CELEX: 62012CJ0613
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Muitas savienība un kopējais muitas tarifs
Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti
4. protokola 20. pants
Izcelsmes pierādījums
Preču pārvadājumu sertifikāts EUR.1
Preču pārvadājumu aizstājējsertifikāts EUR.1, kas izsniegts tad, kad preces vairs neatrodas izsniedzējas muitas iestādes kontrolē
Atteikums piemērot preferenciālu režīmu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā jāinterpretē Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Ēģiptes Arābu Republiku, no otras puses, kurš parakstīts Luksemburgā 2001. gada 25. jūnijā un apstiprināts ar Padomes 2004. gada 21. aprīļa Lēmumu 2004/635/EK (
OV L 304, 38. lpp.
; turpmāk tekstā – “Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti”), un – konkrētāk – 20. pants šī nolīguma 4. protokolā par noteiktas izcelsmes izstrādājumu [preču] jēdziena definīciju un administratīvajām sadarbības metodēm, kurā grozījumi izdarīti ar ES un Ēģiptes Asociācijas padomes 2006. gada 17. februāra Lēmumu Nr. 1/2006 (
OV L 73, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “4. protokols”).
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Helm Düngemittel GmbH
(turpmāk tekstā – “
Helm Düngemittel
”) un
Hauptzollamt Krefeld
(Krēfeldes muitas iestāde) par muitas nodokļu uzlikšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Vīnes konvencija
Saskaņā ar 1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (
Recueil des traités des Nations unies
[Apvienoto Nāciju Organizācijas līgumu krājums], 1155. sējums, 331. lpp.; turpmāk tekstā – “Vīnes konvencija”) 1. pantu “Konvencijas piemērošanas joma” tā tiek piemērota līgumiem starp valstīm.
Vīnes konvencijas 3. pantā “Starptautiskie līgumi ārpus Konvencijas piemērošanas jomas” ir noteikts:
“Fakts, ka Konvencija netiek piemērota starptautiskiem līgumiem, kas tiek noslēgti starp valstīm un citiem starptautisko tiesību subjektiem vai šādu citu starptautisko tiesību subjektu starpā, kā arī attiecībā uz tiem starptautiskajiem līgumiem, kuri nav izteikti rakstiski, neietekmē:
[..]
b)
jebkuru Konvencijā izklāstīto noteikumu piemērošanu attiecībā uz tiem, kas neatkarīgi no Konvencijas būtu pakļauti starptautisko tiesību normām;
[..].”
Vīnes konvencijas 26. pantā “
Pacta sunt servanda
” ir paredzēts:
“Katrs spēkā esošs līgums ir saistošs tā dalībniekiem un ir pildāms godprātīgi.”
Vīnes konvencijas 31. panta “Iztulkošanas vispārējie noteikumi” 1. punktā ir noteikts:
“Līgums tulkojams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā un atbilstoši tā objektam un mērķim.”
Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti
Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti stājās spēkā 2004. gada 1. jūnijā.
Saskaņā ar minētā nolīguma 1. pantu:
“1.   Ar šo tiek izveidota asociācija starp Kopienu un tās dalībvalstīm, no vienas puses, un Ēģipti, no otras puses.
2.   Šā nolīguma mērķi ir šādi:
[..]
—
paredzēt nosacījumus pakāpeniskai preču, pakalpojumu un kapitāla tirdzniecības liberalizācijai,
[..].”
Šī nolīguma II sadaļā, kas attiecas uz preču brīvu apriti, ietvertajā 6. pantā ir noteikts:
“Kopiena un Ēģipte pārejas laikā, kas nepārsniedz 12 gadus pēc šā nolīguma stāšanās spēkā datuma, pakāpeniski izveido brīvās tirdzniecības zonu saskaņā ar šajā sadaļā paredzēto kārtību un atbilstoši 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību noteikumiem un pārējiem daudzpusējiem nolīgumiem par preču tirdzniecību, kas pievienoti Līgumam par Pasaules tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu [..].”
Šī paša nolīguma 8. pantā, kas saskaņā ar tā II sadaļas 1. nodaļas nosaukumu ir piemērojams rūpniecības ražojumiem, ir paredzēts:
“Ēģiptes izcelsmes produktu importēšana Kopienā ir atļauta bez muitas nodokļiem un jebkādiem citiem maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību, kā arī bez kvantitatīvajiem ierobežojumiem un jebkādiem citiem pasākumiem ar līdzvērtīgu iedarbību.”
Saskaņā ar Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma ar Ēģipti 27. pantu:
“Jēdziens “noteiktas izcelsmes preces” šīs sadaļas noteikumu piemērošanā un ar to saistītās administratīvās sadarbības metodes ir izklāstītas 4. protokolā.”
Saskaņā ar 4. protokola V sadaļā “Izcelsmes apliecinājums” ietvertā 16. panta 1. punktu:
“Kopienas izcelsmes izstrādājumi [preces], ko importē Ēģiptē, un Ēģiptes izcelsmes izstrādājumi [preces], ko importē Kopienā, gūst labumu no šā nolīguma noteikumiem, iesniedzot vienu no šādiem izcelsmes apliecinājumiem:
a)
preču aprites [pārvadājumu] sertifikāts EUR.1 [..]
[..].”
Saskaņā ar 4. protokola 17. panta 1. punktu “preču aprites [pārvadājumu] sertifikātu EUR.1 vai EUR.MED izsniedz eksportētājvalsts muitas iestādes”.
4. protokola 20. pantā ir noteikts:
“Kad noteiktas izcelsmes izstrādājumi [preces] atrodas muitas iestādes kontrolē Kopienā vai Ēģiptē, tās [muitas iestādes] nodrošina iespēju aizstāt izcelsmes apliecinājuma oriģināleksemplāru ar vienu vai vairākiem preču aprites [pārvadājumu] sertifikātiem EUR.1 vai EUR.MED, lai visus vai daļu no šiem izstrādājumiem [šīm precēm] nosūtītu uz citu vietu Kopienā vai Ēģiptē. EUR.1 vai EUR.MED aizstājējsertifikātu izsniedz tā muitas iestāde, kuras kontrolē izstrādājumi [preces] atrodas.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka
Helm Düngemittel
nopirka Ēģiptē preču partiju, ko veidoja 9300 metriskās tonnas urīnvielas, un nofraktēja kuģi, lai daļu no šīm precēm aizvestu uz Ternēzenu [
Terneuzen
] (Nīderlande) un otro daļu – uz Hamburgu (Vācija). Attiecībā uz visām precēm 2009. gada 2. februārī Ēģiptes muitas iestādes izsniedza preču pārvadājumu sertifikātu EUR.1 (turpmāk tekstā – “pārvadājumu sertifikāts”), kurā Ēģipte bija norādīta kā izcelsmes valsts.
2009. gada 11. februārī
Helm Düngemittel
iesniedza šo sertifikātu Nīderlandes muitas iestādēm un lūdza tās izsniegt preču pārvadājumu aizstājējsertifikātu EUR.1 (turpmāk tekstā – “pārvadājumu aizstājējsertifikāts”), paredzot sadalīt šo preču partiju un nosūtīt daļu no tās uz Vāciju.
2009. gada 12. februārī kuģis pienāca
Terneuzen
ostā, kurā tika izkrauta preču daļa, kam galamērķis bija Nīderlande. 2009. gada 13. februārī kuģis atstāja Nīderlandi. Atlikusī preču daļa tika izkrauta Hamburgā un laista brīvā apgrozībā 2009. gada 16. februārī.
2009. gada 24. februārī Nīderlandes muitas iestādes izsniedza pārvadājumu aizstājējsertifikātu attiecībā uz preču daļu, kas nosūtīta no Nīderlandes uz Vāciju.
2009. gada 2. martā
Helm Düngemittel
iesniedza papildu muitas deklarāciju par 2009. gada februāri attiecībā uz preču daļu, kas tika laista brīvā apgrozībā Vācijā. Šai deklarācijai tā pievienoja Nīderlandes muitas iestāžu izsniegto pārvadājumu aizstājējsertifikātu un lūdza piemērot Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā ar Ēģipti paredzēto preferenciālo muitas režīmu iepriekš minētajai preču daļai.
2009. gada 15. aprīlī
Hauptzollamt Krefeld
vaicāja Nīderlandes muitas iestādēm par to izsniegto pārvadājumu aizstājējsertifikātu. Savā atbildē minētās iestādes norādīja, ka šī sertifikāta izsniegšanas brīdī attiecīgās preces jau bija atstājušas Nīderlandi un tātad minētais sertifikāts tika izsniegts, pārkāpjot 4. protokola 20. pantu, jo šī sertifikāta izsniegšanas brīdī preces vairs nebija to kontrolē.
2010. gada 19. novembrī
Hauptzollamt Krefeld
nosūtīja
Helm Düngemittel
paziņojumu par ievedmuitas nodokļa uzlikšanu EUR 68 382,54 apmērā, pamatojoties uz to, ka ar pārvadājumu aizstājējsertifikātu nevarot tikt pierādīta attiecīgās preču daļas, kam galamērķis bija Vācija, preferenciālā Ēģiptes izcelsme.
2011. gada 24. februārī Nīderlandes muitas iestādes, atbildot uz Vācijas muitas iestāžu jauno pieprasījumu, norādīja, ka pārvadājumu aizstājējsertifikāta saturs atbilst patiesībai un ka tas nav ticis ne atcelts, ne atzīts par spēkā neesošu.
Helm Düngemittel
iesniedza sūdzību par
Hauptzollamt Krefeld
izdoto paziņojumu par nodokli, un šo sūdzību
Hauptzollamt Krefeld
noraidīja ar 2011. gada 16. novembra lēmumu.
Helm Düngemittel
par minēto lēmumu cēla prasību iesniedzējtiesā, lūdzot atcelt 2010. gada 19. novembra paziņojumu par nodokli. Tā norāda, ka 4. protokola 20. pantā esot paredzētas tiesības uz pārvadājumu aizstājējsertifikāta iegūšanu un ka šīs tiesības neesot atkarīgas no laikposma, kurā preces var atrasties muitas iestādes kontrolē. Turklāt nodokļa
a posteriori
uzlikšana esot nesaderīga ar tiesībām uz Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumā ar Ēģipti paredzētā preferenciālā režīma piemērošanu. Proti, nosakot, vai precēm ir preferenciāla izcelsme, eksportētājvalsts iestāžu vērtējumam esot noteicoša loma. Aplūkojamajā gadījumā Nīderlandes muitas iestāžu izsniegtajam pārvadājumu aizstājējsertifikātam esot jāatzīst tāda pati izcelsmes pierādījuma vērtība, kāda tam būtu, ja to būtu izsniegusi eksportētājvalsts.
Hauptzollamt Krefeld
lūdz prasību noraidīt. Tā uzskata, ka 4. protokolā neesot paredzēta pārvadājumu aizstājējsertifikāta
a posteriori
izsniegšana. Tādējādi konkrētais pārvadājumu aizstājējsertifikāts neļaujot pierādīt Vācijā importētās preču daļas izcelsmi.
Iesniedzējtiesas ieskatā ir skaidrs, ka attiecīgo preču izcelsme ir Ēģiptē. Vienīgais jautājums, par kuru pastāv šaubas, pēc tās domām, ir tas, vai ar
Helm Düngemittel
iesniegto pārvadājumu aizstājējsertifikātu var tikt pierādīta Vācijā importētās preču daļas preferenciālā izcelsme 4. protokola izpratnē. Iesniedzējtiesa uzskata, ka saskaņā ar minētā protokola 20. panta formulējumu pārvadājumu aizstājējsertifikāts var tikt izsniegts tikai tad, kad preces atrodas dalībvalsts, kas izsniedz šo sertifikātu, muitas iestādes kontrolē, lai tā varētu pārbaudīt, vai šī prece atbilst sākotnējā pārvadājumu sertifikātā aprakstītajai precei. Aplūkojamajā gadījumā tas tā neesot bijis, jo pārvadājumu aizstājējsertifikāta izsniegšanas brīdī attiecīgās preces jau bija brīvā apgrozībā. Tomēr no Tiesas judikatūras izrietot, ka pastāv izņēmumi no principa, saskaņā ar kuru preferenciālais režīms var tikt piemērots tikai tad, ja ticis iesniegts pienācīgs pierādījums par tiesībām uz šā režīma piemērošanu. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka aplūkojamajā lietā atteikums pārvadājumu aizstājējsertifikātu atzīt par izcelsmes pierādījumu esot balstīts uz tīri formālu pamatu.
Šajos apstākļos
Finanzgericht Düsseldorf
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai būtu jāuzskata, ka preču izcelsme nav pierādīta, ja precei izdots pārvadājumu sertifikāts attiecībā uz preču daļu atbilstoši 4. protokola [..] 20. pantam, kaut arī nav izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, jo pārvadājumu sertifikāta attiecībā uz preču daļu izdošanas brīdī prece neatradās tā izsniedzējas muitas iestādes kontrolē?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šo nolīgumu ieviestā preferenciālā muitas režīma izpratnē preču Ēģiptes izcelsme var tikt pierādīta pat tad, ja, precēm pienākot pirmajā dalībvalstī, tās tikušas sadalītas, lai daļu no šīm precēm nosūtītu uz kādu otru dalībvalsti, un ja pirmās dalībvalsts muitas iestāžu izsniegtais pārvadājumu aizstājējsertifikāts attiecībā uz šo preču daļu, kas nosūtīta uz otro dalībvalsti, neatbilst minētā nolīguma 4. protokola 20. pantā paredzētajiem šāda sertifikāta izsniegšanas nosacījumiem.
Vispirms ir jānorāda, ka saskaņā ar 4. protokola 20. pantu, kad kādas dalībvalsts vai Ēģiptes izcelsmes preces “atrodas” dalībvalsts vai Ēģiptes muitas iestādes “kontrolē”, ir iespējams – tostarp tālab, lai visas vai daļu no šīm precēm nosūtītu uz citu vietu Eiropas Savienībā, – aizstāt sākotnējo izcelsmes apliecinājuma ar vienu vai vairākiem pārvadājumu aizstājējsertifikātiem, ko izsniedz tā muitas iestāde, “kuras kontrolē izstrādājumi [preces] atrodas”.
No šī pēdējā izteiciena formulējuma izriet, ka pārvadājumu aizstājējsertifikāts muitas iestādēm ir jāizsniedz laikā, kad preces atrodas to kontrolē, vai – gadījumā, ja šīs iestādes veic preču faktisko pārbaudi, – pēc iespējas ātrāk pēc šīs pārbaudes pabeigšanas.
Konkrētajā gadījumā no lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka pamatlietā aplūkojamā preču partija tika sadalīta Nīderlandē, lai daļu no tās nosūtītu uz Vāciju. Pārvadājumu aizstājējsertifikātu attiecībā uz šo preču daļu Nīderlandes muitas iestādes izsniedza 11 dienas pēc tam, kad tā bija atstājusi Nīderlandes teritoriju. Tomēr no tā automātiski neizriet, ka šīs preču daļas izcelsme nevar tikt apliecināta atbilstoši Savienības tiesībām.
Ir taisnība, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru pārvadājumu sertifikāts ir uzskatāms par preču preferenciālo izcelsmi apliecinošu dokumentu un, ja tiktu pieļauts, ka papildus šiem izcelsmes pierādījumiem varētu atsaukties arī uz kādiem citiem pierādījumiem, tas kaitētu ar trešajām valstīm noslēgto brīvās tirdzniecības nolīgumu piemērošanas vienveidībai un drošībai (šajā ziņā skat. 1995. gada 23. februāra spriedumu lietā
C-334/93
Bonapharma
,
Recueil
, I-319. lpp.
, 16. punkts). Tātad prasība par pienācīgu izcelsmes pierādījumu nevar tikt uzskatīta par vienkāršu formalitāti, kuru var neievērot, ciktāl izcelsmes vieta ir pierādīta ar citiem pierādīšanas līdzekļiem (šajā ziņā skat. 2010. gada 25. februāra spriedumu lietā
C-386/08
Brita
, Krājums, I-1289. lpp.
, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesa ir jau nospriedusi, ka preču izcelsme ir jāapliecina eksportētājvalsts iestādēm un ka dalībvalstu muitas iestādēm principā ir jāatzīst eksportētājvalsts muitas iestāžu sniegtie vērtējumi, it īpaši tad, ja preferenciālais režīms ir ieviests ar starptautisku nolīgumu starp Savienību un kādu trešo valsti, pamatojoties uz savstarpējām saistībām (šajā ziņā skat. 2011. gada 15. decembra spriedumu lietā
C-409/10
Afasia Knits Deutschland
, Krājums, I-13331. lpp.
, 29. punkts, kā arī 2012. gada 8. novembra spriedumu lietā C‑438/11
Lagura Vermögensverwaltung
, 34.–36. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt brīvās tirdzniecības režīma ietvaros ar Savienību saistītās eksportētājvalsts iestāžu pieņemto lēmumu atzīšana, ko veic dalībvalstu muitas iestādes, ir nepieciešama, lai savukārt arī Savienība varētu prasīt no minētās valsts iestādēm ievērot lēmumu, ko dalībvalstu muitas iestādes pieņēmušas attiecībā uz preču, kuras tiek eksportētas no Savienības uz šo valsti, izcelsmi (šajā ziņā skat. 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā
218/83
Les Rapides Savoyards
u.c.,
Recueil
, 3105. lpp.
, 27. punkts).
No lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu sniegtā faktu apraksta, kas nav apstrīdēts, izriet, ka preču, ko
Helm Düngemittel
importēja no Ēģiptes, preferenciālo izcelsmi apliecina Ēģiptes muitas iestāžu izsniegtais pārvadājumu sertifikāts. Saskaņā ar šā sprieduma 33. punktā atgādināto judikatūru šāds sertifikāts ir uzskatāms par saistošu visām Savienības muitas iestādēm attiecībā uz tajā norādīto preču preferenciālo izcelsmi.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tāda situācija kā pamatlietā nav salīdzināma ar situāciju, kurā eksportētājvalsts izsniegtais pārvadājumu sertifikāts neatbilst 4. protokolā paredzētajiem nosacījumiem. Proti, otrajā minētajā gadījumā nevar tikt konstatēta visu Savienībā importēto preču preferenciālā izcelsme, savukārt pirmajā minētajā gadījumā attiecīgo Savienībā importēto preču izcelsmi joprojām apliecina pārvadājumu sertifikāts, ko pienācīgi izsniegušas Ēģiptes muitas iestādes.
Turklāt ir jāatgādina, ka starptautisko līgumu tiesības būtībā ir kodificētas Vīnes konvencijā un ka šajā konvencijā ietvertie noteikumi ir piemērojami tādam nolīgumam, kas noslēgts starp valsti un starptautisku organizāciju, tādam kā Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti, ciktāl šie noteikumi atspoguļo vispārējās starptautisko paražu tiesību normas (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Brita
, 40. un 41. punkts).
Situācija, kad importētājam, kam ir saskaņā ar 4. protokolu eksportētājvalsts izsniegtais pārvadājumu sertifikāts, tiek atteikta preferenciālā režīma piemērošana attiecībā uz tā Savienībā importētajām precēm, nav saderīga ar Vīnes konvencijas 26. un 31. pantā noteiktajiem principiem, kā arī ar Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīguma ar Ēģipti mērķiem, kas izklāstīti tā 1. pantā, un ir pretrunā minētā nolīguma 8. pantam.
Tomēr, ja tad, kad attiecīgās preces tiek ievestas Savienībā, tās tiek sadalītas, lai daļu no tām nosūtītu uz kādu citu vietu Savienībā 4. protokola 20. panta izpratnē, importētājam, kuram ticis izsniegts pārvadājumu aizstājējsertifikāts, lai gan minētajā tiesību normā paredzētie nosacījumi nebija izpildīti, bet kurš tomēr vēlas atsaukties uz Ēģiptes muitas iestāžu izsniegto pārvadājumu sertifikātu, ir jāpierāda, ka šī nodalītā preču daļa patiešām atbilst precēm, kuru preferenciālā izcelsme ir apliecināta ar Ēģiptes muitas iestāžu izsniegto pārvadājumu sertifikātu.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums ar Ēģipti ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šo nolīgumu ieviestā preferenciālā muitas režīma izpratnē preču Ēģiptes izcelsme var tikt pierādīta pat tad, ja, precēm pienākot pirmajā dalībvalstī, tās tikušas sadalītas, lai daļu no šīm precēm nosūtītu uz otru dalībvalsti, un ja pirmās dalībvalsts muitas iestāžu izsniegtais pārvadājumu aizstājējsertifikāts attiecībā uz šo preču daļu, kas nosūtīta uz otro dalībvalsti, neatbilst šī nolīguma 4. protokola 20. pantā paredzētajiem šāda sertifikāta izsniegšanas nosacījumiem.
Tomēr, lai to pierādītu, ir nepieciešams, pirmkārt, lai preču, kas sākotnēji importētas no Ēģiptes, preferenciālo izcelsmi apliecinātu saskaņā ar šo protokolu Ēģiptes muitas iestāžu izsniegtais pārvadājumu sertifikāts un, otrkārt, lai importētājs pierādītu, ka preču daļa, kas tikusi nodalīta šajā pirmajā dalībvalstī un nosūtīta uz otro dalībvalsti, atbilst preču daļai, kas importēta no Ēģiptes uz pirmo dalībvalsti. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir izpildīti pamatlietā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums, ar ko izveido asociāciju starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Ēģiptes Arābu Republiku, no otras puses, kurš parakstīts Luksemburgā 2001. gada 25. jūnijā un apstiprināts ar Padomes 2004. gada 21. aprīļa Lēmumu 2004/635/EK, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar šo nolīgumu ieviestā preferenciālā muitas režīma izpratnē preču Ēģiptes izcelsme var tikt pierādīta pat tad, ja, precēm pienākot pirmajā dalībvalstī, tās tikušas sadalītas, lai daļu no šīm precēm nosūtītu uz otru dalībvalsti, un ja pirmās dalībvalsts muitas iestāžu izsniegtais preču pārvadājumu aizstājējsertifikāts EUR.1 attiecībā uz šo preču daļu, kas nosūtīta uz otro dalībvalsti, neatbilst šī nolīguma 4. protokola par noteiktas izcelsmes izstrādājumu [preču] jēdziena definīciju un administratīvajām sadarbības metodēm, kurā grozījumi izdarīti ar ES un Ēģiptes Asociācijas padomes 2006. gada 17. februāra Lēmumu Nr. 1/2006, 20. pantā paredzētajiem šāda sertifikāta izsniegšanas nosacījumiem.

Tomēr, lai to pierādītu, ir nepieciešams, pirmkārt, lai preču, kas sākotnēji importētas no Ēģiptes, preferenciālo izcelsmi apliecinātu saskaņā ar šo protokolu Ēģiptes muitas iestāžu izsniegtais preču pārvadājumu sertifikāts EUR.1 un, otrkārt, lai importētājs pierādītu, ka preču daļa, kas tikusi nodalīta šajā pirmajā dalībvalstī un nosūtīta uz otro dalībvalsti, atbilst preču daļai, kas importēta no Ēģiptes uz pirmo dalībvalsti. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šie nosacījumi ir izpildīti pamatlietā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.