CELEX: 62010CJ0137
Artikel 207, stk. 2, EF og artikel 282 EF
De Europæiske Fællesskabers repræsentation for de nationale retsinstanser
kompetence tillagt Kommissionen
delegation af repræsentationskompetencen til andre fællesskabsinstitutioner
betingelser

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 207, stk. 2, EF og artikel 282 EF.
Denne anmodning er blevet fremsat under en tvist mellem De Europæiske Fællesskaber, repræsenteret ved Rådet for Den Europæiske
Union, og Région de Bruxelles-Capitale (Belgien) vedrørende lovligheden i forhold til EU-retten af de byggeafgifter, som sidstnævnte
myndighed har pålagt Rådet, og angår betingelserne for og de nærmere regler for, hvordan en anden EF-institution end Europa-Kommissionen
skulle være repræsenteret i en retssag ved en retsinstans i en medlemsstat.

Retsforskrifter

EU-retten
Da de faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt sted før den 1. december 2009, da Lissabon-traktaten trådte i kraft, er de
relevante primærretlige EU-bestemmelser de, der gjaldt før denne dato.
Artikel 207, stk. 2 og 3 EF bestemte:
»2.      Rådet bistås af et generalsekretariat, som ledes af en generalsekretær, der er højtstående repræsentant for den fælles udenrigs-
og sikkerhedspolitik, bistået af en vicegeneralsekretær med ansvar for Generalsekretariatets daglige drift. Generalsekretæren
og vicegeneralsekretæren udnævnes af Rådet, der træffer afgørelse med kvalificeret flertal.
Rådet træffer afgørelse om Generalsekretariatets organisation.
3.      Rådet fastsætter selv sin forretningsorden.
[…]«
Artikel 281 EF har følgende ordlyd:
»Fællesskabet har status som juridisk person.«
Artikel 282 EF var affattet således:
»Fællesskabet har i hver medlemsstat den videstgående rets- og handleevne, som vedkommende stats lovgivning tillægger juridiske
personer; det kan i særdeleshed erhverve og afhænde fast ejendom og løsøre og optræde som part i retssager. I denne henseende
repræsenteres det af Kommissionen.«
Euratomtraktatens artikel 185 havde samme indhold som artikel 282 EF.
Artikel 47 TEU bestemmer:
»Unionen har status som juridisk person.«
Artikel 335 TEUF, der svarer til artikel 282 EF, er nu sålydende:
»Unionen har i hver medlemsstat den videstgående rets- og handleevne, som vedkommende stats lovgivning tillægger juridiske
personer; det kan i særdeleshed erhverve og afhænde fast ejendom og løsøre og optræde som part i retssager. I denne henseende
repræsenteres det af Kommissionen. Unionen repræsenteres dog af hver af institutionerne inden for rammerne af deres administrative
autonomi for så vidt angår de spørgsmål, der vedrører deres respektive funktioner.«

Nationale bestemmelser
Ved bekendtgørelser af 12. juni og 18. december 2003 indførte regeringen i regionen Bruxelles-Capitale en afgift for udstedelse
af byggetilladelser med henblik på finansiering af offentlige tjenesteydelser, herunder navnlig på opførelse, ombygning og
modernisering af socialt boligbyggeri.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
For at kunne modtage delegationerne fra de nye medlemsstater indgav Rådet den 20. november 2002 en ansøgning om byggetilladelse
til regionen Bruxelles-Capitale med henblik på at ombygge sin hovedbygning, kaldet »Justus Lipsius«. Byggetilladelsen blev
bevilget ved forvaltningsakter af 12. og 22. december 2003. Heri var det imidlertid anført, at Rådet inden for en frist af
tolv måneder efter bevillingen af byggetilladelsen skulle betale et beløb på 1 109 750 EUR i byggeafgift.
Da Rådet betragtede sådanne afgifter som en skat, hvilken De Europæiske Fællesskaber er fritaget for i henhold til artikel
3 i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter, der oprindeligt var optrykt som bilag til
traktaten om oprettelse af et fælles Råd og en fælles Kommission for De Europæiske Fællesskaber, der blev undertegnet den
8. april 1965, og derefter, i kraft af Amsterdam-traktaten, til EF-traktaten, indgav Rådet den 23. januar 2004 en klage over
pålægget om betaling af de nævnte afgifter til collège d’urbanisme de la Région de Bruxelles-Capitale. I mangel af svar fra
denne myndighed inden for den lovbestemte frist klagede Rådet den 10. november 2004 til regeringen for regionen Bruxelles-Capitale
med henblik på ændring af byggetilladelsen for så vidt angår denne afgift.
Ved afgørelse af 14. juli 2005 afviste regionen Bruxelles-Capitale klagen under henvisning til, at klagefristen angiveligt
var udløbet. Rådet indbragte i sin egenskab af repræsentant for De Europæiske Fællesskaber et søgsmål om ophævelse for Conseil
d’État. Regeringen for regionen Bruxelles-Capitale nedlagde som sagsøgt en påstand om afvisning af stævningen med den begrundelse,
at Rådet ikke var behørigt repræsenteret.
Den forelæggende ret har anført, at Kommissionen i henhold til artikel 282 EF og Euratomtraktatens artikel 185 rent faktisk
ved dokument af 23. september 2005 bemyndigede Rådet til at indgive et sådant søgsmål. Den forelæggende ret har imidlertid
bemærket, at Kommissionen i sin bemyndigelse har udpeget en bestemt person til rettergangsfuldmægtig, nemlig »Jean Claude
Piris [generaldirektør for Rådets Juridiske Tjeneste], eller enhver anden person, som han udpeger, til at anlægge sag ved
det belgiske Conseil d’État med påstand om ophævelse af afgørelse truffet af regeringen for hovedstadsregionen Bruxelles den
14. juli 2005«. Den forelæggende ret har anført, at det i stævningen derimod er angivet, at stævningen er indleveret af »De
Europæiske Fællesskaber repræsenteret ved Rådet for Den Europæiske Union ved vicegeneralsekretær Pierre de Boissieu«. Det
følger heraf, at stævningen blev indleveret af en anden person end den, der ved navns nævnelse blev bemyndiget af Kommissionen,
mens det ikke fremgår af sagen, at Jean Claude Piris på sin side har udpeget Pierre de Boissieu til at anlægge sagen.
Under disse omstændigheder har Conseil d’État, der var af den opfattelse, at rækkevidden af artikel 207 EF og artikel 282
EF rent faktisk kunne give anledning til tvivl »navnlig vedrørende Conseil d’États kompetence til at sikre, at den sagsøgende
juridiske persons kompetente organ har truffet beslutning om sagsanlæg under overholdelse af de forskrifter om repræsentation,
som berører den«, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 282 [EF], navnlig ordene »[i] denne henseende repræsenteres det af Kommissionen«, der findes i artiklens andet
punktum, fortolkes således, at en institution har gyldig bemyndigelse til at repræsentere Fællesskabet alene på grundlag af
en bemyndigelse, hvorved Kommissionen har delegeret sin kompetence til at repræsentere Fællesskabet i retssager til denne
institution, uafhængigt af om bemyndigelsen ved navns nævnelse udpeger en fysisk person, som er beføjet til at repræsentere
den institution, der er delegeret til?
2)      Såfremt spørgsmålet besvares benægtende, spørges: Kan en national ret, såsom Conseil d’État, efterprøve, om en sag anlagt
af en europæisk institution, der har behørig bemyndigelse fra Kommissionen til at anlægge sagen efter betydningen i artikel
282, andet punktum, [EF], kan antages til realitetsbehandling ved at undersøge, om denne institution er repræsenteret af den
rigtige fysiske person, der har bemyndigelse til at anlægge sag ved den nationale ret?
3)      Subsidiært, og såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende, spørges: Skal artikel 207, stk. 2, første afsnit, første
punktum, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, nærmere bestemt ordene »bistået af en vicegeneralsekretær
med ansvar for Generalsekretariatets daglige drift«, fortolkes således, at Rådets vicegeneralsekretær gyldigt kan repræsentere
Rådet med henblik på sagsanlæg ved de nationale retsinstanser?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Det første spørgsmål
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den bemyndigelse, hvorved Kommissionen delegerede
sin beføjelse efter artikel 282 EF til at repræsentere Fællesskaberne ved en national retsinstans i en retssag, der vedrører
denne institution, til en anden fællesskabsinstitution, var gyldig, uafhængigt af om bemyndigelsen ved navns nævnelse udpegede
en fysisk person, som var beføjet til at repræsentere den institution, der meddelte delegationen.
Det skal indledningsvis fremhæves, at de faktiske omstændigheder, som ligger til grund for dette spørgsmål, vedrører bestemmelser
i EF-traktaten, der ikke længere er i kraft. Tillige angår det eneste spørgsmål, som er rejst af den forelæggende ret, spørgsmålet,
om De Europæiske Fællesskabers søgsmål kan antages til realitetsbehandling. Påkendelsen af de præjudicielle spørgsmål og Domstolens
svar herpå kan således, uanset spørgsmålenes brede og abstrakte formulering, begrænses til det, der er nødvendigt for, at
den forelæggende ret kan afklare dette spørgsmål.
Der bemærkes dernæst, at det i overensstemmelse med ordningen, ifølge traktaterne, jf. artikel 281 EF og Euratomtraktatens
artikel 184, udelukkende var Fællesskaberne og ikke deres institutioner, der havde status som juridiske personer i deres egenskab
af offentligretlige juridiske personer. Dette gælder i henhold til artikel 47 TEU også nu med hensyn til Unionen. Det fremgår
af artikel 282 EF og Euratomtraktatens artikel 185, at Fællesskaberne i hver medlemsstat havde den videstgående rets- og handleevne,
som vedkommende stats lovgivning tillægger juridiske personer. De kunne i særdeleshed erhverve og afhænde fast ejendom og
løsøre samt optræde som part i retssager, og de var i denne henseende repræsenteret af Kommissionen.
Kommissionen kunne delegere denne beføjelse ved en bemyndigelse til de øvrige institutioner for så vidt angår de tilfælde,
der vedrørte deres respektive funktioner.
I Fællesskabernes retsorden var det desuden af hensyn til en smidig administration, at Fællesskaberne konkret kunne repræsentere
med hensyn til erhvervelse og afhændelse af ejendom samt med hensyn til retssager anlagt ved de nationale retsinstanser af
den institution, der var berørt af den omtvistede retshandel eller retssag. Denne institution var nemlig bedst egnet til inden
for rammerne af sin administrative og funktionelle autonomi at bedømme og forsvare Fællesskabernes interesser i disse sager.
Med hensyn til bemyndigelsens rækkevidde følger det af karakteren af Kommissionens repræsentations- og delegationsbeføjelse,
at den kunne meddele en anden institution en bemyndigelse enten med eller uden angivelse af en fysisk person med henblik på
denne repræsentation. I sådanne tilfælde kunne såvel den bemyndigede institution som den fysiske person – hvis en sådan var
udpeget – give en advokat fuldmagt til at repræsentere Fællesskaberne.
Det må fremhæves, at praksis med en sådan delegation blev bekræftet og kodificeret i artikel 335 TEUF. I henhold til denne
bestemmelse kan hver institution inden for rammerne af sin administrative autonomi repræsentere Unionen for så vidt angår
de spørgsmål, der vedrører deres respektive funktioner.
I hovedsagen var den fysiske person, der er angivet ved navns nævnelse i bemyndigelsen, den juridiske rådgiver, dvs. chefen
for Rådets Juridiske Tjeneste, der på sin side bemyndigede en advokat til at repræsentere institutionen i retssagen for den
nationale retsinstans, for så vidt som der var advokattvang i henhold til retsplejereglerne i den berørte medlemsstat.
Da der følgelig var tale om en række af delegationer, hvoraf den første blev givet af Kommissionen til Rådet med udpegning
af en fysisk person i den bemyndigede institution, og en anden, som nævnte person meddelte en advokat med henblik på repræsentation
af denne institution for en national retsinstans, var delegationen gyldigt givet af Kommissionen, og den bemyndigede institution
var behørigt repræsenteret.
Henset til ovenstående betragtninger, skal det første spørgsmål besvares med, at den bemyndigelse, hvorved Kommissionen delegerede
sin beføjelse efter artikel 282 EF til at repræsentere Fællesskaberne ved en national retsinstans i en retssag, der vedrørte
denne institution, til en anden fællesskabsinstitution, var gyldig, uafhængigt af om bemyndigelsen ved navns nævnelse udpegede
en fysisk person, som var beføjet til at repræsentere den institution, der meddelte delegationen. I sådanne tilfælde kunne
såvel denne institution som den fysiske person – hvis en sådan var udpeget – give en advokat fuldmagt til at repræsentere
Fællesskaberne.

Det andet og det tredje spørgsmål
Henset til svaret på det første spørgsmål, er det ufornødent at besvare det andet og det tredje spørgsmål.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Den bemyndigelse, hvorved Europa-Kommissionen delegerede sin beføjelse efter artikel 282 EF til at repræsentere De Europæiske
Fællesskaber ved en national retsinstans i en retssag, der vedrørte denne institution, til en anden fællesskabsinstitution,
var gyldig, uafhængigt af om bemyndigelsen ved navns nævnelse udpegede en fysisk person, som var beføjet til at repræsentere
den institution, der meddelte delegationen. I sådanne tilfælde kunne såvel denne institution som den fysiske person – hvis
en sådan var udpeget – give en advokat fuldmagt til at repræsentere Fællesskaberne.
Underskrifter
*
Processprog: fransk.