е ставало дума за това дали лице, чието свидетелство за управление на моторно превозно средство е предмет на мярка за ограничаване, временно отнемане или отнемане на територията на дадена държава членка, може да изиска от тази държава членка да признае валидността на свидетелството му за управление, издадено друга държава членка след налагането на тази мярка (вж. по-специално решения Wiedemann и Funk, C‑329/06 и C‑343/06,
EU:C:2008:366
, Zerche и др., C‑334/06—C‑336/06,
EU:C:2008:367
и Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
), тези разпоредби уреждат и случаи като разглеждания в главното производство, в които първата държава членка отказва да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава членка преди решението за ограничаване, временно отнемане или отнемане на свидетелството.
Накрая следва да се отбележи, че член 8, параграф 2 от Директива 91/439 разрешава на държавата членка по обичайно пребиваване на притежателя на издаденото от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство при необходимост да смени свидетелството за управление, за да може да прилага спрямо притежателя му националните разпоредби относно ограничаването, временното отнемане, отнемането или анулирането на правото на управление. От тази разпоредба личи, че държавата членка по обичайното пребиваване е овластена да взема мерки за ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на издадено от друга държава членка свидетелство за управление, които имат действие във всички държави членки.
За сметка на това следва да се приеме, че член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126, който не предвижда подобна възможност за смяна на свидетелството за управление, позволява на всяка държава членка, ако не е държавата членка по обичайно пребиваване, да взема въз основа на своето законодателство и поради извършено на нейна територия нарушение от страна на притежател на свидетелство за управление, получено преди това в друга държава членка, само мерки, чийто обхват е ограничен до тази територия, а действието им се свежда до отказ да се признае валидността на свидетелството на тази територия.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 83 от заключението си, член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 в този смисъл е илюстрация на принципа на териториално действие на наказателното и полицейското законодателство, който изрично е споменат в член 8, параграф 2 от Директива 91/439 и в член 11, параграф 2 от Директива 2006/126. Всъщност член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 се отнася до мерките, които се налагат въз основа на наказателното и полицейското законодателство в дадена държава членка и които ограничават на нейна територия валидността на издаденото от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство.
В това отношение следва да се отбележи, че Съдът вече е постановил, че само държавата членка, на чиято територия е извършено нарушение, е компетентна да го санкционира, като при необходимост наложи мярка за отнемане на свидетелство за управление или за отнемане на разрешението за управление, съпроводено или не от период на забрана да се иска издаване на ново свидетелство (вж. решение Weber, C‑1/07,
EU:C:2008:640
, т. 38).
Що се отнася до делото в главното производство, следва да се констатира, че извършеното на 11 май 2012 г. от г‑жа Aykul деяние управляване на моторно превозно средство под въздействието на наркотично вещество най-напред става повод прокуратурата в Равенсбург да образува срещу нея наказателно производство, което впоследствие е прекратено.
По-нататък, видно от акта за преюдициално запитване, Община Лойткирх налага на г‑жа Aykul глоба за управляване на моторно превозно средство под въздействието на наркотични вещества и забрана да управлява моторни превозни средства в продължение на един месец. Накрая, Landratsamt Ravensburg, компетентният административен орган за свидетелствата за управление на моторни превозни средства, ѝ отнема свидетелството за управление на основание на германското законодателство относно свидетелствата за управление. Съгласно това законодателство, когато има съмнения в годността на притежателя на свидетелството да управлява моторни превозни средства, следва да се извърши проверка на годността му и ако се установи, че е негоден, компетентният административен орган е длъжен да отнеме съответното свидетелство за управление. Съгласно практиката по прилагане на това законодателство германските органи се смятат за компетентни да отнемат издадени в чужбина свидетелства за управление, когато във връзка с извършено в Германия пътнотранспортно нарушение са налице данни, че съответното лице не е годно да управлява моторни превозни средства.
Във връзка с условието за спазване на принципа на териториалност на наказателното и полицейското законодателство, включено в член 8, параграф 2 от Директива 91/439 и в член 11, параграф 2 от Директива 2006/126, Комисията защитава мнението, че отнемането на свидетелството за управление поради негодност на притежателя му да управлява моторни превозни средства не бива да се разглежда като превантивна наказателноправна мярка, нито съответно като част от наказателното право, за което се отнася въпросното условие.
В това отношение е достатъчно да се констатира, че разпоредбите, които сочи Комисията, се отнасят не само до наказателното, но и до полицейското законодателство. Освен това споменатата в точки 60 и 61 от настоящото решение възможност по член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 дадена държава членка да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, получено преди това в друга държава членка, поради извършено от притежателя нарушение на нейна територия, също не е ограничена до мерките, вземани въз основа на наказателното законодателство на първата държава членка. Всъщност санкцията за извършеното на територията на дадена държава членка нарушение може да приема различни форми в зависимост от естеството и тежестта на нарушението и в зависимост от организацията на правораздаването в тази държава, в която може да се прави, но може и да не се прави разграничение между административните и съдебните актове.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 104 от заключението си, извършеното от г‑жа Aykul деяние е можело да бъде санкционирано както по наказателен, така и по административен ред, но водещите наказателното преследване органи на съдебната власт решават да прекратят досъдебното наказателно производство, което първоначално образуват срещу нея. За сметка на това за същото деяние компетентният за свидетелствата за управление административен орган, а именно Landratsamt Ravensburg, ѝ отнема свидетелството за управление.
Оттук следва, че решение като това на Landratsamt Ravensburg от 17 септември 2012 г., с което е отнето свидетелството за управление на г‑жа Aykul, спада към мерките, които държава членка може да взема на основание на член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126.
Освен това се налага изводът, че ако държавите членки бъдат задължени да признават безусловно валидността на свидетелствата за управление в случаи като разглеждания в главното производство, би се стигнало до противоречие с целта от общ интерес на Съюза за подобряване на пътната безопасност, която именно е и целта на Директива 2006/126 (вж. в този смисъл решение Glatzel, C‑356/12,
EU:C:2014:350
, т. 51 и цитираната съдебна практика).
Всъщност предоставената на всяка държава членка възможност да отнема на притежателя на свидетелство за управление разрешението да управлява моторни превозни средства на нейна територия поради извършено от него нарушение на тази територия, несъмнено е ограничение на принципа за взаимно признаване на свидетелствата за управление. Това ограничение обаче, което позволява да се намали рискът от пътнотранспортни произшествия, е годно да повиши пътната безопасност, което е в интерес на всички граждани.
По изложените по-горе съображения на първия и втория въпрос, а също и на буква а) от четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 1 и член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка, на чиято територия временно пребивава притежател на издадено от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство, да откаже да признае валидността на свидетелството за управление поради това, че след издаването му притежателят е извършил на тази територия нарушение, което съгласно националното законодателство на първата държава членка налага констатация за липса на годност за управляване на моторни превозни средства.
По третия въпрос и по буква б) от четвъртия въпрос
С третия въпрос и с буква б) от четвъртия въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали държавата членка, която в случай като разглеждания в главното производство отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, е компетентна да определи условията, които притежателят на свидетелството за управление трябва да изпълни, за да му се възстанови правото да управлява моторни превозни средства на нейна територия.
В това отношение, макар Съдът многократно да е постановявал, както личи от точка 46 от настоящото решение, че единствено държавата членка, издала свидетелството за управление, следва да проверява дали са изпълнени минималните условия, наложени от правото на Съюза, и по-специално тези относно годността за управление (вж. в този смисъл решение Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, т. 45), трябва да се припомни, че по делото в главното производство е поставена под съмнение не годността за управляване на моторни превозни средства към момента на издаване на свидетелството за управление, а годността към момент след издаването му, след извършването на нарушение от страна на притежателя на това свидетелство, санкцията за което има действие само на територията на държавата членка, в която е извършено нарушението.
Ето защо следва да се приеме, че органите на държавата членка, на чиято територия е извършено нарушението, са компетентни да определят дали притежателят на издаденото от друга държава членка свидетелство за управление е отново годен да управлява моторни превозни средства на нейна територия.
Всъщност, както по същество изтъква полското правителство, щом отказът на държава членка да признае валидността на издаденото от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство се основава на национални правни норми, които не е задължително да съществуват и в законодателството на държавата членка, издала свидетелството, едва ли би могло да се очаква в законодателството на последната държава да са предвидени условия, които притежателят на свидетелството за управление трябва да изпълни, за да му се възстанови правото да управлява моторни превозни средства на територията на друга държава членка.
Все пак е важно да се подчертае, че съгласно практиката на Съда държавата членка няма право на основание член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126 да откаже за неопределено време да признае валидността на издадено в друга държава членка свидетелство за управление, когато на територията на първата държава членка на притежателя на свидетелството е наложена ограничителна мярка (вж. в този смисъл решение Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, т. 50 и цитираната съдебна практика).
Всъщност да се приеме, че дадена държава членка има право да се основава на националните си разпоредби, за да не допусне за неопределен период от време признаването на валидността на свидетелство, издадено в друга държава членка, би означавало да се отрече самият принцип на взаимно признаване на свидетелствата за управление, който е ключов за системата, въведена с Директива 2006/126 (вж. в този смисъл решение Kapper, C‑476/01,
EU:C:2004:261
, т. 77, определение Kremer, C‑340/05,
EU:C:2006:620
, т. 30 и решения Akyüz, C‑467/10,
EU:C:2012:112
, т. 57 и Hofmann, C‑419/10,
EU:C:2012:240
, т. 78).
В крайна сметка е задача на запитващата юрисдикция, която е единствената компетентна да прецени фактите по спора в главното производство и да тълкува националното законодателство, да провери дали в настоящия случай, като прилага своите правни норми, Федерална република Германия всъщност не отказва за неопределено време да признае свидетелството за управление на г‑жа Aykul. От тази гледна точка запитващата юрисдикция следва също така да провери дали предвидените в германското законодателство условия, при които лице в положението на г‑жа Aykul би могло да си възстанови правото да управлява моторни превозни средства на германска територия, са съобразени с принципа на пропорционалност, и в частност дали не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на целта на Директива 2006/126, а именно подобряване на пътната безопасност.
Все пак Съдът, който следва да предостави полезен отговор на запитващата юрисдикция, е компетентен да ѝ даде указания, изведени от преписката по делото в главното производство и от представените пред него писмени и устни становища, така че да позволи на запитващата юрисдикция да се произнесе (вж. в този смисъл решение Wiering, C‑347/12,
EU:C:2014:300
, т. 63 и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване личи, че г‑жа Aykul, чието австрийско свидетелство за управление на моторно превозно средство е отнето за територията на Германия, разполага с възможността да поиска отново разрешение да управлява моторни превозни средства в Германия с австрийското си свидетелство за управление. Всъщност в приложението към решението си от 17 септември 2012 г. Landratsamt Ravensburg уведомява заинтересованата, че може да бъде призната за годна да управлява моторни превозни средства въз основа на медицинско-психологическа експертиза, извършена от официално признат в Германия център за проверка на годността за управление на моторни превозни средства, и уточнява, че обикновено изготвянето на такъв тип експертиза предполага да се докаже, че съответното лице изцяло се е въздържало от употреба на наркотични вещества в продължение на една година.
Освен това от писмения отговор на германското правителство по зададен от Съда въпрос следва, че дори ако не бъде представена такава медицинско-психологическа експертиза, правото да се използва в Германия издаденото от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство се възстановява по закон, когато изтече определен срок и вписването на констатацията за негодност бъде заличено от поддържания за целта регистър по член 29, параграф 1 от StVG. В случая с г‑жа Aykul от дадената от германското правителство информация личи, че съгласно тази разпоредба срокът за заличаване би следвало да е пет години предвид вида на извършеното нарушение. При това положение след изтичането на този срок заинтересованата ще може отново да използва свидетелството си за управление в Германия, без да ѝ се налага да представя медицинско-психологическа експертиза.
Предвид тези обстоятелства, които запитващата юрисдикция следва да провери, трябва да се констатира, че германските разпоредби видимо не поставят за неопределено време пречка за признаването на свидетелството за управление на г‑жа Aykul.
Освен това условието, което г‑жа Aykul трябва да изпълни, за да възстанови правото си да управлява моторни превозни средства в Германия, а именно или да представи медицинско-психологическа експертиза, чието изготвяне предполага да докаже, че изцяло се е въздържала от употреба на наркотични вещества в продължение на една година, или пък да изчака изтичането на петгодишен срок, изглежда ефикасна превантивна мярка, пропорционална на целта за подобряване на пътната безопасност.
По изложените съображения на третия въпрос и на буква б) от четвъртия въпрос следва да се отговори, че държавата членка, която в случай като разглеждания в главното производство отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, е компетентна да определи условията, които притежателят на свидетелството за управление трябва да изпълни, за да му се възстанови правото да управлява моторни превозни средства на нейна територия. Запитващата юрисдикция следва да провери дали, като прилага своите правни норми, въпросната държава членка всъщност не отказва за неопределено време да признае издаденото от друга държава членка свидетелство за управление. От тази гледна точка запитващата юрисдикция следва да провери дали съобразно принципа на пропорционалност предвидените в законодателството на първата държава членка условия не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на целта на Директива 2006/126, а именно подобряване на пътната безопасност.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 2, параграф 1 и член 11, параграф 4, втора алинея от Директива 2006/126/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 декември 2006 година относно свидетелства за управление на превозни средства трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава членка, на чиято територия временно пребивава притежател на издадено от друга държава членка свидетелство за управление на моторно превозно средство, да откаже да признае валидността на свидетелството за управление поради това, че след издаването му притежателят е извършил на тази територия нарушение, което съгласно националното законодателство на първата държава членка налага констатация за липса на годност за управляване на моторни превозни средства.

2)
Държавата членка, която в случай като разглеждания в главното производство отказва да признае валидността на свидетелство за управление на моторно превозно средство, е компетентна да определи условията, които притежателят на свидетелството за управление трябва да изпълни, за да му се възстанови правото да управлява моторни превозни средства на нейна територия. Запитващата юрисдикция следва да провери дали, като прилага своите правни норми, въпросната държава членка всъщност не отказва за неопределено време да признае издаденото от друга държава членка свидетелство за управление. От тази гледна точка запитващата юрисдикция следва да провери дали съобразно принципа на пропорционалност предвидените в законодателството на първата държава членка условия не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на целта на Директива 2006/126, а именно подобряване на пътната безопасност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.