CELEX: 62013CJ0551
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2008/98/EB –15 straipsnis
Atliekų tvarkymas
Atliekų gamintojo galimybė pačiam jas apdoroti
Priimtas, bet dar neįsigaliojęs nacionalinis įstatymas, kuriuo perkeliama direktyva
Perkėlimo termino pabaiga
Tiesioginis veikimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinančios kai kurias direktyvas (
OL L 312, p. 3
) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR) SpA
(toliau – SETAR), kuriai priklauso turizmo ir viešbučių kompleksas S’Oru e Mari (Italija) vietovėje, ir Quartu S. Elena komunos dėl šios bendrovės atsisakymo mokėti komunalinių kietųjų atliekų šalinimo mokestį (
tassa per lo smaltimento dei rifiuti solidi urbani
, toliau – TARSU).
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2008/98 25, 28 ir 41 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„25)
Išlaidos turėtų būti paskirstomos taip, kad jos atspindėtų faktines su aplinka susijusias atliekų susidarymo ir tvarkymo išlaidas.
<...>
28)
Ši direktyva turėtų padėti ES tapti labiau „atliekas perdirbančia visuomene“, kuri vengtų atliekų susidarymo ir naudotų atliekas kaip išteklius. Šeštojoje Bendrijos aplinkosaugos veiksmų programoje visų pirma raginama imtis priemonių, užtikrinančių šaltinių atskyrimą, prioritetinių atliekų srautų surinkimą ir perdirbimą. Siekiant šio tikslo ir norint palengvinti bei patobulinti atliekų naudojimo galimybes, jei tai įmanoma techniniu, aplinkosaugos ir ekonominiu požiūriu, atliekos turėtų būti renkamos atskirai prieš pradedant naudojimo operacijas, kurias atliekant gaunami aplinkosaugos požiūriu geriausi bendri rezultatai. Valstybės narės turėtų skatinti, kad, siekiant aplinkos atžvilgiu patikimo valdymo, jei reikia, iš visų atliekų srautų būtų atskiriami pavojingi junginiai.
<...>
41)
Siekiant sukurti Europos atliekas perdirbančią visuomenę, kurioje labai efektyviai naudojami ištekliai, turėtų būti nustatyti pakartotinio atliekų naudojimo ir perdirbimo pasiruošimo tikslai. Valstybės narės laikosi skirtingų namų ūkių ir panašaus pobūdžio ir sudėties atliekų surinkimo metodų. Todėl reikia, kad pagal šiuos tikslus būtų atsižvelgta į skirtingas surinkimo sistemas skirtingose valstybėse narėse. Kitos kilmės atliekų, panašių į namų ūkių atliekas, srautai apima [2000 m. gegužės 3 d. Komisijos] sprendimu 2000/532/EB [, pakeičiančiu Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a dalį, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų medžiagų 1 straipsnio 4 dalį, (
OL L 226, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 151)] patvirtinto sąrašo 20 punkte nurodytas atliekas.“
Pagal Direktyvos 2008/98 1 straipsnį:
„Šia direktyva nustatomos priemonės, skirtos apsaugoti aplinką ir žmonių sveikatą užkertant kelią atliekų susidarymo ir tvarkymo žalingam poveikiui ar sumažinant jį ir sumažinant išteklių naudojimo bendrą poveikį bei padidinant tokio naudojimo veiksmingumą.“
Šios direktyvos 4 straipsnyje numatyta:
„1.   Atliekų prevencijos ir tvarkymo srities teisės aktuose kaip prioritetų eiliškumas nustatoma tokia atliekų hierarchija:
a)
prevencija;
b)
parengimas pakartotiniam naudojimui;
c)
perdirbimas;
d)
kitas naudojimas, pvz., naudojimas energijai gauti; ir
e)
šalinimas.
2.   Taikydamos 1 dalyje nurodytą atliekų hierarchiją valstybės narės imasi priemonių paskatinti naudoti tas galimybes, kurių rezultatas visais požiūriais palankiausias aplinkai. Todėl gali būti reikalingi konkretūs, hierarchijoje neišsitenkantys atliekų srautai, kai tai pagrindžiama gyvavimo ciklo samprata, aprėpiančia bendrą tokių atliekų susidarymo ir tvarkymo poveikį.
<...>“
Šios direktyvos 13 straipsnyje įtvirtinta:
„Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekų tvarkymas būtų atliekamas nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai ir nepakenkiant aplinkai, visų pirma:
a)
nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ar gyvūnams;
b)
nekeliant nepatogumų dėl triukšmo ar kvapų; ir
c)
nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypatingai svarbioms vietovėms.“
Direktyvos 2008/98 14 straipsnyje nurodyta:
„1.   Pagal principą „teršėjas moka“ atliekų tvarkymo išlaidas turi padengti pirminis atliekų gamintojas arba dabartinis ar ankstesnis atliekų turėtojas.
2.   Valstybės narės gali nuspręsti, kad atliekų tvarkymo išlaidas turi iš dalies arba visiškai padengti produkto, iš kurio susidarė atliekos, gamintojai ir kad tokio produkto platintojai gali pasidalyti šias išlaidas.“
Pagal šios direktyvos 15 straipsnį:
„1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad pirminis atliekų gamintojas ar kitas turėtojas pats atliktų atliekų apdorojimą arba patikėtų apdorojimo atlikimą prekiautojui, įstaigai ar įmonei, kuri atlieka atliekų apdorojimo operacijas, arba organizavimą privačiam arba valstybiniam atliekų surinkėjui, pagal 4 ir 13 straipsnius.
2.   Kai pirminis gamintojas ar turėtojas perduoda atliekas vienam iš 1 dalyje nurodytų fizinių ar juridinių asmenų preliminariam apdorojimui, atsakomybė už visiško panaudojimo ar šalinimo operaciją paprastai nėra panaikinama.
Nedarydamos poveikio [2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos] reglamento (EB) Nr. 1013/2006 [dėl atliekų vežimo (
OL L 190, p. 1
)] taikymui, valstybės narės gali nustatyti konkrečias atsakomybės sąlygas ir nuspręsti, kuriais atvejais pirminis gamintojas atsako už visą apdorojimo grandinę arba kuriais atvejais gamintojas ir turėtojas gali dalintis atsakomybe ar ji gali būti deleguojama apdorojimo grandinės dalyviams.
3.   Valstybės narės gali, laikydamosi 8 straipsnio, nuspręsti, kad atsakomybę už atliekų tvarkymo organizavimą turi iš dalies arba visiškai prisiimti produkto, iš kurio susidarė atliekos, gamintojai ir kad tokio produkto platintojai gali irgi prisiimti šią atsakomybę.
<...>“
Italijos teisė
2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminio dekreto Nr. 152 dėl aplinkos apsaugos normų (
decreto legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale
) (GURI, Paprastasis priedas, Nr. 88, 2006 m. balandžio 14 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 152/2006) 188 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Specialiųjų atliekų gamintojas arba turėtojas atlieka savo pareigas tokia eilės tvarka:
a)
pats šalina atliekas;
b)
perduoda atliekas leidimą pagal galiojančius teisės aktus turintiems tretiesiems asmenims;
c)
perduoda atliekas viešąją komunalinių atliekų surinkimo paslaugą administruojantiems subjektams, su kuriais sudaryta speciali sutartis;
d)
veža pavojingas atliekas geležinkeliu, jei atstumas viršija tris šimtus penkiasdešimt kilometrų, o kiekis – dvidešimt penkias tonas;
e)
eksportuoja atliekas laikydamasis 194 straipsnyje nustatytos tvarkos.“
Siekiant užtikrinti direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę, Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 188 straipsnio 1 dalis buvo pakeista 2010 m. gruodžio 3 d. Įstatyminio dekreto Nr. 205, kuriame įtvirtintos 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinančios kai kurias direktyvas, įgyvendinimo nuostatos (
decreto legislativo n. 205 – Disposizioni di attuazione delle direttiva 2008/98/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 19 novembre 2008 relativa ai rifiuti e che abroga alcune direttive
) (GURI, Paprastasis priedas, Nr. 288, 2010 m. gruodžio 10 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 205/2010), 16 straipsnio 1 dalimi taip:
„Pirminis atliekų gamintojas ar kitas jų turėtojas pats apdoroja atliekas arba patiki atlikti apdorojimą tarpininkui, prekiautojui, įstaigai ar įmonei, kuri atlieka atliekų apdorojimo operacijas, arba privačiam ar valstybiniam atliekų surinkėjui pagal 177 ir 179 straipsnius. Nedarant poveikio kitų šio straipsnio dalių taikymui, pirminis gamintojas arba turėtojas lieka atsakingas už visą apdorojimo grandinę, turint omenyje tai, kad, kai pirminis gamintojas arba turėtojas perduoda atliekas vienam iš šioje dalyje nurodytų subjektų, kad būtų atliktas pirminis apdorojimas, iš principo jam išlieka nurodyta atsakomybė.“
Be to, Įstatyminio dekreto Nr. 205/2010 16 straipsnio 1 dalimi po Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 188 straipsniu buvo įterpti 188bis ir 188ter straipsniai, kurie pavadinti atitinkamai „Atliekų atsekamumo kontrolė“ ir „Atliekų atsekamumo kontrolės sistema (
Sistri
)“.
Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 188bis straipsnyje nurodyta:
„1.   Įgyvendinant 177 straipsnio 4 dalies nuostatas, atliekų atsekamumas turi būti užtikrintas nuo jų gamybos iki galutinio pristatymo vietos.
2.   Šiam tikslui pasiekti atliekų tvarkymas turi būti atliekamas:
a)
laikantis pareigų, susijusių su atliekų atsekamumo kontrolės sistema (
Sistri
), numatyta 2009 m. liepos 1 d. Dekreto įstatymo Nr. 78, atlikus pakeitimus pertvarkyto į 2009 m. rugpjūčio 3 d. Įstatymą Nr. 102, 14bis straipsnyje ir 2009 m. gruodžio 17 d. aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekrete [(GURI, Paprastasis priedas, Nr. 9, 2010 m. sausio 13 d., p. 1)], arba
b)
laikantis pareigų, susijusių su atliekų pakrovimo ir išvertimo registrų ir identifikavimo formų tvarkymu, kaip numatyta 190 ir 193 straipsniuose.
<...>“
Įstatyminio dekreto Nr. 205/2010 16 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „šio straipsnio nuostatos įsigalioja kitą dieną po to, kai baigiasi 2009 m. gruodžio 17 d. [aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro] dekreto 12 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas“.
Pagal 2009 m. gruodžio 17 d. aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekreto 12 straipsnio 2 dalį „siekiant užtikrinti pareigų pagal teisės aktus laikymąsi ir tinkamą
Sistri
veikimą, tuose pačiuose straipsniuose nurodytos įstaigos vis dėlto turi laikytis įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 190 ir 193 straipsniuose nurodytų nuostatų vieną mėnesį po
Sistri
įdiegimo, kaip nurodyta 1 ir 2 straipsniuose.“
2009 m. gruodžio 17 d. aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekreto 1 straipsnio 1 ir 4 dalyse nurodyta:
„1.   Atliekų atsekamumo kontrolės sistema (
Sistri
), kurią administruoja
Comando carabinieri per la Tutela dell’Ambiente
(Aplinkos apsaugos policijos poskyris), pradedama taikyti:
a)
po 180 dienų nuo šio dekreto įsigaliojimo dienos pavojingų atliekų pirminiams gamintojams, įskaitant numatytus įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 212 straipsnio 8 dalyje, kurių darbuotojų skaičius ne didesnis nei 50; įmonėms ir įstaigoms, kurios yra pirminės nepavojingų atliekų, numatytų to paties įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 184 straipsnio 3 dalies c, d ir g punktuose, gamintojos ir kuriose dirba daugiau nei 50 darbuotojų; prekybininkams ir tarpininkams, konsorciumams, sudarytiems kai kurių rūšių atliekoms naudoti ir perdirbti, organizuojantiems šių atliekų tvarkymą jų narių naudai; įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 212 straipsnio 5 dalyje numatytoms įmonėms, surenkančioms ir vežančioms specialiąsias atliekas; įmonėms ir įstaigoms, vykdančioms atliekų naudojimo ir šalinimo operacijas, ir šio dekreto 5 straipsnio 10 dalyje numatytiems subjektams,
b)
po 210 dienų nuo šio dekreto įsigaliojimo dienos įmonėms ir įstaigoms, kurios yra pirminės pavojingų atliekų gamintojos, įskaitant numatytas Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 212 straipsnio 8 dalyje, kuriose dirba mažiau nei 50 darbuotojų; įmonėms ir įstaigoms, kurios yra pirminės nepavojingų atliekų, numatytų šio įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 184 straipsnio 3 dalies c, d ir g punktuose, gamintojos ir kuriose dirba 11‐50 darbuotojų.
<...>
4.   Įmonės ir įstaigos, kurios yra pirminės nepavojingų atliekų, numatytų įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 184 straipsnio 3 dalies c, d ir g punktuose, gamintojos ir kuriose dirba ne daugiau kaip 10 darbuotojų, įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 212 straipsnio 8 dalyje numatytos įmonės, kurios surenka ir veža nepavojingas savo atliekas, Civilinio kodekso 2135 straipsnyje nurodyti ūkininkai, gaminantys nepavojingas atliekas, įmonės ir įstaigos, kurios yra pirminės nepavojingų atliekų, atsirandančių dėl veiklos, kuri skiriasi nuo įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 184 straipsnio 3 dalies c, d ir g punktuose nurodytos veiklos, gamintojos, savanoriškai gali prisijungti prie
Sistri
nuo 1 dalies b punkte nurodytos datos.“
2009 m. gruodžio 17 d. aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekrete nurodytos
Sistri
įdiegimo terminas – 2012 m. birželio 30 d. – buvo nustatytas 2011 m. rugpjūčio 13 d. Dekretu įstatymu Nr. 138 (GURI, Nr. 188, 2011 m. rugpjūčio 13 d., p. 1), pastarasis 2011 m. rugsėjo 14 d. Įstatymu Nr. 148 (GURI, Nr. 216, 2011 m. rugsėjo 16 d., p. 1) su daliniais pakeitimais buvo pertvarkytas į įstatymą, šis iš dalies pakeistas 2011 m. gruodžio 29 d. Dekretu įstatymu Nr. 216 (GURI, Nr. 302, 2011 m. gruodžio 29 d., p. 8), o šis 2012 m. vasario 24 d. Įstatymu Nr. 14 (GURI, Paprastasis priedas Nr. 48, 2012 m. vasario 27 d.) su daliniais pakeitimais buvo pertvarkytas į įstatymą.
2012 m. birželio 22 d. Dekreto įstatymo Nr. 83 dėl skubos priemonių, skirtų šalies vystymui (
decreto-legge n. 83 – Misure urgenti per la crescita del Paese
) (GURI, Paprastasis priedas, Nr. 147, 2012 m. birželio 26 d.), su daliniais pakeitimais pertvarkyto į įstatymą 2012 m. rugpjūčio 7 d. Įstatymu Nr. 134 (GURI, Paprastasis priedas, Nr. 187, 2012 m. rugpjūčio 11 d.), 52 straipsnio 1 ir 2 dalimis
Sistri
įdiegimo terminas buvo sustabdytas iki 2013 m. birželio 30 d. ir nurodyta, kad šis naujas terminas turi būti nustatytas aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekretu.
2013 m. kovo 20 d. Aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekreto dėl laipsniško
Sistri
įdiegimo (
decreto – Termini di riavvio progressivo del Sistri
) (GURI, Nr. 92, 2013 m. balandžio 19 d., p. 16) 1 straipsnyje buvo nustatytas
Sistri
įdiegimo terminas: 2013 m. spalio 1 d. – taikomas pirminiams pavojingų specialių atliekų gamintojams, kurių darbuotojų skaičius didesnis nei dešimt darbuotojų, ir įstaigoms ir įmonėms, kurios tvarko pavojingas specialias atliekas (1 dalis), 2014 m. kovo 3 d. – taikomas kitoms įstaigoms ir įmonėms, kurios turi įsiregistruoti
Sistri
(2 dalis), tačiau jos gali savanoriškai prisijungti prie
Sistri
nuo 2013 m. spalio 1 d. (3 dalis).
Galiausiai 2013 m. rugpjūčio 31 d. Dekreto įstatymo Nr. 101 dėl skubių nuostatų, taikomų norint įgyvendinti racionalizavimo viešojo administravimo institucijose tikslus (
decreto-legge n. 101 – Disposizioni urgenti per il perseguimento di obiettivi di razionalizzazione nelle pubbliche amministrazioni
) (GURI, Nr. 204, 2013 m. rugpjūčio 31 d., p. 1), su daliniais pakeitimais pertvarkyto į įstatymą 2013 m. spalio 30 d. Įstatymu Nr. 125 (GURI, Nr. 255, 2013 m. spalio 30 d., p. 1), 11 straipsnio 3bis dalyje nurodyta:
„Dešimties mėnesių laikotarpiu po 2013 m. spalio 1 d. įstatyminio dekreto [Nr. 152/2006] 188, 189, 190 ir 193 straipsniuose nurodytos nuostatos ir įpareigojimai tebetaikomi pagal teisės aktą, galiojusį iki įstatyminiu dekretu [Nr. 205/2010] padarytų dalinių pakeitimų įterpimo, ir taikomos susijusios sankcijos. <...>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2010 m. lapkričio 30 d. SETAR pranešė Quartu S. Elena komunai, kad nuo 2011 m. sausio 1 d. nebemokės TARSU už komunos teikiamos atliekų šalinimo paslaugos administravimą, nes nuo šios datos viešbučių komplekso gaminamų atliekų šalinimo funkcija patikima vykdyti specialiajai įmonei, vadovaujantis Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 188 straipsniu ir Direktyvos 2008/98/EB 15 straipsniu.
2010 m. gruodžio 7 d. sprendimu Quartu S. Elena komuna informavo SETAR, jog šiai lieka prievolė mokėti TARSU taip pat 2011 m., nes šiuo klausimu nesvarbu, kad ši bendrovė pati šalins atliekas.
SETAR prevencijos tikslais kreipėsi į
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna
(Sardinijos regiono administracinis teismas) su prašymu panaikinti Quartu S. Elena komunos sprendimą dėl TARSU tarifų nustatymo 2011 m. Šis teismas patenkino SETAR reikalavimą.
Vykstant administraciniam procesui
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna
SETAR gavo pagrindinėje byloje ginčijamą pranešimą apie mokesčio dydį, kuriame nurodyta 171216 eurų suma ir kuris grindžiamas 2011 m. TARSU tarifu.
2012 m. lapkričio 20 d. Quartu S. Elena komuna, laikydamasi
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna
sprendimo nurodymų, iš dalies atleido SETAR nuo mokesčio ir atsiuntė naują pranešimą apie mokesčio dydį, kuriame reikalaujama suma buvo sumažinta 74193 eurais.
Dėl bylos esmės reikia nurodyti, kad SETAR kreipėsi į
Commissione tributaria provinciale di Cagliari
(Kaljario provincijos mokestinių ginčų komisija) prašydama panaikinti Quartu S. Elena komunos atsiųstus pranešimus apie mokesčio dydį. Grįsdama savo skundą ji tvirtino, kad šie pranešimai apie mokesčio dydį prieštarauja visų pirma Direktyvos 2008/98 15 straipsniui ir Sąjungos teisėje pripažintam principui „teršėjas moka“ ir kad, remiantis minėtu principu ir direktyva, ji turėtų būti atleista nuo TARSU mokėjimo, nes ji tiesiogiai pašalino jos pagamintas atliekas.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad
Commissione tributaria provinciale di Cagliari
mano, kad dėl Direktyvos 2008/98 15 straipsnio perkėlimo į nacionalinę teisę buvo patvirtinta priemonė, net jei ši priemonė dar neįsigaliojo. Tačiau, pirma, šis teismas abejoja, ar 15 straipsnis, atsižvelgiant į jo besąlyginį ir pakankamai tikslų turinį, gali būti laikomas tiesiogiai taikomu pagrindinei bylai. Antra, jis nori išsiaiškinti, ar tokiais teisės aktais, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, tinkamai įgyvendinamas Direktyvos 2008/98 15 straipsnis, nes pagal šį straipsnį ir privačiam asmeniui suteikiama galimybė, naudojantis tinkamomis priemonėmis ir turimais profesiniais gebėjimais, pačiam šalinti atliekas, o dėl šios priežasties jis atleidžiamas nuo su šalinimu susijusių išlaidų padengimo, išskyrus „socialinio administravimo“ mokestį, kurio procentinę dalį jis turi bet kuriuo atveju mokėti už universaliosios paslaugos buvimą.
Šiomis aplinkybėmis
Commissione tributaria provinciale di Cagliari
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį klausimą:
„Ar Bendrijos teisei prieštarauja Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 188 straipsnyje ir 2009 m. [gruodžio] 17 d. aplinkos, teritorijos ir jūros apsaugos ministro dekrete įtvirtinta nuostata, pagal kurią direktyvą [2008/98] perkeliančio teisės akto įsigaliojimas atidedamas, kol bus priimtas ministro dekretas, kuriuo nustatomos techninės taisyklės ir šio perkėlimo akto įsigaliojimo data?“
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
Italijos vyriausybės nuomone, priejudicinis klausimas nepriimtinas. Iš tiesų, pirma, šis klausimas susijęs ne su Sąjungos teisės nuostatų, bet su nacionalinės teisės nuostatų aiškinimu. Antra, bet kuriuo atveju šis klausimas neturi nieko bendro su pagrindinės bylos dalyku, dėl kurio sprendimas turi būti priimtas remiantis atitinkamais nacionalinės teisės aktais ir – darant prielaidą, kad atitinkami Sąjungos teisės aktai taikomi tiesiogiai, – remiantis šiais teisės aktais. Tačiau aiškintis, ar šioje byloje reikia kelti klausimą dėl vėlavimo perkelti Direktyvą 2008/98 į nacionalinę teisę arba dėl jos neperkėlimo, nėra svarbu norint išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme iškeltą bylą.
Komisija neteigia, kad prejudicinis klausimas nepriimtinas, bet siūlo jį performuluoti taip, kad iš esmės būtų klausiama, ar, pirma, pagal Direktyvą 2008/98, būtent jos 15 straipsnį, leidžiama privačiam asmeniui pačiam šalinti atliekas, ir taip jis gali būti atleidžiamas nuo atitinkamo komunalinio mokesčio mokėjimo, ir, antra, pagal Sąjungos teisę draudžiami Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalį perkeliantys teisės aktai, kurių įsigaliojimas atidedamas, kol bus priimtas naujas nacionalinės teisės aktas, kuriuo nustatomos techninės taisyklės ir šio perkėlimo akto įsigaliojimo data.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo nuspręsti, ar tam tikros nacionalinės teisės nuostatos atitinka Sąjungos teisę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką per pagal SESV 267 straipsnį pradėtą procedūrą jis neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės normų suderinamumo su Sąjungos teise ir aiškinti nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo
Vueling Airlines
, C‑487/12,
EU:C:2014:2232
, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti bet kokį su Sąjungos teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį šiam įvertinti tokį suderinamumą, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (žr., be kita ko, Sprendimo
Lombardini ir Mantovani
, C‑285/99 ir C‑286/99,
EU:C:2001:640
, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikia pridurti, kad šioje byloje iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikęs teismas visų pirma abejoja dėl to, ar, darant prielaidą, jog Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalyje privatiems asmenims suteikiama teisių, kuriomis jie gali tiesiogiai remtis valstybės narės teismuose. Taigi nėra pagrįsta teigti, kad ginčas neturi jokio ryšio su Sąjungos teise.
Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti Italijos vyriausybės pateiktus prieštaravimus dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo.
Dėl esmės
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar
—
pirma, Sąjungos teisė ir Direktyva 2008/98 turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuriuo viena šios direktyvos nuostata perkeliama į nacionalinę teisę, tačiau kurio įsigaliojimas priklauso nuo priėmimo vėlesnio vidaus akto, kuriuo nustatomos techninės taisyklės ir įsigaliojimo data, nors minėtos direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas yra praėjęs, ir
—
antra, Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalis, taikoma kartu su jos 4 ir 13 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta atliekų gamintojo ar turėtojo galimybė pačiam jas pašalinti ir šitaip būti atleistam nuo komunalinio atliekų šalinimo mokesčio.
Siekiant atsakyti į šitaip suformuluoto klausimo pirmą dalį, reikia priminti, kad valstybės narės pareiga imtis visų būtinų priemonių siekiant direktyvoje numatyto rezultato įtvirtinta SESV 288 straipsnio trečioje pastraipoje ir Direktyvoje 2008/98 kaip privaloma pareiga. Ši pareiga imtis visų bendrųjų ar specialiųjų priemonių nustatyta visoms valstybių narių valdžios institucijoms, tarp jų ir teisminėms, kurios turi laikytis savo kompetencijos ribų (žr., be kita ko, Sprendimo
Waddenvereniging ir Vogelbeschermingsvereniging
, C‑127/02,
EU:C:2004:482
, 65 punktą).
Iš teismų praktikos taip pat matyti, kad net tais atvejais, kai valstybės narės perkeldamos direktyvą į nacionalinę teisę turi didelę diskreciją pasirinkti priemones, šios valstybės privalo užtikrinti visišką šios direktyvos veiksmingumą ir laikytis joje nustatytų terminų, kad ji būtų vienodai vykdoma visoje Sąjungoje (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Italija
, 10/76,
EU:C:1976:125
, 12 punktą).
Šiuo atveju pagal Direktyvos 2008/98 40 straipsnio 1 dalį valstybės narės turėjo priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie būtini įgyvendinant šią direktyvą, ne vėliau kaip iki 2010 m. gruodžio 12 d.
Reikia pridurti, kad minėtoje direktyvoje nenumatyta nei leidžianti nukrypti nuostata, susijusi su priemonių, skirtų jos 15 straipsnio 1 dalies perkėlimui į nacionalinę teisę užtikrinti, įsigaliojimu, nei bendresnė išimtis, suteikianti valstybėms narėms galimybę teisėtai po 2010 m. gruodžio 12 d. perkelti iki šios datos priimtų perkėlimo į nacionalinę teisę priemonių įsigaliojimą.
Vadinasi, į pateikto klausimo pirmą dalį reikia atsakyti: Sąjungos teisė ir Direktyva 2008/98 turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuriuo viena šios direktyvos nuostata perkeliama į nacionalinę teisę, tačiau kurio įsigaliojimas priklauso nuo vėlesnio vidaus akto priėmimo, jei šis aktas įsigalioja pasibaigus minėtoje direktyvoje nustatytam perkėlimo į nacionalinę teisę terminui.
Antra, kalbant apie klausimą, ar pagal Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos numatyti pirminio atliekų gamintojo ar turėtojo galimybę pačiam jas pašalinti ir šitaip būti atleistam nuo komunalinio atliekų šalinimo mokesčio, reikia nurodyti, jog iš šios nuostatos formuluotės aiškiai matyti, kad pagal ją valstybės narės neprivalo tokios galimybės numatyti.
Iš tiesų pagal Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalį valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad pirminis atliekų gamintojas ar kitas turėtojas arba pats apdorotų atliekas, arba patikėtų atlikti apdorojimą prekiautojui, įstaigai ar įmonei, kuri atlieka atliekų apdorojimo operacijas, arba privačiam ar valstybiniam atliekų surinkėjui, kaip numatyta 4 ir 13 straipsniuose.
Taigi pagal šią 15 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms leidžiama pasirinkti iš kelių galimybių, ir, kitaip, nei tvirtina SETAR, nuoroda į Direktyvos 2008/98 4 ir 13 straipsnius negali būti aiškinama taip, kad ja apribojama valstybių narių diskrecija ir dėl to jos privalo pripažinti pirminio atliekų gamintojo ar atliekų turėtojo teisę pačiam apdoroti šias atliekas ir taip juos atleisti nuo pareigos finansiškai prisidėti prie viešųjų tarnybų įdiegtos atliekų tvarkymo sistemos.
Konkrečiai kalbant, reikia nurodyti, kad remiantis Direktyvos 2008/98 4 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta atliekų hierarchija, kuri turi būti taikoma teisės aktuose ir įgyvendinant atliekų prevencijos ir tvarkymo politiką, negalima daryti išvados, jog pirmenybę reikia teikti sistemai, kuri leidžia atliekų gamintojams patiems jas šalinti. Priešingai, atliekų šalinimas, remiantis šia hierarchija, nurodytas paskutinis.
Beje, tik aiškinant taip, kad Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms pripažįstama didelė diskrecija ir nereikalaujama, kad jos leistų pirminiam atliekų gamintojui ar turėtojui pačiam šalinti šias atliekas, galima tinkamai atsižvelgti į Direktyvos 2008/98 41 konstatuojamojoje dalyje nurodytą aplinkybę, kad valstybės narės laikosi skirtingų atliekų surinkimo metodų, ir į tai, kad atliekų surinkimo sistemos yra labai skirtingos.
Be to, šis aiškinimas grindžiamas Direktyvos 2008/98 14 straipsniu, susijusiu su atliekų tvarkymo išlaidų padalijimu. Iš tiesų šiuo straipsniu, kuris iš esmės identiškas 2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/12/EB dėl atliekų (
OL L 114, p. 9
) 15 straipsniui, kuris jį pakeitė, valstybės narės įpareigojamos numatyti, kad atliekų tvarkymo išlaidas turi padengti visi atliekų gamintojai ir turėtojai (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Futura Immobiliare ir kt
., C‑254/08,
EU:C:2009:479
, 46 punktą). Jei būtų vadovaujamasi SETAR siūlomu aiškinimu, ši nuostata būtų nebeveiksminga, nes ja būtų leidžiama atliekų gamintojams ar turėtojams išvengti atliekų tvarkymo sistemų, kurias turi įdiegti valstybės narės, finansavimo.
Šiuo klausimu reikia priminti: kadangi Sąjungos teisėje nėra jokio teisės akto, kuris numatytų valstybėms narėms privalomą konkretų komunalinių atliekų šalinimo išlaidų padengimo metodą, šis padengimas gali, jeigu atitinkama valstybė narė taip pasirenka, būti užtikrinamas mokesčiais arba bet kuriuo kitu būdu, ir nacionalinės teisės nuostata, komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo finansavimo tikslais numatanti, pavyzdžiui, mokestį, apskaičiuojamą remiantis galinčių susidaryti atliekų kiekio įvertinimu, o ne faktiškai susidariusių ir perduotų tvarkyti atliekų kiekiu, neturi būti laikoma prieštaraujančia Direktyvai 2008/98 (šiuo klausimu, kiek tai susiję su Direktyva 2006/12, žr. Sprendimo
Futura Immobiliare ir kt
.,
EU:C:2009:479
, 52–54 punktus).
Tačiau, nors tiesa, kad kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos šioje srityje turi plačią diskreciją nustatyti tokio mokesčio, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, apskaičiavimo būdus, šitaip nustatytas mokestis negali viršyti to, kas būtina siekiant šio finansavimo tikslo (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Futura Immobiliare ir kt
.,
EU:C:2009:479
, 55 punktą).
Taigi šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, ar TARSU nelems to, kad pirminis atliekų gamintojas ar jų turėtojas, kaip antai SETAR, kuris pats pašalina atliekas, turės padengti išlaidas, akivaizdžiai neproporcingas pagamintų ir (arba) atliekų tvarkymo sistemai perduotų atliekų kiekiui ar pobūdžiui.
Todėl į pateikto klausimo antrą dalį reikia atsakyti: Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalis, taikoma kartu su jos 4 ir 13 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta pirminio atliekų gamintojo ar turėtojo galimybė pačiam jas pašalinti ir šitaip būti atleistam nuo komunalinio atliekų šalinimo mokesčio, jeigu šis mokestis atitinka proporcingumo principo reikalavimus.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip:
—
pirma, Sąjungos teisė ir Direktyva 2008/98 turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuriuo viena šios direktyvos nuostata perkeliama į nacionalinę teisę, tačiau kurio įsigaliojimas priklauso nuo vėlesnio vidaus akto priėmimo, jei šis aktas įsigalioja pasibaigus minėtoje direktyvoje nustatytam perkėlimo į nacionalinę teisę terminui, ir
—
antra, Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalis, taikoma kartu su jos 4 ir 13 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta pirminio atliekų gamintojo ar turėtojo galimybė pačiam jas pašalinti ir šitaip būti atleistam nuo komunalinio atliekų šalinimo mokesčio, jeigu šis mokestis atitinka proporcingumo principo reikalavimus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

Sąjungos teisė ir 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinanti kai kurias direktyvas turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuriuo viena šios direktyvos nuostata perkeliama į nacionalinę teisę, tačiau kurio įsigaliojimas priklauso nuo vėlesnio vidaus akto priėmimo, jei šis aktas įsigalioja pasibaigus minėtoje direktyvoje nustatytam perkėlimo į nacionalinę teisę terminui.

Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalis, taikoma kartu su jos 4 ir 13 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta pirminio atliekų gamintojo ar turėtojo galimybė pačiam jas pašalinti ir šitaip būti atleistam nuo komunalinio atliekų šalinimo mokesčio, jeigu šis mokestis atitinka proporcingumo principo reikalavimus.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: italų.