CELEX: 62011CJ0251
Социална политика
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Клауза 5, точка 1
Последователни срочни трудови договори
Мерки за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на такива договори
Преобразуване на последния срочен договор в договор за неопределено време
Задължение за точно възпроизвеждане на основните клаузи от последния срочен договор

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 година (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 175, стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Huet и неговия работодател, Université de Bretagne occidentale [Западен бретонски университет] (наричан по-нататък „ЗБУ“), по повод условията на трудовия договор, сключен от него с този университет, вследствие преобразуването на последния му срочен трудов договор в договор за неопределено време.
Правна уредба
Правна уредба на Съюза
Според съображение 14 от Директива 1999/70 подписалите страни са пожелали да сключат Рамково споразумение относно срочната заетост, като определят общите принципи и минималните изисквания за срочни трудови договори и трудови правоотношения.
Съгласно член 1 от Директива 1999/70 тя има за цел „да въведе в действие [Р]амковото споразумение […], сключено […] между общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP), приложено по-долу“.
Втора и трета алинея от преамбюла на Рамковото споразумение гласят:
„Страните по настоящото споразумение приемат, че договори с неопределен[о време] са и ще продължават да бъдат общата форма на трудово правоотношение между работодатели и работници. Те също приемат, че срочните трудови договори отговарят, в определени обстоятелства, на нуждите и на работодателите, и на работниците.
Настоящото споразумение определя общите принципи и минималните изисквания, свързани със срочната работа, приемайки, че тяхното детайлно приложение трябва да отчита реалностите на специфичните национални, секторни и сезонни ситуации. То илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация и за използване на срочните трудови договори на база, приемлива за работодателите и работниците“.
Точки 6—8 и 10 от общите положения на Рамковото споразумение гласят следното:
„6.
като има предвид, че трудовите договори с неопределен[о време…] са общата форма на трудови правоотношения и допринасят за качеството на живот на работниците, и подобряват резултатите;
7.
като има предвид, че използването на срочни трудови договори, основаващи се на обективни причини, е начин да се предотврати злоупотребата;
8.
като има предвид, че срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците;
[…]
10.
като има предвид, че настоящото споразумение препраща към държавите членки и социалните партньори за определянето на реда и условията за прилагането на тези общи принципи, минимални изисквания и разпоредби, като се вземе предвид положението във всяка държава членка и условията в определени сектори и занятия, включително дейностите от сезонен характер“.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение то има за цел:
„а)
да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на [недопускане на] дискриминация;
б)
да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
Клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение има следното съдържание:
„Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“.
Клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение гласи:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на трудов договор [за неопределено време, които се намират в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
Клауза 5 от Рамковото споразумение, озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, посочва:
„1.
За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита [нуждите на] специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
а)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броя на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
а)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределен[о време]“.
Клауза 8, точка 3 от Рамковото споразумение има следното съдържание:
„Прилагането на разпоредбите на настоящото споразумение не представлява основателна причина за намаляване на общото ниво на закрила, предоставена на работниците в областта, обхваната от настоящото споразумение“.
Национална правна уредба
Член 13, параграф 1 от Закон № 2005-843 от 26 юли 2005 г. относно различните мерки за транспониране на общностното право в областта на публичната служба гласи:
„Когато служителят, назначен на постоянна длъжност, към датата на публикуване на настоящия закон е на служба или към тази дата е в отпуск, в изпълнение на разпоредбите на декрета, посочен в член 7 от Закон № 84-16 от 11 януари 1984 г. за разпоредбите относно статута на държавната служба, за подновяването на неговия договор се прилагат условията, предвидени в четвърта, пета и шеста алинея на член 4 от същия закон. Когато към датата на публикуване на настоящия закон служителят е на служба от поне шест години без прекъсване, при изтичането му неговият договор може да бъде възобновен само с изрично решение и за неопределено време. […]“.
Член 4 от Закон № 84-16 гласи:
„Като изключение от принципа, предвиден в член 3 от дял I на Общия статут, договорно наети служители могат да бъдат назначавани на работа в следните случаи:
o
Когато липсват държавни служители, които могат да осигурят изпълнението на съответните функции;
o
За длъжностите от нивото на категория A и в представителствата на държавата в чужбина, от другите категории, когато естеството на функциите или нуждите на службата го обосновават.
С наетите по този начин служители се сключват срочни договори за максимален срок от 3 години. Тези договори могат да бъдат подновявани с изрично решение. Продължителността на последователните договори не може да надвишава 6 години.
Ако в края на посочения в предходната алинея максимален период от 6 години тези договори се продължават, то това става само с изрично решение и за неопределено време. […]“
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Жалбоподателят по главното производство заема длъжността „изследовател“ в ЗБУ в продължение на шест последователни години. Той е назначен въз основа на поредица от последователни срочни трудови договори, подновявани без прекъсване от 1 март 2002 г. до 15 март 2008 г., като във всеки от тях се посочват функциите му на изследовател.
Съгласно член 13 от Закон № 2005-843 и в съответствие с искането на жалбоподателя в главното производство, при изтичането на последния срочен договор ЗБУ му предлага трудов договор за неопределено време. Този договор, подписан на 26 март 2008 г., предвижда, от една страна, че жалбоподателят по главното производство ще заема длъжността „инженер по проучванията“, с други думи, квалификация, различна от „изследовател“, и от друга страна, че неговото възнаграждение ще бъде по-ниско от получаваното преди това от него на основание на срочните договори.
Според жалбоподателя по главното производство, макар договорът му за неопределено време да предвижда функции, различни от упражняваните преди това от него, на практика изпълняваните функции остават непроменени.
На 26 май 2008 г. жалбоподателят по главното производство отправя до ЗБУ искане за промяна в неговия трудов договор за неопределено време, с мотива, че той представлява понижение в длъжността му и намалява възнаграждението му.
Това искане е мълчаливо отхвърлено от страна на ЗБУ.
Тогава жалбоподателят по главното производство сезира Тribunal administratif de Rennes с жалба, в която твърди, че е налице превишаване на правомощия и претендира, от една страна, отмяната на мълчаливото отхвърляне на искането му за промяна на трудовия договор за неопределено време, а от друга страна, промяна в последния в частта относно равнището на възнаграждение и естеството на функциите.
Според жалбоподателя по главното производство член 13 от Закон № 2005-843 задължително изисква, когато последният срочен трудов договор се продължава за неопределено време, той да възпроизвежда точно основните клаузи, съдържащи се в посочения срочен трудов договор.
При тези обстоятелства Тribunal administratif de Rennes решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„В случай че държавата реши да поднови договора на служител, назначен преди това в продължение на 6 години на срочен договор, предвид целите на [Директива № 1999/70] задължението да се сключи договор за неопределено време, предвидено в член 13 от Закона от 26 юли 2005 г., задължително ли изисква новият договор да възпроизвежда точно основните клаузи на последния сключен договор, по-специално свързаните с наименованието на длъжността и възнаграждението?“.
По допустимостта
Жалбоподателят по главното производство поддържа, че Съдът не е трябвало да бъде сезиран с поставения преюдициален въпрос, тъй като никоя от страните не се е позовала пред запитващата юрисдикция на нарушение на Директива 1999/70 или на някоя друга норма от правото на Съюза.
В това отношение следва да се напомни, че обстоятелството, че пред запитващата юрисдикция страните по главното производство не са изтъкнали проблем, свързан с правото на Съюза, не е пречка Съдът да може да бъде сезиран с подобен проблем. Като предвижда сезиране на Съда с преюдициално запитване, когато „е повдигнат въпрос пред национална юрисдикция“, член 267, втора и трета алинея ДФЕС не цели да сведе това сезиране единствено до случаите, в които някоя от страните по главното производство е поела инициативата да повдигне въпрос, свързан с тълкуването или валидността на правото на Съюза, а обхваща и случаите, в които такъв въпрос се повдига и от самата юрисдикция, която счита, че решение на Съда по него е „необходимо […], за да постанови своето решение“ (Решение от 16 юни 1981 г. по дело Salonia,
126/80, Recueil, стр. 1563
, точка 7).
Член 267 ДФЕС предоставя на националните юрисдикции възможност и при необходимост им налага задължение да отправят преюдициално запитване, когато установят, служебно или по искане на страните, че съществото на спора повдига въпрос, попадащ в приложното поле на първа алинея от този член. Националните юрисдикции разполагат с възможно най-широко право да сезират Съда, ако счетат, че висящото пред тях дело повдига въпроси във връзка с тълкуването или преценката на валидността на разпоредбите на правото на Съюза, по които въпроси те трябва да вземат решение (Решение от 16 януари 1974 г. по дело Rheinmühlen Düsseldorf,
166/73, Recueil, стр. 33
, точка 3 и Решение от 10 юли 1997 г. по дело Palmisani,
C-261/95, Recueil, стр. I-4025
, точка 20).
В случая е достатъчно да се констатира, че запитващата юрисдикция е счела за необходимо да поиска от Съда насоки за тълкуване на Директива 1999/70 и на приложеното към нея рамково споразумение, за да прецени съвместимостта с това рамково споразумение на националната правна уредба, предвиждаща преобразуването на срочен трудов договор в трудов договор за неопределено време и условията на това преобразуване.
Следователно възражението относно сезирането на Съда, повдигнато от жалбоподателя по главното производство, не може да бъде уважено, поради което трябва да се отговори на поставения въпрос.
По преюдициалния въпрос
В самото начало следва да се отбележи, че отправеният въпрос не посочва никаква конкретна разпоредба от Директива 1999/70 или от приложеното към нея рамково споразумение, чието тълкуване би било необходимо, за да позволи на запитващата юрисдикция да постанови решението си по спора в главното производство. В този въпрос се съдържа само обща препратка към Директива 1999/70.
Съгласно постоянната съдебна практика, когато въпросите са зададени неточно, Съдът може да извлече от всички предоставени от националната юрисдикция данни и от преписката по спора в главното производство разпоредбите от правото на Съюза, на които е необходимо да се направи тълкуване предвид предмета на спора (Решение от 10 февруари 2011 г. по дело Haribo Lakritzen Hans Riegel и Österreichische Salinen,
C-436/08 и C-437/08, Сборник, стр. I-305
, точка 32 и цитираната съдебна практика).
В своето определение запитващата юрисдикция се позовава на клауза 4, точка 1, клауза 5 и клауза 8, точка 3 от Рамковото споразумение.
Що се отнася до клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, която забранява по-неблагоприятното третиране на работниците на срочни трудови договори в сравнение с работници на трудов договор за неопределено време, които се намират в сходно положение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини, следва да се отбележи, че тази разпоредба в случая е ирелевантна. Всъщност, както твърди френското правителство, жалбоподателят по главното производство не се оплаква от различно третиране в сравнение с работниците на договори за неопределено време, назначени от ЗБУ.
Също така, предвид предмета на спора по главното производство, в настоящия случай е ирелевантна и клаузата за ненамаляване на нивото на закрила, предвидена в клауза 8, точка 3 от Рамковото споразумение. Всъщност, както следва от практиката на Съда, за да попадне в обхвата на предвидената в тази клауза забрана, твърдяното намаляване на нивото на закрила, от една страна, трябва да е свързано с „въвеждането в действие“ на Рамковото споразумение и от друга страна, да се отнася до „общото ниво на закрила“ на работниците на срочни договори (Решение от 23 април 2009 г. по дело Angelidaki и др.,
C-378/07-C-380/07, Сборник, стр. I-3071
, точка 126, както в този смисъл и Решение от 22 ноември 2005 г. по дело Mangold,
C-144/04, Recueil, стр. I-9981
, точка 52).
В случая жалбоподателят по главното производство не твърди, че обстоятелството, че в неговия нов договор за неопределено време не са възпроизведени точно основните клаузи на последния му срочен договор, води до намаляване на общото ниво на закрила на работниците, както изисква тази клауза.
В светлината на сведенията, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, и предвид факта, че член 13, параграф 1 от Закон № 2005-843 представлява мярка за предотвратяване на злоупотреба по смисъла на клауза 5 от Рамковото споразумение, следва да се приеме, че запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали последната клауза трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка, която в своята национална правна уредба предвижда преобразуване на срочните трудови договори в трудови договори за неопределено време — когато срочните трудови договори са достигнали определена продължителност, — е длъжна да изисква в трудовия договор за неопределено време да бъдат възпроизведени точно основните клаузи, съдържащи се в предходния договор.
Както следва от практиката на Съда, предмет на клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение е постигането на една от преследваните от него цели, а именно да се ограничи последователното използване на срочни трудови договори или правоотношения, което се счита за възможен източник на злоупотреба във вреда на работниците, като се предвидят известен брой разпоредби за минимална закрила, чието предназначение е да предотвратят поставянето на заетите лица в несигурно положение (вж. Решение от 4 юли 2006 г. по дело Adeneler и др.,
C-212/04, Recueil, стр. I-6057
, точка 63, Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точка 73 и Решение от 26 януари 2012 г. по дело Kücük, C-586/10, точка 25).
От втората алинея на преамбюла на Рамковото споразумение, от точки 6 и 8 от общите положения на това рамково споразумение и от практиката на Съда следва, че ползването на стабилна заетост е предвидено като основен елемент от закрилата на работниците, докато само при наличието на определени обстоятелства срочните трудови договори могат да отговарят на нуждите както на работодателите, така и на работниците (Решение по дело Mangold, посочено по-горе, точка 64 и Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 62).
При това положение клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение изисква от държавите членки, с цел да предотвратят злоупотребата от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, ефективно и задължително да приемат поне една от изброените в нея мерки, когато във вътрешното им право няма еквивалентни правни мерки. Така изброените в параграф 1, букви а)—в) от посочената клауза мерки, три на брой, са свързани съответно с обективни причини, които оправдават подновяването на такива трудови договори или правоотношения, с максималната обща продължителност на тези последователни срочни трудови договори или правоотношения и с броя на подновяванията им (вж. Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точки 74 и 151 и Определение от 1 октомври 2010 г. по дело Affatato, C-3/10, точки 43 и 44 и цитираната съдебна практика).
Както следва обаче от точка 33 от настоящото решение и обратно на поддържаното от Комисията, не може да се счита, че преобразуването на срочен договор в договор за неопределено време излиза извън приложното поле на Рамковото споразумение (вж. в този смисъл Решение от 8 септември 2011 г. по дело Rosado Santana,
C-177/10, Сборник, стр. I-7907
, точки 41—44). Всъщност в случая националният закон, който изисква от ЗБУ да преобразува последния срочен договор на жалбоподателя по главното производство в договор за неопределено време, действително попада в обхвата на превантивните мерки, изброени в клауза 5, точка 1, буква б) от Рамковото споразумение.
При това положение Съдът отбелязва многократно и че Рамковото споразумение не съдържа общо задължение за държавите членки да предвидят преобразуването в договори за неопределено време на срочните трудови договори (вж. по-специално Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 91).
Всъщност клауза 5, точка 2 от Рамковото споразумение по принцип оставя на държавите членки грижата да определят условията, при които срочните трудови договори или правоотношения се приемат за договори за неопределено време (вж. по-специално Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 81).
От гореизложеното следва, че Рамковото споразумение не конкретизира при какви условия могат да се използват договори за неопределено време.
Освен това следва да се напомни, че както следва от съображение 14 от Директива 1999/70, от трета алинея от преамбюла на Рамковото споразумение, от точки 7—10 от общите положения и от клауза 1 от Рамковото споразумение, последното няма за цел да хармонизира всички национални правила, свързани със срочните трудови договори, а цели единствено да определи общите принципи и минималните изисквания, като установи обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочни трудови договори, като ги закриля срещу дискриминацията и предотвратява злоупотребите, произтичащи от използването на последователни срочни трудови правоотношения или договори (вж. в този смисъл Решение от 13 септември 2007 г. по дело Del Cerro Alonso,
C-307/05, Сборник, стр. I-7109
, точки 26 и 36 и Решение от 15 април 2008 г. по дело Impact,
C-268/06, Сборник, стр. I-2483
, точка 111, както и Определение от 11 ноември 2010 г. по дело Vino, C-20/10, точка 54).
Като предписва ефективно и задължително приемане на поне една от изброените в нея мерки, които целят да предотвратят злоупотребите, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори, в случай че в националното право още не съществуват еквивалентни мерки, клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение определя обща цел за държавите членки, изразяваща се в предотвратяване на подобни случаи на злоупотреба, като същевременно им предоставя свобода на избор по отношение на начините за нейното постигане (Решение по дело Impact, посочено по-горе, точка 70).
Несъмнено, предоставената от Рамковото споразумение на държавите членки свобода на преценка не е неограничена, тъй като тя в никой случай не може да стигне дотам, че да оспори целта или полезния ефект на Рамковото споразумение (Решение по дело Adeneler и др., посочено по-горе, точка 82 и Решение по дело Angelidaki и др., посочено по-горе, точка 155).
Както твърди френското правителство в това отношение, ако държава членка позволяваше преобразуването на срочен трудов договор в трудов договор за неопределено време да се съпътства от съществени промени в основните клаузи на предходния договор в неблагоприятна като цяло за договорно наетия служител посока, при положение че предметът на задачите му и естеството на неговите функции остават същите, не може да се изключи възможността последният да бъде разубеден да сключи предлагания му нов договор и така да загуби ползата от стабилната заетост, чийто замисъл е да бъде основен елемент от закрилата на работниците.
При все това компетентните органи трябва в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори и/или практиката да проверят дали промените, въведени в основните клаузи на разглеждания в главното производство трудов договор, могат да бъдат квалифицирани като съществени промени в тези клаузи.
Предвид гореизложеното на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка, която в своята национална правна уредба предвижда преобразуването на срочните трудови договори в трудови договори за неопределено време, когато срочните трудови договори са достигнали определена продължителност, не е длъжна да изисква в трудовия договор за неопределено време да бъдат възпроизведени точно основните клаузи, съдържащи се в предходния договор. За да не възпрепятства обаче постигането на преследваните с Директива 1999/70 цели и нейното полезно действие, тази държава членка трябва да следи преобразуването на срочните трудови договори в трудови договори за неопределено време да не се съпътства от съществени промени в клаузите на предходния договор в неблагоприятна като цяло за заинтересованото лице посока, когато предметът на неговите задачи и естеството на функциите му остават същите.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Клауза 5 от Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 година, съдържащо се в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие(CEEP), трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка, която в своята национална правна уредба предвижда преобразуването на срочните трудови договори в трудови договори за неопределено време, когато срочните трудови договори са достигнали определена продължителност, не е длъжна да изисква в трудовия договор за неопределено време да бъдат възпроизведени точно основните клаузи, съдържащи се в предходния договор. За да не възпрепятства обаче постигането на преследваните с Директива 1999/70 цели и нейното полезно действие, тази държава членка трябва да следи преобразуването на срочни трудови договори в трудови договори за неопределено време да не се съпътства от съществени промени в клаузите на предходния договор в неблагоприятна като цяло за заинтересованото лице посока, когато предметът на неговите задачи и естеството на функциите му остават същите.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.