CELEX: 62006TJ0191
Konkurencija
Karteliai
Vandenilio peroksidas ir natrio perboratas
Sprendimas, kuriuo pripažįstamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Pažeidimo trukmė
Nekaltumo prezumpcija
Teisė į gynybą
Baudos
Lengvinančios aplinkybės

Faktinės bylos aplinkybės
Ieškovė
FMC Foret SA
yra pagal Ispanijos teisę įsteigta bendrovė, kuri susiklostant faktinėms aplinkybėms, be kita ko, prekiavo vandenilio peroksidu
(toliau – VP) ir natrio perboratu (toliau – NPB).
Ji yra visiškai
FMC Chemicals Netherlands BV
priklausanti dukterinė įmonė ir priklauso grupei, kurią kontroliuoja JAV įmonė
FMC Corp
.
2002 m. lapkričio mėn.
Degussa AG
pranešė Europos Bendrijų Komisijai, kad VP ir NPB rinkose egzistuoja kartelis, ir paprašė taikyti Komisijos pranešimą dėl
baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 45, 2002, p. 3: 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t.,
p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo).

Degussa
pateikė Komisijai įrodymų, kuriais remdamasi ši galėjo 2003 m. kovo 25 ir 26 d. atlikti patikrinimą trijų įmonių patalpose.
Po šio patikrinimo kelios įmonės, įskaitant
EKA Chemicals AB
,
Atofina SA
(dabar –
Arkema SA
) ir
Solvay SA
, paprašė taikyti pranešimą dėl bendradarbiavimo ir pateikė Komisijai įrodymų, susijusių su karteliu.
2005 m. sausio 26 d. Komisija išsiuntė ieškovei ir kitoms suinteresuotoms įmonėms pranešimą apie kaltinimus.
2005 m. birželio 28 ir 29 d. išklausiusi suinteresuotas įmones, Komisija priėmė 2006 m. gegužės 3 d. Sprendimą C (2006) 1766
galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį prieš
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals
,
Degussa
,
Edison
,
FMC
, ieškovę,
Kemira Oyj
,
Air liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay
,
Solvay Solexis SpA
,
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
ir
Arkema
(byla COMP/F/38.620 – Vandenilio peroksidas ir perboratas) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio santrauka paskelbta 2006 m.
gruodžio 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 54). Apie jį ieškovei pranešta 2006 m. gegužės 8 d. raštu.

Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad jo adresatės dalyvavo darant vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio ir Europos ekonominės
erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnio pažeidimą, susijusį su VP ir tolesnio gamybos etapo produktu NPB (ginčijamo sprendimo
2 konstatuojamoji dalis).
Pažeidimo, kuris konstatuotas dėl laikotarpio nuo 1994 m. sausio 31 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d., esmę sudarė konkurentų
pasikeitimas komerciškai svarbia ir konfidencialia informacija apie rinkas ir įmones, gamybos bei galimų ir realių gamybinių
pajėgumų ribojimas bei kontrolė, rinkos dalių ir pirkėjų pasiskirstymas bei tikslinių kainų nustatymas ir kontrolė.
Ieškovė pripažinta atsakinga už pažeidimą „solidariai“ su
FMC
(ginčijamo sprendimo 389–395 konstatuojamosios dalys).
Kad apskaičiuotų baudų dydį, Komisija taikė Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties
65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t.,
p. 171, toliau – gairės) nustatytą metodą.
Komisija nustatė pagrindines baudas atsižvelgusi į pažeidimo sunkumą ir trukmę (ginčijamo sprendimo 452 konstatuojamoji dalis),
o tas pažeidimas kvalifikuotas kaip labai sunkus (ginčijamo sprendimo 457 konstatuojamoji dalis).
Pritaikius diferenciaciją, ieškovė buvo priskirta prie trečiosios (priešpaskutinės) kategorijos ir jai skirta pradinė 20 mln. eurų
bauda (ginčijamo sprendimo 460–462 konstatuojamosios dalys).
Kadangi, pasak Komisijos, ieškovė dalyvavo darant pažeidimą nuo 1997 m. gegužės 29 d. iki 1999 m. gruodžio 13 d., t. y. dvejus
metus ir septynis mėnesius, jai skirta pradinė bauda buvo padidinta 25 % (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės atveju nebuvo nustatyta jokių sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio g punkte nustatyta, kad ieškovė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnį,
nes dalyvavo darant aptariamą pažeidimą nuo 1997 m. gegužės 29 d. iki 1999 m. gruodžio 13 d.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio d punkte Komisija ieškovei solidariai su
FMC
skyrė 25 mln. eurų baudą.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Pakeitus Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo priskirtas šeštajai kolegijai ir, išklausius
šalis, ši byla priskirta šeštajai išplėstinei kolegijai.
2010 m. sausio 6 d. Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemones, šalims raštu pateikė klausimus, į kuriuos
jos atsakė 2010 m. sausio 29 d. raštais.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Per 2010 m. kovo 4 d. posėdį
buvo išklausytos kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Kadangi du kolegijos nariai negalėjo dalyvauti pasitarimuose, pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 32 straipsnį Bendrojo
Teismo pasitarimuose toliau dalyvavo trys šį sprendimą pasirašę teisėjai.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek juo Komisija skyrė jai baudą,
–        nepatenkinus šio prašymo, sumažinti baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dublike ir per teismo posėdį ieškovė patikslino, kad pirmasis ieškinyje nurodytas reikalavimas turi būti suprantamas taip,
kad juo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su ja susijęs, o tai apima ir išvadą, kad ji dalyvavo darant
aptariamą pažeidimą.

Dėl teisės
Ieškiniui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo arba, nepatenkinus šio reikalavimo, dėl baudos sumažinimo pagrįsti ieškovė pateikia
tris pagrindus, susijusius su, pirma, klaidingu jos dalyvavimo darant pažeidimą įrodymų vertinimu, antra, su teisės į gynybą
pažeidimu dėl leidimo susipažinti su dokumentais ir, trečia, su pernelyg didelės baudos skyrimu.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tariamai klaidingu ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą įrodymų vertinimu
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija nepateikė pakankamai tikslių ir nuoseklių jos dalyvavimo kartelyje įrodymų.
Pirma, Komisija plačiai rėmėsi netiksliais ir nepatvirtintais parodymais, pateiktais paskubomis surašytuose, neargumentuotuose,
todėl menką įrodomąją vertę turinčiuose prašymuose neskirti baudos arba ją sumažinti. Antra, ji neatsižvelgė į ieškovės pateiktą
priešingą įrodymą, būtent į jos darbuotojų, tariamai dalyvavusių darant pažeidimą, liudijimus.
Komisija nepaneigė atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktų ieškovės įrodymų, o per apklausą Komisijoje – jos darbuotojų
liudijimų. Be to, ji neatsižvelgė į ieškovės pateiktą informaciją apie savo konkurencinį elgesį rinkoje.
Anot ieškovės, per apklausą bylą nagrinėjantis pareigūnas pripažino, kad pateiktų įrodymų apie ieškovę nepakanka. Jis pasiūlė
šalims susitikti ir laikantis rungtyniškumo ištirti ieškovės pateiktą naują paneigiantį įrodymą. Komisija į šį pasiūlymą neatsižvelgė.
Pranešime apie kaltinimus Komisija apkaltino ieškovę, kad ji dalyvavo darant pažeidimą nuo 1994 m. sausio mėn. iki 2001 m.
birželio mėn., tačiau vėliau gerokai sumažino šio kaltinimo apimtį. Ginčijamame sprendime ji nurodė tik laikotarpį nuo 1997 m.
gegužės 29 d., kai vyko kas pusę metų rengiama Europos chemijos pramonės tarybos (CEFIC) asamblėja, kurios šeimininkė Sevilijoje
buvo ieškovė, iki 1999 m. gruodžio 13 d., kai vyko susitikimas Fribūre, kuriame dalyvavo ieškovės darbuotojas.
Įrodinėdama pažeidimo esmę sudariusius faktus Komisija rėmėsi nepatvirtinta informacija, kurią pateikė vienintelis šaltinis,
atitinkamai
Degussa
,
Solvay
arba
Atofina
, ir neatsižvelgė į teismų praktiką, kurioje nustatyta, kad vienos įmonės pateiktas parodymas nėra pakankamas pažeidimo įrodymas
(1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enso‑Gutzeit prieš Komisiją
, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 91 punktas).
Kalbėdama apie
Degussa
pateiktą informaciją, Komisija klaidingai nurodė, kad ją patvirtino įrodymai, pateikti kitų kartelio šalių. Remiantis ginčijamo
sprendimo 86 konstatuojamąja dalimi, darytina išvada, kad iš tikrųjų Komisija nusprendė, jog dėl to, kad tam tikros įmonės
pripažino
Degussa
teiginius jų atžvilgiu, jos teiginiai dėl ieškovės nereikalauja patvirtinimo. Taigi Komisija nebandė patvirtinti su ieškove
susijusių
Degussa
teiginių.
Kalbėdama apie kitus vienintelės įmonės pateiktus įrodymus, Komisija nustatė, kad juos pateikė tiesioginiai neteisėtų kontaktų
liudininkai, kad jie jai buvo perduoti „po rimtų apmąstymų“ ir kad atsižvelgiant į visus nuoseklius įrodymus jie yra patikimi
(ginčijamo sprendimo 86 konstatuojamoji dalis).
Tačiau ne visi šie parodymai yra teisingi.
Solvay
pateikta informacija yra netiksli ir joje, pavyzdžiui, sakoma, kad neįvardytas
Solvay
šaltinis teigė, jog neįvardytas
Solvay
darbuotojas keturis konkrečiai neapibrėžtus kartus kontaktavo su ieškovės darbuotojais. Tas pats pasakytina ir apie
Solvay
teiginį, kad ieškovė atsilygino
Atofina
už tai, kad ši uždarė vieną gamyklą. Be to, Komisija nesugretino šios informacijos su ieškovės darbuotojų pateiktais priešingais
liudijimais.
Kalbant apie vieno
Atofina
darbuotojo pateiktą informaciją, t. y. užrašus iš kartelio susitikimų, ieškovė pažymi, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog
tie patys užrašai buvo pateikti siekiant įrodyti daug susitikimų. Be to, kiek tai susiję su ieškove, šiuose užrašuose dažnai
yra daug klaustukų.
Taigi Komisija nepagrįstai taikė ieškovės atžvilgiu nepatvirtintus vienintelės įmonės pateiktus įrodymus, kuriuos paneigė
ieškovės darbuotojų liudijimai.
Toliau ieškovė ginčija Komisijos teiginius apie konkrečius susitikimus.
–       Dėl ieškovės gautų telefoninių skambučių
Ieškovė teigia, kad Komisija nepagrįstai pasirėmė
Solvay
ir
Atofina
informacija, kai konstatavo, jog apie tam tikrus kartelio susitikimų rezultatus ji buvo informuojama telefonu.

Solvay
patekta informacija susijusi su keturiais „aukšto lygio“
Degussa
,
Solvay
ir
Kemira
susitikimais (ginčijamo sprendimo 171–174, 211, 215–217 ir 239–242 konstatuojamosios dalys). Kalbėdama apie šiuos susitikimus
Komisija rėmėsi
Solvay
parodymu, kad „kiti rinkos subjektai buvo informuoti apie šių susitikimų rezultatus“, „pavyzdžiui,
Solvay
informavo
Foret
(Ispanijoje) ir
Ausimont
(Italijoje) apie konkrečius šių diskusijų rezultatus“. Pasak Komisijos, šį parodymą patvirtino
Atofina
(ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis).
Ieškovė teigia, kad šis
Solvay
parodymas neleidžia pagrįsti išvados, kad
Solvay
tvirtino „išsamiai <…> dažniausiai telefonu“ informavusi ieškovę (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis). Jame nesakoma,
nei „kas kam skambino“, nei kas buvo pasakyta. Jame nepatikslinama, apie kokius susitikimus kalbama, išskyrus 1997 m. rugpjūčio mėn.
susitikimą. Šią detalę pateikė pati Komisija.
Solvay
parodymo
Atofina
negalėjo patvirtinti, nes susitikimuose nedalyvavo. Ieškovės teigimu,
Atofina
kalbėjo apie
Solvay
skambučius dėl įvairių, t. y. „B grupės“, susitikimų, kurie vyko nuo 1995 m. pabaigos iki 1997 m. pradžios. Taigi
Solvay
ir
Atofina
informacija viena kitos nepatvirtina.
Be to, pati
Solvay
neigė, kad dalyvavo viename iš keturių aptariamų susitikimų, konkrečiai kalbant, 1998 m. balandžio mėn. Frankfurte prie Maino
vykusiame susitikime (ginčijamo sprendimo 217 konstatuojamoji dalis). Kalbėdama apie 1998 m. rugsėjo mėn. Briuselyje vykusį
susitikimą,
Solvay
nenurodė, kad bendravo su ieškove.
Per apklausą Komisija nesėkmingai bandė gauti iš
Solvay
tikslesnės informacijos. Nesant tikslesnės informacijos,
Solvay
parodymai apie skambučius telefonu netenka įrodomosios vertės. Bet kuriuo atveju ją paneigia ieškovės darbuotojų, kurie neigia
sulaukę skambučių iš
Solvay
, liudijimai.
Kalbėdama apie
Atofina
pateiktą informaciją ieškovė pažymėjo, kad Komisija nepagrįstai pasirėmė vieno
Atofina
darbuotojo tvirtinimu, jog ieškovė keturis kartus dalyvavo susitikimuose telefonu (ginčijamo sprendimo 180–192 ir 247–253 konstatuojamosios
dalys). Šio teiginio nepatvirtino joks kitas aptariamų susitikimų dalyvis.
Kiti bylos duomenys kelia abejonių dėl aptariamo
Atofina
darbuotojo pateiktos informacijos patikimumo. Konkrečiai kalbant, pranešime apie kaltinimus Komisija rėmėsi jo parodymu, kad
ieškovės atstovas dalyvavo 1996 m. vasario 12 d. Paryžiuje vykusiame susitikime (pranešimo apie kaltinimus 137 ir 138 punktai).
Ieškovė įrodė, kad šis parodymas neteisingas, nes tariamo posėdžio dalyvio paso duomenys patvirtina, jog aptariamą savaitę
jis buvo Jungtinėse Valstijose. Ginčijamame sprendime Komisija visiškai nemini šios klaidos. Be to,
Atofina
liudytojas kelis kartus pateikė tą patį savo užrašų puslapį kaip atskirų susitikimų įrodymą. Aptariamuose užrašuose dažnai
yra klaustukų dėl su ieškove susijusios informacijos ir jos dalyvavimo susitikimuose. Vertindama
Atofina
pateiktų įrodymų patikimumą, Komisija neatsižvelgė į šią informaciją.
Dėl pirmojo aptariamo susitikimo Paryžiuje 1997 m. rugsėjo mėn. ieškovė pažymi, kad, remiantis pradine
Atofina
informacija, neįmanoma nustatyti ieškovės darbuotojo, su kuriuo tariamai bendrauta telefonu. Vėliau
Atofina
parengtoje lentelėje nurodytas ieškovės darbuotojas duotuose parodymuose prisiekus paneigė, kad sulaukė tokio skambučio. Į
šį paneigimą Komisija neatsižvelgė.
Atsižvelgdama į ankstesnius kontaktus ir ieškovės dalyvavimą telefonu dviejuose vėlesniuose susitikimuose, Komisija nusprendė,
jog tikėtina, kad su ieškove buvo susisiekta (ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamoji dalis). Dėl tariamų ankstesnių kontaktų
ginčijamame sprendime nurodytas tik vienas skambutis telefonu prieš mėnesį (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis),
kaip galima spręsti remiantis nepatvirtinta
Solvay
informacija. Tariamas ieškovės dalyvavimas telefonu dviejuose vėlesniuose susitikimuose pagrįstas ta pačia nepatvirtinta
Atofina
informacija.
Kalbėdamas apie antrą aptariamą susitikimą, kuris 1997 m. lapkričio 17 d. įvyko Frankfurte prie Maino (ginčijamo sprendimo
188–192 konstatuojamosios dalys),
Atofina
darbuotojas pats sau prieštaraudamas nurodė vieną, o vėliau du ieškovės darbuotojus, su kuriais tariamai bendravo. Šio prieštaravimo
Komisija nepaminėjo ir pati padarė klaidą, kai nurodė jo pavardę (ginčijamo sprendimo 204 išnaša). Aptariama informacija yra
nepatvirtinta ir ją neigia nurodyti ieškovės darbuotojai.
Priešingai, nei teigia Komisija,
Atofina
informacija nepatvirtinta dokumentiniais įrodymais. Aptariamus įrodymus pateikė tas pats
Atofina
darbuotojas, todėl jie negali patvirtinti jo paties teiginių. Be to, tai yra per aptariamą susitikimą parengta lentelė, kurioje
pateiktos kainos pagal klientą ir pagal gamintoją (ginčijamo sprendimo 192 konstatuojamoji dalis) ir kurioje yra, kiek tai
susiję su ieškove, keturi klaustukai. Šią informaciją nebūtinai pateikė ieškovė, ji galėjo būti gauta iš kitų šaltinių, pavyzdžiui,
iš ieškovės klientų.
Atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Degussa
taip pat nepatvirtino ieškovės darbuotojo tariamai sulaukto skambučio. Iš tikrųjų
Degussa
tik reziumavo pranešimo apie kaltinimus turinį ir įtraukė
Atofina
teiginį, kad tam tikros kitos įmonės, įskaitant ieškovę, buvo informuotos apie šį susitikimą, o vėliau patvirtino pati dalyvavusi
tame susitikime.
Degussa
prisipažinimas yra tik įrodymas prieš ją pačią ir jis niekaip nesusijęs su ieškove.
Dėl trečio aptariamo susitikimo, vykusio 1997 m. lapkričio 21 d. Paryžiuje (ginčijamo sprendimo 193–197 konstatuojamosios
dalys), ieškovė teigė, jog nė vienas kartelio narys, išskyrus
Atofina
, nepaminėjo, kad jame dalyvavo ieškovė. Komisija nepagrįstai pasirėmė
Atofina
teiginiu, kuris nepatvirtintas ir kurį paneigia aptariamo ieškovės darbuotojo liudijimas.
Be to, Komisija nepagrįstai rėmėsi tuo, kad ieškovės taikytos kainos buvo nurodytos per aptariamą susitikimą darytuose užrašuose
(ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamoji dalis). Didžiojoje dalyje lentelės pažymėtos paprasčiausios žvaigždutės. Kelios nurodytos
kainos yra
Atofina
darbuotojo spėjamos tikslinės kainos, o ne nurodytosios ieškovės. Toje pačioje lentelėje taip pat pateikta informacija apie
du kitus gamintojus, tačiau dėl jų Komisija minėtu susitikimu nesirėmė. Komisija pati pripažino, kad tikslinės kainos galėjo
būti įrašytos prie gamintojo jam nežinant. Taigi aptariama lentelė nepatvirtina
Atofina
informacijos.
Kalbėdama apie ketvirtą aptariamą susitikimą, vykusį 1998 m. spalio 12 d. Diuseldorfe, ieškovė pažymėjo, kad
Atofina
darbuotojo užrašuose nenurodyti dalyvavę asmenys, o vėlesniuose to darbuotojo pateiktuose užrašų paaiškinimuose nurodyta:
„
FMC
nedalyvauja“. Vienintelėje prašyme neskirti baudos arba ją sumažinti pateiktoje lentelėje nurodyta, kad ieškovė „nedalyvavo,
tačiau su ja buvo susisiekta telefonu ir jai atstovavo
Solvay
“. Nė vienas kitas dalyvis, įskaitant
Solvay
, nepatvirtino, kad ieškovė dalyvavo tame susitikime. Priešingai,
Degussa
, gavusi tokį klausimą, nurodė, kad „(jos) žiniomis <…>, ketvirta įmonė nedalyvavo“. Šiuo atveju Komisija nepagrįstai apsiribojo
nuoroda, kad „trys kitos įmonės patvirtino, jog toks susirinkimas buvo“ (ginčijamo sprendimo 253 konstatuojamoji dalis), neatsižvelgdama
į tai, kad nė viena šių įmonių nepatvirtino su ieškove susijusios
Atofina
informacijos. Be to, pažymėdama, kad
Atofina
parodymai yra „patikimi, palyginti su jos turimais įrodymais“ (ginčijamo sprendimo 253 konstatuojamoji dalis), Komisija paprasčiausia
padarė nuorodą į kitus du nepatvirtintus
Atofina
teiginius. Taigi jos argumentavimas cikliškas.
Galiausiai ieškovė tvirtina, jog
Atofina
darbuotojo teiginys, kad jis bendravo telefonu su ieškovės darbuotojais, yra nepatvirtintas. Savo ruožtu ieškovės darbuotojų
liudijimai, kad jie nesulaukė skambučių, pagrįsti tiek kitų kartelio narių informacijos tuo klausimu nebuvimu, tiek
Atofina
pateiktuose susirinkimo užrašuose esančiais klaustukais. Šiuose užrašuose esančią informaciją apie ieškovės kainas galėjo
pateikti kiti šaltiniai. Remiantis šių argumentų visuma, darytina išvada, kad aptariamuose susitikimuose ieškovė nedalyvavo.
–       Dėl bendravimo pasibaigus CECIF asamblėjų posėdžiams
Ieškovė teigia, jog Komisija nepagrįstai nusprendė, kad ji dalyvavo šešiuose kartelio susitikimuose, vykusiuose laikotarpiu
nuo 1997 m. gegužės mėn. iki 1999 m. lapkričio mėn., pasibaigus CECIF asamblėjų posėdžiams. Ji teigia, kad jos darbuotojai
dalyvavo aptariamose CECIF asamblėjose. Tačiau kiekvienas tų darbuotojų patvirtino, kad nedalyvavo kartelio veikloje pasibaigus
šių asamblėjų posėdžiams. Tačiau Komisija nemotyvavusi atmetė ieškovės darbuotojų liudijimus.
Paprasčiausias dalyvavimas kartelio susitikime neįrodo dalyvavimo kartelyje. Taigi įmonė gali teigti, kad ji nedalyvavo kartelio
veikloje, įrodžiusi, kad savo konkurentams nurodė, jog susitikime dalyvaus dėl kitų tikslų nei jie.
Šiuo klausimu, kalbėdamas apie susitikimus Sevilijoje 1997 m. gegužės mėn., juose dalyvavęs ieškovės darbuotojas Komisijai
nurodė aiškiai pareiškęs, kad, pirma, jo įmonė „plečiasi Vokietijoje“ ir yra „nesuinteresuota“ kokiu nors kainų ribojimu,
ir, antra, kad ji atsisakė dėl jų derėtis. Šį liudijimą patvirtina tai, kad išgirdęs tokį pareiškimą
Degussa
atstovas per vieną susitikimą paliko posėdžių salę trenkęs durimis (ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji dalis). Todėl
ieškovės atstovas nebuvo pakviestas kitą dieną vakarienės į restoraną (ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamoji dalis).
Remiantis to paties ieškovės darbuotojo liudijimais, 1998 m. gegužės mėn. Evian le Bene vykusi CECIF asamblėja baigėsi tokiu
pačiu rezultatu. Mažieji gamintojai, įskaitant ieškovę, atsisakė prisijungti prie antikonkurencinių susitarimų, nes jie norėjo
toliau veikti konkurencijos sąlygomis.
Ieškovės darbuotojai taip pat nedalyvavo kartelio diskusijose per keturis kitus susitikimus, vykusius po CECIF asamblėjos
posėdžių (ginčijamo sprendimo 198–207, 254–258, 264 ir 265, 273–275 konstatuojamosios dalys). Tie susitikimai vyko restoranuose,
baruose ar viešbučio koridoriuose. Sunku įsivaizduoti daugiašales kartelio diskusijas šiose viešose vietose. Taigi vykę pokalbiai
turėjo būti dvišaliai arba jie vyko po to, kai ieškovės darbuotojai buvo išėję iš restorano.
Komisija nenagrinėjo fakto, kad ieškovė neigė, jog dalyvavo šiose diskusijose. Ji nurodė, jog ieškovė neįrodė, kad jos darbuotojai
atsiribojo nuo diskusijų konkurencijos ribojimo tema (ginčijamos sprendimo 207 straipsnis), nors dėl vieno susitikimo ir pripažino,
jog „nėra neįmanoma, kad <…> įvairios diskusijos veikiau vyko dvišaliu pagrindu“ (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji
dalis). Pasak ieškovės, kadangi pokalbiai buvo dvišaliai, jos darbuotojai apie juos nežinojo ir negalėjo atsiriboti.
Kalbėdama apie vakarienę, vykusią 1997 m. lapkričio 26 d. Briuselyje po CECIF asamblėjos posėdžio, ieškovė pažymi, kad, remiantis
ginčijamo sprendimo 199 konstatuojamąja dalimi, „
Degussa
,
EKA
,
Solvay
ir
Atofina
nurodė, kad (ieškovė ir
Kemira
) tikrai joje buvo, kad jos puikiai žinojo, jog aprašytos diskusijos buvo neteisėtos, ir kad jos jose dalyvavo“. Tačiau
EKA Chemical
visiškai nemini ieškovės.
Solvay
sudarė dalyvių sąrašą, kuriame ieškovės darbuotojų nebuvo, ir pažymėjo, kad „tikriausiai [buvo] visi kiti dalyvavusieji“
asamblėjoje.

Atofina
ir
Degussa
pateiktoje informacijoje tik nurodyti asmenys, dalyvavę vakarienėje, įskaitant ieškovės atstovus, tačiau nieko nepasakyta
apie jų dalyvavimą diskusijose konkurencijos ribojimo klausimais.
Dėl susitikimo, vykusio po 1999 m. lapkričio mėn. CECIF asamblėjos posėdžio (ginčijamo sprendimo 273–275 konstatuojamosios
dalys), ieškovė pažymi, kad Komisija nepaminėjo, jog tas susitikimas vyko viešoje vietoje, t. y. viešbučio koridoriuje per
oficialią vakarienę. Diskusijos turėjo būti dvišalės, ir nėra pakankamai tikslaus ir nuoseklaus įrodymo, kad ieškovė šiose
diskusijose dalyvavo.
–       Dėl susitikimo, vykusio 1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje
Ieškovė teigia, kad Komisija nepagrįstai nurodė, jog ieškovės generalinis direktorius dalyvavo 1998 m. liepos mėn. Kėnigsvinteryje
vykusiame susitikime su
Solvay
ir
Degussa
dėl
Atochem
gamyklos uždarymo (ginčijamo sprendimo 233 konstatuojamoji dalis). Atitinkamas darbuotojas paneigė, jog dalyvavo tame susitikime,
ir pateikė taksi sąskaitą su savo pavarde kaip įrodymą, kad tą dieną buvo Barselonoje.
Komisija nepaneigė šio įrodymo ir tik padarė prielaidą, kad ieškovės darbuotojas galėjo dalyvauti susitikime Kėnigsvinteryje
ir vėliau tą pačią dieną Barselonoje naudotis taksi paslaugomis. Dėl kitų susitikimų
Degussa
pateikė restorano sąskaitas su dalyvių sąrašu. Tačiau dėl aptariamo susitikimo Komisija negavo daugiau informacijos iš
Degussa
ar
Solvay
.
Solvay
nepatvirtino, kad ieškovė dalyvavo tame susitikime.
Tai, kad ieškovė nedalyvavo diskusijose dėl
Atochem
gamyklos uždarymo, patvirtina jos nedalyvavimas kituose susitikimuose dėl šio klausimo. Ieškovės nuomone, Komisija klaidingai
konstatavo, kad
Solvay
patvirtino ieškovės dalyvavimą susitarime su
Atochem
(ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamoji dalis).
Solvay
nepatikslino šio tariamo dalyvavimo detalių, o
Degussa
apie tai niekur neužsiminė. Gali būti, kad
Solvay
suklydusi paminėjo teisėtą tiekimo sutartį, kurią tuo metu buvo sudariusi ieškovė ir
Atochem
.
Ginčijamo sprendimo 234 konstatuojamojoje dalyje Komisija nenurodė, kad ieškovė sutiko atsilyginti
Atochem
.
Solvay
parodymų pagrįstumo stoką šiuo klausimu parodo vėlesni įvykiai, be kita ko, ieškovės nedalyvavimas vėlesniame
Solvay
,
Degussa
ir
Atofina
susitikime, vykusiame 1998 m. spalio mėn. Iš ginčijamo sprendimo 245 konstatuojamosios dalies matyti, kad per šį susitikimą
Degussa
ir
Solvay
įtikino
Atochem
uždaryti gamyklą už
Degussa
ir
Solvay
pasiūlytą atlygį.
–       Dėl 1998 m. rugsėjo 28 d. Briuselyje vykusio susitikimo su
Degussa
Ieškovė teigia, kad Komisija klaidingai įvertino
Degussa
informaciją dėl 1998 m. rugsėjo mėn. įvykusio dvišalio susitikimo. Ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamojoje dalyje nustatyta,
kad šio susitikimo tikslas buvo informuoti ieškovę apie tą patį rytą vykusio susitikimo rezultatus. Iš tikrųjų
Degussa
tik nurodė, kad „per susitikimą vyko įprasta diskusija apie Europos VP rinkos raidą, konkrečiai atsižvelgiant į pasiektą aukštą
kainų lygį ir galimybę tokį lygį išlaikyti“.
Degussa
visiškai neminėjo jokio susitarimo dėl kainų ar dėl rinkos dalių, o pažymėjo, kad tai buvo „įprasta“ diskusija.
–       Dėl susitikimų dėl NPB
Ieškovė teigia, kad jos darbuotojas prisimena dalyvavęs dviejuose iš keturių ginčijamame sprendime nurodytų susitikimų dėl
NPB (ginčijamo sprendimo 237 ir 238, 259–263, 267–270 ir 276–279 konstatuojamosios dalys), konkrečiai kalbant, 1999 m. pradžioje
Milane ir 1999 m. gruodžio mėn. Fribūre vykusiuose susitikimuose.
Šiuose dviejuose susitikimuose buvo diskutuojama apie priemones, kurių pramonė gali imtis nerimui dėl NPB sudedamųjų dalių
poveikio sveikatai numalšinti. Atsižvelgdama į šį nerimą, ieškovė jau buvo pradėjusi svarstyti galimybę kurti „alternatyvų
produktą“, t. y. natrio perkarbonatą (toliau – NPK). Ieškovė apgailestauja, kad per aptariamus susitikimus kiti gamintojai
įsivėlė į neteisėtas diskusijas. Jos ieškovės nedomino, nes ji jau buvo priėmusi sprendimą laipsniškai pereiti nuo NPB prie
NPK. Taigi jos atstovas nedalyvavo neteisėtose diskusijose. Tokį paaiškinimą, anot ieškovės, patvirtino
Degussa
, kuri teigė, kad aptariami susitikimai vyko „atsitiktinai“ ir tuo metu, kai vyko teisėtos diskusijos.
Kalbant apie kitus susitikimus dėl NPB, atitinkamai apie 1998 m. rugsėjo mėn. vykusį susitikimą Lione ir 1999 m. vasarą –
Bazelyje, tariamas ieškovės dalyvavimas juose paminėtas tik nepatvirtintoje
Solvay
informacijoje. Komisija neatsižvelgė į aptariamo ieškovės darbuotojo, kuris neprisimena dalyvavęs tuose susitikimuose, liudijimus.
–       Dublike išdėstyti argumentai
Dublike ieškovė teigia, kad Komisija neatsižvelgė į nekaltumo prezumpcijos principą, nes ji neturėjo tikslių ir nuoseklių
įrodymų, kad ieškovė dalyvavo kartelio veikloje.
Visų pirma, Komisija neatsižvelgė į įrodymus, pagrindžiančius ieškovės teiginį, o kitus įrodymus iškraipė, kad pagrįstų savo
išvadas. Pasak ieškovės, Komisija neatsižvelgė į aplinkybę, kad geriausi įrodymai yra jos darbuotojų tiesioginiai liudijimai,
rėmėsi nepagrįstomis prielaidomis jos nenaudai, pakeitė jai palankius įrodymus, prilygino jos dalyvavimą CECIF asamblėjose,
kurios yra teisėtos, su karteliu susijusiai veiklai ir „pagražino“ įrodymus jos nenaudai.
Komisija neatsižvelgė į įrodymus objektyviai ir globaliai. Ji nepaisė įrodymų, liudijančių, kad ieškovė agresyviai vykdė rinkos
padalijimą, kad konkurentai praradinėjo rinkos dalis ieškovės naudai ir tuo skundėsi ir kad buvo sustabdyti du bandymai surengti
kartelio susitikimus, kai ieškovė atsisakė juose dalyvauti. Komisija nesiėmė veiksmų, kad gautų papildomų įrodymų, susijusių
su nepatvirtintais teiginiais prieš ieškovę.
Antra, ieškovė kaltina Komisiją, kad ji neatliko kryžminės apklausos, kad patikrintų jos darbuotojų liudijimų patikimumą.
Ieškovė buvo vienintelė įmonė, kurios darbuotojai liudijo Komisijos surengtoje apklausoje. Nė vienos iš trijų prieš ieškovę
liudijusių įmonių darbuotojai apklausoje nedalyvavo. Didžiosios dalies
Degussa
ir
Solvay
pateiktų įrodymų šaltiniai buvo nežinomi. Komisija neatsižvelgė į ieškovės darbuotojų parodymus, nes jie buvo pateikti nedavus
priesaikos.
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija netiksliai pristatė per apklausą gautą informaciją.
Per apklausą bylas nagrinėjantis pareigūnas pareiškė, kad tam tikri įrodymai, kuriais remiasi Komisija, visų pirma
Solvay
pateikti nežinomų šaltinių teiginiai dėl skambučių telefonu ieškovei, yra nepatikimi. Tačiau po apklausos Komisija papildomų
įrodymų negavo.
Konkrečiai dėl susitikimų, vykusių 1997 m. gegužės mėn. Sevilijoje, Komisija atsiliepime į ieškinį nepagrįstai nurodė, kad
po apklausos gavo iš kitų įmonių tam tikrų faktinių aplinkybių aspektų patvirtinimą ir suteikė ieškovei galimybę pateikti
savo nuomonę. Po apklausos nebuvo pateikta jokių naujų įrodymų dėl šių susitikimų.
Priešingai, nei teigia Komisija, ieškovei pateikta papildoma informacija niekaip nesusijusi su tariamais
Solvay
skambučiais telefonu. Po apklausos pateiktoje medžiagoje
Solvay
ir
Degussa
paprasčiausia aprašė pranešimo apie kaltinimus turinį dėl tam tikrų konkrečių aspektų (
Degussa
atveju – 1997 m. lapkričio mėn. Frankfurte prie Maino vykusį susitikimą, o
Solvay
atveju – 1998 m. liepos mėn. Kėnigsvinteryje vykusį susitikimą) ir patvirtino, kad dalyvavo jų darbuotojai. Nė viena iš šių
bendrovių iš pradžių nebuvo nurodžiusios, kad šiuose susitikimuose dalyvavo ir ieškovė. Komisija pati pripažino, kad
Solvay
atsakymas yra „netiesioginis“ ir kad
Degussa
„tiesiogiai“ ieškovės nepaminėjo.
Ketvirta, Komisija pateikė prieštaringus teiginius. Dėl
Kemira
ji nusprendė, kad nėra nepagrįsta daryti prielaidą, jog įvairios diskusijos po CECIF asamblėjos posėdžių veikiausiai vyko
dvišaliu pagrindu (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis). Tačiau kalbėdama apie ieškovę Komisija nepagrįstai teigė,
jog yra neįmanoma, kad jos ieškovai tuose pačiuose susitikimuose dalyvavo nežinodami apie slaptus susitarimus.
Penkta, Komisija iškraipė tam tikrus kaltę paneigiančius įrodymus. Visų pirma dėl parodymų, kad ieškovė priklausė „blogiukų“
grupei, nes norėjo padidinti bendrus pajėgumus Europoje, nepaisydama to, kad kainos dėl šito nukris. Komisija nepagrįstai
atmetė šį įrodymą atsiliepime į ieškinį paprasčiausiai tvirtindama, kad jis liudija ieškovės bandymą karteliu pasinaudoti
savo naudai.
Be to, dėl susitikimų Sevilijoje, kurie vyko po CECIF asamblėjos posėdžių, ieškovės darbuotojas nurodė, kad atsisako dalyvauti
bet kokiose kartelio diskusijose ir kad dėl to
Solvay
ir
Degussa
atstovai paliko posėdžių salę. Atsisakydama priimti šį liudijimą, Komisija rėmėsi nepagrįstu savo atliktu priežasčių, dėl
kurių
Solvay
ir
Degussa
paliko posėdžių salę, aiškinimu, t. y. kad mažieji gamintojai, įskaitant ieškovę, buvo nepatenkinti pasiūlymais tikriausiai
dėl jiems skirtos rinkos dalies. Nėra jokio šį Komisijos teiginį pagrindžiančio įrodymo. Priešingai, pasak ieškovės, ankstyva
susitikimų Sevilijoje pabaiga, susijusi su tuo, kad konkurentai skundėsi jų kainų sumažėjimu ir jos dalies rinkoje padidėjimu,
įrodo, kad ji konkurentams pareiškė, jog šiuose susitikimuose dalyvaus dėl kitų tikslų nei jie.
Šešta, Komisija iškraipė tam tikrus dokumentinius įrodymus.
Dėl ieškovės darbuotojo pase esančio spaudo, rodančio, kad 1996 m. vasario 10 d. jis atvyko į Jungtines Valstijas, Komisija
nepagristai teigė, jog tas spaudas nebūtinai įrodo, kad aptariamas darbuotojas negalėjo po dviejų dienų būti Paryžiuje. Tačiau,
pasak ieškovės, neįmanoma, kad aptariamas darbuotojas vasario 10 d. išskrido į Jungtines Valstijas, ten praleido 24 val.,
grįžo naktiniu transatlantiniu skrydžiu, vasario 12 d. atvyko tiesiai į kartelio susitikimą, paskui vėl grįžo į Jungtines
Valstijas. Pasak ieškovės, tokiu atveju jo pase būtų dar vienas spaudas. Taigi
Atofina
darbuotojas neteisingai teigė, kad ieškovės atstovas 1996 m. vasario 12 d. buvo Paryžiuje. Prisiminus aplinkybę, kad daugeliu
atvejų
Atofina
buvo vienintelė, kuri teigė, kad ieškovė dalyvavo kartelio susitikimuose ir kad tam tikroje informacijos dalyje buvo klaustukų,
tai dar labiau paskatintų abejoti
Atofina
parodymų patikimumu.
Dėl 1998 m. liepos 13 d. Barselonoje išduotos taksi sąskaitos ieškovės darbuotojo, tariamai dalyvavusio tą pačią dieną Kėnigsvinteryje
vykusiame susitikime, vardu ieškovė pažymi, kad Komisija be jokio pagrindo abejoja šiuo dokumentu, kai nurodo, kad ta sąskaita
galėjo būti išduota kitu tos pačios dienos metu (ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis). Nekaltumo prezumpcija turėtų
būti viršesnė už šį teorinį samprotavimą.

Atofina
pateikti susitikimų užrašai su klaustukais prie stulpelio, kuriame nurodytos ieškovės kainos, liudija tai, kad
Atofina
neturėjo jokios informacijos apie ieškovės kainas, nes pastaroji susitikime nedalyvavo. Tačiau atsiliepime į ieškinį Komisija
nepagrįstai daro prielaidą, kad tie klaustukai reiškia
Atofina
darbuotojo pastebėtą „atsargumą“. Komisija neapsvarstė ieškovės pateikto kitokio paaiškinimo, kad aptariama informacija „galėjo
atsirasti iš bet kur“. Taigi, kalbėdama apie šį susitikimą, Komisija iškraipė aiškų ieškovės darbuotojų liudijimą, paremtą
dokumentiniais įrodymais.
Komisija taip pat nurodė, kad
Atofina
darbuotojo užrašuose apie 1998 m. spalio mėn. Diuseldorfe vykusį susitikimą ieškovė minima kelis kartus. Pasak ieškovės, aptariami
užrašai neaiškūs, tačiau remiantis paskesniais
Atofina
paaiškinimais darytina išvada, kad ji kalbėjo apie kitą, lapkričio 9 d. turėjusį įvykti susitikimą, kuriame turėjo būti priimtas
„galutinis modelis“, ir kad ji minėjo „komentarą, kaip priversti (ieškovę) sutikti su jai skirta rinkos dalimi
Solvay
darant spaudimą“. 1998 m. spalio mėn. ieškovė dar kartą atsisakė dalyvauti kartelio veikloje. Tačiau neišnagrinėjusi užrašų
turinio Komisija nepagrįstai pasirėmė paprasčiausiu faktu, kad juose nurodytas ieškovės pavadinimas.
Septinta, Komisija „pagražino“ įrodymus papildžiusi juos nesančiomis detalėmis arba pervertinusi nustatytas faktines aplinkybes.
Dėl 1998 m. rugsėjo mėn. Briuselyje įvykusio dvišalio susitikimo su
Degussa
, kurį ieškovė ginčija, Komisija nurodė, kad jame buvo „reziumuojami“ rytinio susitikimo rezultatai (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji
dalis). Tačiau
Degussa
pateiktoje informacijoje nieko neužsimenama apie tokį „reziumavimą“ ir nekalbama apie jokias diskusijas dėl NPB arba dėl VP
rinkos dalių įšaldymo. Kalbėdama apie VP,
Degussa
aiškiai nurodė, kad diskusijos buvo „bendro pobūdžio“. Komisijos išvados yra nepagrįstos.
Kalbant apie susitikimus Sevilijoje, pažymėtina, kad, priešingai, nei teigia Komisija, ieškovė tikrai atsiribojo nuo antikonkurencinių
diskusijų, atsisakiusi dalyvauti kartelio veikloje, o tai lėmė
Degussa
ir
Solvay
atstovų „netikėtą išvykimą“ ir šios susitikimų serijos pabaigą.
Atofina
pareiškė, kad tie susitikimai baigėsi išvykus
Degussa
ir
Solvay
atstovams. Šiuo aspektu Komisija iškraipė bylos medžiagą.
Kalbėdama apie Komisijos teiginį, kad
Atofina
patvirtino
Solvay
parodymus dėl skambučių telefonu, ieškovė pažymi, kad
Solvay
ir
Atofina
pateikta informacija aiškiai susijusi su skirtingais susitikimais. Todėl, kalbant apie šių susitikimų dalyvius ar laikotarpius,
jų pateiktos informacijos negalima suderinti.
Aštunta, ieškovė pažymi, kad
Solvay
ir
Atofina
, prašymus neskirti baudos arba ją sumažinti pateikusios vienu metu, „lenktyniavo“, kuri greičiau suteiks didelę papildomąją
Komisijos jau turimų įrodymų vertę, todėl jų parodymų patikimumas kelia abejonių.
Prašymus neskirti baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės negalėjo patvirtinti savo darbuotojų prisiminimų arba pateikti
aiškių ir tikslių įrodymų. Pavyzdžiui, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamąją dalį, kurioje nustatyta,
kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Solvay
„savanoriškai patvirtino“, jog 1998 m. liepos mėn. tikrai įvyko susitikimas Kėnigsvinteryje, nors atsiliepime į ieškinį skliausteliuose
ji nurodė: „reikia patikrinti, ar tai tikrai buvo savanoriškai arba Komisijos prašymu pateikta informacija“. Kalbant apie
1998 m. spalio mėn. Diuseldorfe įvykusį susitikimą, taip pat pažymėtina, kad Komisijos prašymu
Degussa
„toliau apklausė“ savo darbuotojus dėl dalyvių.
Galiausiai iškovė nurodė, kad niekada nebuvo pripažinta kalta dėl antikonkurencinės veiklos. Jos darbuotojai liudijo per apklausą
ir pateikė pareiškimus, paneigiančius pranešime apie kaltinimus išdėstytus teiginius. Būtent pakartotinius pažeidimus darančios
įmonės, siekdamos, kad joms nebūtų skirta bauda arba ji būtų sumažinta, ir dėl to „lenktyniaudamos“, savo advokatų raštuose
ar mįslinguose „klaustukais išmargintuose“ užrašuose pateikė neaiškius, nepatvirtintus ir dažnai nežinomų šaltinių teiginius.
Komisija nepaaiškino, kuo šie įrodymai yra geresni, palyginti su ieškovės pateiktais aiškiais ir nedviprasmiškais parodymais.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių
asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis
yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
Tam, kad būtų susitarimas pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, pakanka, kad aptariamos įmonės išreikštų bendrą siekį elgtis rinkoje
tam tikru nustatytu būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 199 punktas).
Susitarimas pagal EB 81 straipsnio 1 dalį gali būti laikomas sudarytu, jei yra suderinti ketinimai dėl paties konkurencijos
ribojimo principo, net jei dar vyksta derybos dėl konkrečių numatomo ribojimo detalių (šiuo klausimu žr. 97 punkte minėto
Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
151–157 ir 206 punktus).
Suderintų veiksmų sąvoka reiškia įmonių derinimosi formą, kai jos, nesudariusios susitarimo tiesiogine to žodžio prasme, sąmoningai
pakeičia konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimų
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 115 punktas ir
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 158 punktas).
Taigi EB 81 straipsnio 1 dalimi ūkio subjektams draudžiama palaikyti bet kokius tiesioginius ar netiesioginius kontaktus,
kuriais būtų galima arba daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento veiksmams rinkoje, arba atskleisti tokiam konkurentui,
kokių veiksmų nuspręsta ar numatoma imtis rinkoje, kai tokių kontaktų tikslas arba pasekmė yra konkurencijos ribojimas (šiuo
klausimu žr. 99 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
116 ir 117 punktus).
Informacijos atskleidimo savo konkurentams, siekiant pasirengti antikonkurenciniam susitarimui, pakanka įrodyti suderintus
veiksmus, kaip jie suprantami pagal EB 81 straipsnį (1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfilunion prieš Komisiją
, T‑148/89, Rink. p. II‑1063, 82 punktas ir 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB prieš Komisiją
, T‑53/03, Rink. p. II‑1333, 178 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką „susitarimo“ ir „suderintų veiksmų“ sąvokos pagal EB 81 straipsnio 1 dalį reiškia tokio
paties pobūdžio sandėrius, kurie skiriasi tik intensyvumu ir pasireiškimo formomis (99 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
131 ir 132 punktai ir 97 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
190 punktas).
Esant kompleksiškam pažeidimui, kurį kelerių metų laikotarpiu, siekdami bendro rinkos reguliavimo tikslo, daro keli gamintojai,
negalima reikalauti iš Komisijos, kad ji tiksliai kvalifikuotų pažeidimą kaip susitarimą arba kaip suderintus veiksmus, nes
bet kuriuo atveju kiekviena iš šių pažeidimo formų yra nurodyta EB 81 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 99 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
111–114 punktus ir 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 696 punktą).
Dvigubas pažeidimo kvalifikavimas kaip susitarimo „ir (arba)“ suderintų veiksmų turi būti suprantamas kaip reiškiantis sudėtinį
faktinių aplinkybių derinį, kurių vienos kvalifikuojamos kaip susitarimas, o kitos – kaip suderinti veiksmai, kaip tai suprantama
pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, kurioje nenumatytas konkretus tokio kompleksiško pažeidimo rūšies kvalifikavimas (97 punkte
minėtų sprendimų
Hercules Chemicals prieš Komisiją
264 punktas ir
HFB ir kt. prieš Komisiją
187 punktas).
Kalbant apie pažeidimo įrodymą, reikia priminti, kad Komisija turi nustatyti įrodymus, kurių teisiniu požiūriu pakanka konstatuoti,
jog yra faktinių aplinkybių, sudarančių EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo sudėtį (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas).
Dėl to ji turi pateikti tikslių ir nuoseklių įrodymų (žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vis dėlto ne kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas būtinai turi atitikti šiuos kriterijus, kiek tai susiję su kiekviena
pažeidimo sudedamąja dalimi. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų bendrai vertinamas institucijos panaudotų įkalčių visetas
(žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 180 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Sprendime Komisijos panaudoti įkalčiai įmonės padarytam EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimui įrodyti turi būti vertinami ne
kiekvienas atskirai, o kaip visuma (žr. 101 punkte minėto Sprendimo
BPB prieš Komisiją
185 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad antikonkurencinė veikla vykdoma slaptai, todėl daugeliu atveju išvadą apie antikonkurencinius
veiksmus ar susitarimą reikia daryti remiantis tam tikru kiekiu sutapimų ir požymių, kurie, įvertinti kartu, ir, nesant kitokio
logiško paaiškinimo, gali būti konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodymas (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai).
Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrasis Teismas, nagrinėdamas
ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos
visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bayer prieš Komisiją
, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 62 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Teismui kylanti abejonė turi būti aiškinama įmonės, kuriai skirtas sprendimas dėl pažeidimo, naudai pagal nekaltumo prezumpcijos
principą, kuris, kaip bendras Sąjungos teisės principas, be kita ko, taikomas procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos
taisyklių pažeidimo, kurios gali pasibaigti baudų arba periodinių baudų paskyrimu (99 punkte minėto Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
149 ir 150 punktai).
Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus, reikia išnagrinėti, ar šioje byloje Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė,
kad ieškovė dalyvavo darant aptariamą pažeidimą.
–       Pirminės pastabos
Ieškovė apskritai kritikuoja įrodymų vertinimą šioje byloje, kai daro nuorodą, pirma, į nedidelę prašymus neskirti baudos
ar ją sumažinti pateikusių įmonių įrodymų įrodomąją vertę, antra, į iš vieno šaltinio gautos nepatvirtintos informacijos panaudojimą,
trečia, į jos darbuotojų pateiktų priešingų liudijimų nepaneigimą ir, ketvirta, į bylas nagrinėjančio pareigūno per apklausą
pateiktų pasiūlymų nepaisymą.
Nors ši kritika didele dalimi painiojama su kaltinimais dėl ginčijamame sprendime Komisijos panaudotų faktinių aplinkybių,
jie vis dėlto reikalauja tam tikrų pirminių pastabų.
Pirma, kalbant apie ieškovės argumentus dėl prašymuose neskirti baudos arba ją sumažinti pateiktų įrodymų vertės, reikia priminti,
jog informacijos įrodomosios vertės nesumažina vien tai, kad ją pateikė prašymą neskirti baudos arba ją sumažinti pateikusi
įmonė.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jokia Sąjungos teisės nuostata ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai vienos
įmonės atžvilgiu remtis kitos kaltinamos įmonės parodymais (103 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
512 punktas). Pagal panešimą dėl bendradarbiavimo padaryti pareiškimai negali būti laikomi neturinčiais įrodomosios vertės
vien dėl šio fakto (2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, T‑54/03, Rink. p. II‑0000, 57 ir 58 punktai).
Tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškai pateikta informacija suprantamas, nes šie dalyviai
gali sumenkinti savo ir padidinti kitų indėlį darant pažeidimą. Vis dėlto, atsižvelgiant į vidinę pranešime dėl bendradarbiavimo
numatytos procedūros logiką, tai, jog prašoma leisti juo pasinaudoti, kad būtų sumažinta bauda, nebūtinai sukuria paskatą
pateikti iškreiptus parodymus apie kitus inkriminuojamo kartelio dalyvius. Bet koks bandymas suklaidinti Komisiją gali sukelti
abejonių dėl įmonės nuoširdumo ir bendradarbiavimo išsamumo, dėl ko ji gali netekti galimybės visiškai pasinaudoti pranešimu
dėl bendradarbiavimo (2006 m. liepos 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
, T‑120/04, Rink. p. II‑4441, 70 punktas ir 116 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
58 punktas).
Visų pirma reikia manyti, jog tai, kad asmuo prisipažino padaręs pažeidimą ir taip pripažino kitas faktines aplinkybes nei
tos, apie kurias buvo galima spręsti tiesiogiai remiantis nagrinėjamais dokumentais,
a priori
suponuoja, kad jei nėra konkrečių tam prieštaraujančių aplinkybių, tas asmuo yra apsisprendęs sakyti tiesą. Taigi pateikiančiojo
interesams nenaudingi pareiškimai iš esmės turi būti laikomi ypač patikimais (107 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
211 ir 212 punktai; 2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02 ir T‑126/02, T‑128/02 ir T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947, 166 punktas
ir 116 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
59 punktas).
Kaltinamų įmonių parodymai, pateikti prašymuose neskirti baudos arba ją sumažinti, vis dėlto turi būti vertinami atsargiai
ir apskritai jais negalima remtis neturint patvirtinimo.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką dalyvavimu kartelyje kaltinamos įmonės parodymai, kurių tikslumą ginčija kelios kitos
kaltinamos įmonės, negali būti laikomi pakankamu pastarųjų padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jie nepagrįsti kitais įrodymais
(107 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
219 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 285 punktas; 118 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
167 punktas ir 116 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
293 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 32 punkte minėto Sprendimo
Enso‑Gutzeit prieš Komisiją
91 punktą).
Kad patikrintų prašymą neskirti baudos arba ją sumažinti pateikusių įmonių pareiškimų įrodomąją vertę, Bendrasis Teismas visų
pirma atsižvelgia į nuoseklių įkalčių, pagrindžiančių šių pareiškimų reikšmingumą, svarbą ir, antra, į tai, ar nėra požymių,
jog tais pareiškimais siekiama sumenkinti savo ir padidinti kitų įnašą darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. 117 punkte minėto
Sprendimo
Peróxidos Orgánicos prieš Komisiją
70 punktą ir 116 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
62 ir 295 punktus).
Antra, kalbant apie ieškovės kaltinimą, susijusį su tuo, kad dėl tam tikrų faktinių aplinkybių Komisija rėmėsi vieninteliu
įrodymu, reikia priminti, kad joks Sąjungos teisės principas nedraudžia Komisijai sprendžiant apie pažeidimo padarymą remtis
vieninteliu dokumentiniu įrodymu, jei to įrodymo įrodomoji vertė nekelia abejonių ir jei šis vienintelis įrodymas savaime
aiškiai liudija apie aptariamo pažeidimo padarymą (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 1838 punktas).
Atsižvelgiant į šio sprendimo 120 punkte nurodytą teismų praktiką, ši prielaida iš tiesų paprastai netaikoma paprasčiausiems
kaltinamos įmonės pareiškimams, kurie, jeigu yra ginčijami kitos suinteresuotos įmonės, turi būti patvirtinti papildomais
ir nepriklausomais įrodymais.
Tačiau šį argumentą galima sušvelninti tuo atveju, kai bendradarbiaujančios įmonės pareiškimai ypač patikimi, nes tokiomis
aplinkybėmis reikalaujamas patvirtinimo laipsnis yra mažesnis ir tikslumo, ir intensyvumo prasme.
Jeigu sutampančių įkalčių visetas leidžia patvirtinti tam tikrus konkrečius sandėrio, kuris paminėtas bendradarbiaujant padarytuose
pareiškimuose, aspektus, vien šių pareiškimų gali pakakti kitiems ginčijamo sprendimo aspektams patvirtinti (šiuo klausimu
žr. 107 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
220 ir 334 punktus). Tokiomis aplinkybėmis Komisija gali remtis išimtinai tais pareiškimais, jeigu jie nekelia jokių abejonių
ir jei parodymai nėra migloti.
Be to, net jei įmonės pareiškimai nepatvirtinti, kiek tai susiję su konkrečiomis jame nurodytomis aplinkybėmis, jie gali turėti
tam tikrą įrodomąją vertę patvirtinant pažeidimo egzistavimą, žvelgiant į Komisijos panaudotų įkalčių visetą. Jei dokumente
išdėstyta konkreti informacija atitinka pateiktąją kituose dokumentuose, manytina, kad šie duomenys gali vieni kitus sustiprinti
(šiuo klausimu žr. 107 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
275 punktą).
Remdamasi laikotarpiais, dėl kurių yra santykinai daug įrodymų, Komisija taip pat turi galėti padaryti išvadą dėl kitų laikotarpių,
kurių atveju nesutapimai tarp kiekvieno įrodymo gali būti didesni. Taigi reikės tikrai tvirtų paaiškinimų, siekiant įtikinti
teismą, kad tam tikru konkrečios susitikimų grupės etapu vyko visiškai skirtingi dalykai nei ankstesniuose ar vėlesniuose
susitikimuose, nors juose dalyvavo tos pačios šalys, jie vyko tokiomis pačiomis aplinkybėmis ir jų tikslas neginčijamai buvo
toks pats (teisėjo B. Vesterdorf, ėjusio generalinio advokato pareigas, išvados 1991 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimui
Rhône‑Poulenc prieš Komisiją
, T‑1/89, Rink. p. II‑867, II‑885, bendra išvada vadinamiesiems „polipropileno“ sprendimams, Rink. p. II‑954).
Trečia, ieškovė teigia, kad vertindama įrodymus Komisija neišklausė jos darbuotojų ir neatsižvelgė į jų liudijimus.
Ieškovė pažymi, kad pažeidimo įrodymas didžiąja dalimi grindžiamas
Solvay
ir
Atofina
darbuotojo pareiškimais, kuriuose teigiama, kad kai kurie jos darbuotojai, nors ir nedalyvavo tam tikruose susitikimuose,
buvo informuoti telefonu arba su jais buvo susisiekta. Ieškovė nurodo, kad šiuose pareiškimuose nurodyti jos darbuotojai pateikė
Komisijai priešingus pareiškimus, į kuriuos nebuvo atsižvelgta.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, jog neginčijama, kad Komisija turėjo ieškovės darbuotojų rašytinius pareiškimus ir kad jie dalyvavo
apklausoje.
Tokiomis aplinkybėmis klausimas, ar ginčijamame sprendime buvo tinkamai atsižvelgta į minėtus pareiškimais, painiojamas su
ieškovės kaltinimų dėl aptariamų konkrečių faktinių aplinkybių vertinimu.
Vis dėlto šioje vietoje reikia pažymėti, jog ieškovė nepagrįstai teigia, kad parodymų įrodomoji vertė yra didelė, nes jie
buvo pateikti prisiekus, ir kad šiuo atveju Komisija privalėjo įrodyti, kad jos liudytojai priesaiką sulaužė.
Nors prisiekus pateikti liudijimai teisme arba prokuroro atliekamame tyrime gali turėti didesnę įrodomąją vertę dėl neigiamų
baudžiamojo pobūdžio pasekmių, kurios gali kilti liudytojui dėl melagingų parodymų tyrimo metu, ir dėl to tokie liudijimai
yra patikimesni už paprastus pareiškimus (šiuo klausimu žr. 107 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
312 punktą), šie argumentai netaikomi šioje byloje, nes kalbama apie per administracinę procedūrą Komisijai pateiktus rašytinius
ieškovės darbuotojų pareiškimus ir jų liudijimus per apklausą Komisijoje.
Be to, ieškovė klaidingai teigia, kad Komisija privalėjo sugretinti
Atofina
ir
Solvay
pateiktus ją kaltinančius liudijimus su priešingais jos darbuotojų liudijimais ir surengti per apklausą kryžminę apklausą.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad per administracinę procedūrą Komisija neturi galimybės surengi privalomos asmenų apklausos
kaip priesaiką davusių liudytojų.
Remiantis 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir
82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 19 straipsnio
1 dalimi, Komisija gali apklausti bet kurį fizinį ar juridinį asmenį, kuris sutinka būti apklaustas, ir surinkti su tiriamuoju
objektu susijusią informaciją. Be to, remiantis 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo
Komisijoje pagal Sutarties 81 ir 82 straipsnius tvarkos (OL L 123, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
3 t., p. 81) trečia konstatuojamąja dalimi, prieš priimdama žodinius fizinių ar juridinių asmenų, kurie sutinka būti apklausti,
pareiškimus, Komisija turėtų informuoti šiuos asmenis apie teisinį apklausos pagrindą ir jos savanorišką pobūdį.
Be to, Komisija privalo išklausyti pakankamą interesą įrodžiusius fizinius ar juridinius asmenis tik tuo atveju, jei tie asmenys
tikrai prašo būti išklausyti. Taigi ji turi protingumo ribojamą diskreciją nuspręsti, ar reikia išklausyti asmenis, kurių
liudijimai gali turėti reikšmės bylos tyrimui. Teisės į gynybą garantija nereiškia, kad Komisija turi išklausyti suinteresuotų
asmenų nurodytus liudytojus, jeigu ji mano, kad bylos tyrimas buvo pakankamai išsamus (šiuo klausimu žr. 97 punkte minėto
Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
382 ir 383 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio
3 dalies d punkte nustatyta, kad „kiekvienas kaltinamas nusikaltimo padarymu asmuo turi mažiausiai šias teises: <…> pats apklausti
kaltinimo liudytojus arba turėti galimybę, kad tie liudytojai būtų apklausti ir kad gynybos liudytojai būtų iškviesti ir apklausti
tomis pat sąlygomis, kokios taikomos kaltinimo liudytojams“. Be to, net jei Komisija nėra teismas, kaip tai suprantama pagal
šį straipsnį, ir nors Komisijos skiriamos baudos nėra baudžiamojo pobūdžio, tai nereiškia, kad per administracinę procedūra
Komisija neprivalo laikytis bendrųjų Sąjungos teisės principų.
Vis dėlto, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, tai, kad Sąjungos konkurencijos teisės nuostatose Komisijai nenustatyta
pareiga kviesti gynybos liudytojus, kurių liudijimo prašoma, neprieštarauja tiems principams. Reikia atkreipti dėmesį, kad
nors Komisija gali apklausti fizinius ar juridinius asmenis, kai mano tai esant būtina, ji neturi teisės kviesti kaltinimo
liudytojus negavusi jų sutikimo (97 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
389–392 punktai ir 118 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
86 ir 87 punktai). Kadangi procedūra Komisijoje yra tik administracinė, ji neprivalo suinteresuotai įmonei suteikti galimybės
apklausti konkretų liudytoją ir nagrinėti jo parodymus bylos tyrimo stadijoje (109 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
200 punktas). Pakanka, kad Komisijos naudojami pareiškimai būtų pateikti ieškovei perduotuose bylos dokumentuose, kuriuos
ji galėtų užginčyti Sąjungos teisme (116 punkte minėto Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
147–149 punktai).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, ieškovė negali remtis teisės apklausti kaltinimo liudytojus arba reikalauti, kad jie būtų
apklausti, pažeidimu.
Bet kuriuo atveju niekas nedraudė ieškovei prašyti į Bendrąjį Teismą pakviesti ir apklausti kaltinimo liudytojus, pateikus
dėl šio klausimo prašymą taikyti tyrimo priemones. Tačiau tokio prašymo ieškovė nepateikė. Be to, Bendrojo Teismo nuomone,
aptariamus liudytojus reikėtų pakviesti tik tuo atveju, jei užbaigus toliau atliksimą tyrimą paaiškėtų, kad bylos dokumentuose
esantys įrodymai ir per žodinę proceso dalį pateikti paaiškinimai yra nepakankami, kad būtų galima priimti sprendimą šioje
byloje.
Galiausiai, ketvirta, ieškovė teigia, kad bylas nagrinėjantis pareigūnas per apklausą pripažino, jog dėl jos pateiktų įrodymų
nepakanka, ir pasiūlė laikantis rungtyniškumo ištirti ieškovės pateiktą naują priešingą įrodymą, tai yra jos darbuotojų parodymus,
tačiau Komisija šiuo pasiūlymu nepasinaudojo.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad bylas nagrinėjančio pareigūno ataskaita yra tik Komisijos vidaus dokumentas, kuris nėra
skirtas papildyti ar pataisyti įmonių argumentus, ir todėl neturi sprendimo požymių, į kuriuos Sąjungos teismas turėtų atsižvelgti
vykdydamas priežiūrą (žr. 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, Rink. p. II‑3555, 176 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šie argumentai tuo labiau taikomi bylas nagrinėjančio pareigūno per apklausą išdėstytiems komentarams, kuriuos nurodė ieškovė.
Bet kuriuo atveju prie atsiliepimo į ieškinį pridėtoje galutinėje 2006 m. balandžio 20 d. ataskaitoje bylas nagrinėjantis
pareigūnas patvirtino, kad per aptariamą administracinę procedūrą buvo laikytasi su teise į nešališką procesą ir su teise
į gynybą susijusių taisyklių.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, ieškovės pateikti kaltinimai dėl Komisijos atlikto įrodymų vertinimo ir dėl apklausos
eigos yra iš dalies nepagrįsti, o iš dalies sumaišomi su kaltinimais dėl toliau nagrinėsimų pažeidimo faktinių aplinkybių.
–       Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą įrodymų
Kalbant apie pagrindinius pažeidimo požymius, pažymėtina, kad Komisija konstatavo, jog nuo 1994 m. sausio 31 d. konkurentai
keitėsi ir aptarinėjo konfidencialią informaciją apie gamybos apimtis ir galimą jų sumažinimą, taip siekdami užkirsti kelią
naujų pajėgumų atsiradimui rinkoje. Jie taip pat diskutavo apie klientų ir rinkos dalių pasidalijimą bei apie pardavimo kainas.
Jie sukūrė priežiūros sistemą, per kurią nuolat keitėsi konfidencialia informacija apie rinką, bendroves, pardavimo apimtis
ir pardavimo kainas. Be to, konkurentai įsipareigojo mažinti pajėgumus ir nuolat analizavo rinkos dalių pokyčius per daugiašalius
susitikimus (ginčijamo sprendimo 100, 351–354 konstatuojamosios dalys).
Didžioji dalis daugiašalių susitikimų vyko pasibaigus CECIF, kuri yra teisėta šios pramonės šakos atstovų asociacija, posėdžiams.
1997 m. rugpjūčio mėn. Briuselyje, kaip ir per kitus tris vėlesnius susitikimus 1998 m. vasario, balandžio ir rugsėjo mėn.,
susitikimo dalyviai susitarė koordinuotai kelti VP kainas (ginčijamo sprendimo 171 ir 172 konstatuojamosios dalys). Kalbant
apie NPB, pažymėtina, kad per pirmąsias diskusijas šiuo klausimu buvo pasikeista svarbia informacija apie rinką, siekiant
sudaryti antikonkurencinį susitarimą, o oficialiam susitarimui „dirva buvo parengta“ ne vėliau kaip nuo 1998 m. gegužės 15 d.
(ginčijamo sprendimo 100, 214 ir 229 konstatuojamosios dalys). Paskutinis daugiašalis susitarimas dėl šio sandėrio įvyko 2000 m.
gegužės 18 d., tačiau susitarimas dėl VP kainų lygio išlaikymo galiojo iki 2000 m. pabaigos (ginčijamo sprendimo 281 ir 282,
355–360 konstatuojamosios dalys).
Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą Komisija konstatavo, kad ji priklausė kartelio dalyvių „branduoliui“ (ginčijamo sprendimo
99 konstatuojamoji dalis). Komisija pažymėjo esant nuorodų apie slaptus kontaktus dalyvaujant ieškovei nuo 1991 m. (ginčijamo
sprendimo 106 konstatuojamoji dalis). Konkrečiai kalbant, remiantis
Atofina
informacija, šios pateiktuose 1995 m. liepos, spalio ir lapkričio mėn. susitikimų užrašuose yra duomenų apie ieškovę ir juose
kalbama apie ieškovės pozicijos pristatymą (ginčijamo sprendimo 120, 127, 128, 129, 133 ir 136 konstatuojamosios dalys). Be
to, remiantis
Degussa
informacija, per dvišalį susitikimą, kuris įvyko 1996 m. antrąjį pusmetį arba 1997 m. pirmąjį pusmetį, ieškovė „pritarė pagrindinei
idėjai, kad reikia koordinuotai kelti kainas“ (ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamoji dalis).
Kaip matyti iš bylos medžiagos, šią informaciją, kuri susijusi su pradiniu kartelio laikotarpiu, ieškovė ginčijo ir, nesant
tos informacijos patvirtinimo, ja nesiremiama, kiek tai susiję su ieškove.
Todėl ginčijamame sprendime Komisija gerokai sumažino ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, palyginti su pranešime
apie kaltinimus nurodyta trukme. Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą pradžios Komisija nusprendė turinti įrodymų, liudijančių
apie ieškovės dalyvavimą 1997 m. gegužės 29 d. kartelio susitikime, ir kad į šią datą turi būti atsižvelgta nustatant ieškovės
dalyvavimo darant pažeidimą trukmę (ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamoji dalis). Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą
pabaigos Komisija nurodė, kad yra tvirtai įsitikinusi, jog ieškovė dalyvavo darant pažeidimą iki 1999 m. gruodžio 13 d., nes
ta dieną vyko paskutinis kartelio susitikimas, dėl kurio Komisija turėjo įrodymų apie ieškovės darbuotojų dalyvavimą (ginčijamo
sprendimo 365 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime nurodyti šie neteisėti susitikimai, kuriuose dalyvavo ieškovė:
–        trys daugiašaliai susitikimai, kurie įvyko 1997 m. gegužės 28 arba 29 d. Sevilijoje po CECIF asamblėjos susitikimų (ginčijamo
sprendimo 156–167 konstatuojamosios dalys) ir iš kurių dviejuose ieškovė pripažįsta dalyvavusi, tačiau teigia, kad nesutiko
su neteisėtomis diskusijomis,
–        keturi daugiašaliai susitikimai, kurie įvyko atitinkamai 1997 m. rugpjūčio mėn. Briuselyje, 1997 m. rugsėjo 18 d. Paryžiuje,
1997 m. lapkričio 17 d. Frankfurte prie Maino ir 1997 m. lapkričio 21 d. Paryžiuje, kuriuose ieškovė tiesiogiai nedalyvavo,
tačiau apie juos ją telefonu informavo
Atochem
(ginčijamo sprendimo 171–197 konstatuojamoji dalis), nors ieškovė tai ginčija,
–        1997 m. lapkričio 26 ir 27 d. Briuselyje vykę daugiašaliai susitikimai po CECIF asamblėjos posėdžių (ginčijamo sprendimo 198–209 konstatuojamosios
dalys); ieškovė teigia, kad dalyvavo šioje asamblėjoje, tačiau tvirtina, kad nieko nežinojo apie neteisėtas diskusijas,
–        dvišaliai
Degussa
,
Kemira
ir
Solvay
susitikimai, vykę 1997 m. pabaigoje ir 1998 m. pradžioje, apie kurių rezultatus ieškovę telefonu informavo
Solvay
(ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis), nors ieškovė tai ginčija,
–        1998 m. gegužės 14 d. Evian le Bene po CECIF asamblėjos posėdžių vykę daugiašaliai susitikimai (ginčijamo sprendimo 221–232 konstatuojamosios
dalys); ieškovė pripažįsta, kad dalyvavo CECIF asamblėjoje, tačiau teigia, kad nieko nežinojo apie neteisėtas diskusijas,
–        1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje vykęs
Degussa
,
Solvay
ir ieškovės susitikimas dėl
Atochem
priklausančios NPB gamyklos uždarymo (ginčijamo sprendimo 233–236 konstatuojamosios dalys), nors ieškovė neigia, kad jame
dalyvavo,
–        1998 m. rugsėjo 28 d. Briuselyje įvykęs „aukšto lygio“
Degussa
ir
Solvay
susitikimas dėl VP ir NPB, po kurio
Degussa
susitiko su ieškove ir informavo apie jo rezultatą (ginčijamo sprendimo 239–242 konstatuojamosios dalys); ieškovė neginčija,
kad susitiko su
Degussa
, tačiau teigia, kad to susitikimo turinys buvo teisėtas,
–        1998 m. spalio 12 d. Diuseldorfe vykęs daugiašalis susitikimas dėl VP, kuriame ieškovė nedalyvavo, tačiau, pasak
Atofina
, apie jį su ieškove buvo kalbėta telefonu (ginčijamo sprendimo 247–253 konstatuojamosios dalys), nors ieškovė tai ginčija,
–        daugiašaliai susitikimai ir dvišaliai kontaktai po 1998 m. lapkričio 25 ir 26 d. Briuselyje (ginčijamo sprendimo 254–258 konstatuojamosios
dalys), 1999 m. lapkričio 30 d. Estorilyje (Portugalija) (ginčijamo sprendimo 254–265 konstatuojamosios dalys) ir 1999 m.
lapkričio 16 d. Briuselyje (ginčijamo sprendimo 273–275 konstatuojamosios dalys) vykusių CECIF asamblėjų posėdžių; ieškovė
pripažįsta, kad dalyvavo minėtose CECIF asamblėjose, tačiau teigia, kad nieko nežinojo apie neteisėtas diskusijas,
–        keturi daugiašaliai susitikimai išskirtinai dėl NPB, vykę atitinkamai 1998 m. rugsėjo 16 d. Lione (ginčijamo sprendimo 237
ir 238 konstatuojamosios dalys), 1999 m. pradžioje Milane (ginčijamo sprendimo 259–263 konstatuojamosios dalys), 1999 m. vasarą
Bazelyje (ginčijamo sprendimo 267–270 konstatuojamosios dalys) ir 1999 m. gruodžio 13 d. Fribūre (ginčijamo sprendimo 276–279 konstatuojamosios
dalys); ieškovė neigia, kad dalyvavo susitikimuose Lione ir Bazelyje, tačiau pripažįsta, kad dalyvavo kituose dviejuose susitikimuose,
ir nurodo, kad jų tikslas buvo visiškai teisėtas, t. y. diskutuota dėl pozicijos, kurią reikia priimti atsakant į judėjimą
„prieš borą“, tačiau pamačiusi kad diskusijos „krypsta“ „netinkama“ linkme, ji į tai kreipė „mažai dėmesio“, nes dėl su aplinkosauga
susijusių priežasčių jau buvo nusprendusi pereiti nuo NPB prie NPK.
Remiantis šiomis aplinkybėmis, matyti, kad neskaitant dviejų susitikimų dėl NPB, vykusių 1999 m. pradžioje Milane ir 1999 m.
gruodžio 13 d. Fribūre, ieškovė neigia, kad turėjo slaptų kontaktų, kiek tai susiję su likusiomis ginčijamame sprendime išdėstytomis
aplinkybėmis.
–       Dėl 1997 m. gegužės 28 ar 29 d. Sevilijoje vykusių daugiašalių susitikimų
Dėl visų trijų Sevilijoje vykusių susitikimų šalys sutaria, jog dviejuose pirmuose susitikimuose dėl atitinkamai VP (pirmajame
susitikime dalyvavo
Atochem
,
Degussa
,
Solvay
,
Kemira
ir ieškovė) ir NPB (antrajame susitikime dalyvavo
Caffaro
ir visi kiti pirmame susitikime dalyvavę dalyviai) ieškovei buvo atstovaujama. Tačiau ieškovė nedalyvavo kitos dienos vakarienėje
restorane (ginčijamo sprendimo 156, 162 ir 163 konstatuojamosios dalys).
Kalbėdama apie du pirmuosius susitikimus, kuriuose dalyvavo, ieškovė neginčija vykusių diskusijų, per kurias, pirma, buvo
pasikeista informacija apie rinkos raidą ir, antra, buvo kalbama apie pasiūlymus dėl bendro kainų padidinimo ir dėl susitarimo
pasidalyti VP rinką (ginčijamo sprendimo 157–161 konstatuojamosios dalys) bei apie tokius pačius su NPB susijusius ketinimus
(ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji dalis), turinio.
Komisija konstatavo, o ieškovė to neginčijo, kad „dėl pasitikėjimo stokos ir dėl kelių mažųjų Europos gamintojų išreikšto
pasipriešinimo tą dieną nebuvo pasiektas joks galutinis susitarimas“ (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis). Konkrečiai
kalbant, bandymai diskutuoti apie NPB baigėsi, remiantis
Atofina
parodymais, „siaubingu
Degussa
atsakingojo asmens įniršiu, kuris dėl mažųjų gamintojų, atsisakiusių pritarti
Solvay
ir
Degussa
požiūriams, pasipriešinimo paliko posėdžių salę trenkęs durimis“ (ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji dalis).
Kalbėdama apie šiuos faktus, ieškovė vis dėlto teigia, kad, kaip mažoji gamintoja, ji iš tikrųjų priešinosi neteisėtiems veiksmams,
o tai įrodo jos nedalyvavimas kitą dieną vykusioje vakarienėje restorane.
Ieškovė, be kita ko, remiasi prie ieškinio pridėtais tuometinio jos generalinio direktoriaus pavaduotojo parodymais, kuriais
remiantis, jos nuomone, galima daryti išvadą, kad susitikime dėl VP jos atstovas
Degussa
ir
Solvay
nurodė, jog ji „plečiasi į Vokietiją“ ir „nesuinteresuota“ kaip nors riboti kainas. Taigi ji atsisakė apie jas diskutuoti,
todėl
Degussa
atsakingasis asmuo išvyko anksčiau.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jeigu įmonė dalyvavo, nors ir neatlikdama aktyvaus
vaidmens, susitikime, kuriame buvo kalbama apie neteisėtą susitarimą, ji laikoma dalyvavusia tokiame susitarime, nebent įrodytų,
kad atvirai nuo jo atsiribojo arba kad informavo kitus dalyvius, jog ketina dalyvauti aptariamame susitikime dėl kitų tikslų
nei jie (žr. 122 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
3199 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kadangi ieškovė pripažino, jog dalyvavo aptariamose neteisėtose diskusijose, ji turi įrodyti, kad jos dalyvavimas nesusijęs
su jokiais antikonkurenciniais ketinimais.
Reikia pažymėti, kad ieškovės pasipriešinimo
Degussa
pateiktiems konkretiems pasiūlymams, net jeigu jis būtų laikomas įrodytu, šios bylos aplinkybėmis nepakanka įrodyti, kad ji
konkurentams pranešė, jog dalyvauja aptariamuose susitikimuose dėl kitų tikslų nei jie.
Kalbėdama konkrečiai apie ieškovės argumentus, susijusius su ginčijamo sprendimo 156–162 konstatuojamosiose dalyse nurodytais
susitikimais, Komisija pažymėjo, kad „
Solvay
ir
Degussa
išėjo iš posėdžių salės ne dėl to, jog mažieji gamintojai atsisakė tartis dėl paties kainų didinimo, o veikiau dėl to, jog
pasiūlymas jų tikriausiai netenkino veikiausiai dėl jiems skirtos rinkos dalies“, kad „nėra jokių įrodymų, jog [ieškovė] tikrai
atmetė pačią susitarimo su konkurentais mintį ar atsiribojo nuo paties siūlomo susitarimo“, ir galiausiai, kad per aptariamą
susitikimą buvo keičiamasi konfidencialia informacija (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji dalis).
Pirma, reikia atkreipti dėmesį, kad šis Komisijos teiginys atitinka kartelio eigą, iš kurios matyti, jog nuo susitikimų Sevilijoje
kartelio šalys „nusprendė skirti mažiau dėmesio rinkos dalims – pagrindinei iki šiol vykusių diskusijų temai, ir skirti daugiau
dėmesio bendram kainų didinimui“ (ginčijamo sprendimo 157 konstatuojamoji dalis), ir kad kitame susitikime, įvykusiame 1997 m.
rugpjūčio mėn. Briuselyje, buvo nuspręsta koordinuotai didinti kainas (ginčijamo sprendimo 171 ir 172 konstatuojamosios dalys).
Antra, ieškovės argumentų dėl jos tariamo pasipriešinimo neteisėtoms diskusijoms nepatvirtina kitų įmonių pateikta informacija,
kurioje tik teigiama, kad kartelio šalys stokojo tarpusavio pasitikėjimo ir kad skyrėsi didžiųjų ir mažųjų gamintojų požiūriai
(ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis).
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad ieškovės dalyvavimo kartelyje įrodymas grindžiamas ne tik susitikimais Sevilijoje, kurie
sudaro dalį visų toliau nagrinėsimų slaptų kontaktų.
Be to, aptariamuose susitikimuose ieškovės išdėstyta pozicija dviprasmiška. Nors ji teigia, kad nepritarė antikonkurencinėms
diskusijoms per susitikimą dėl VP, kuriame buvo kalbama apie tikslų rinkos pasidalijimo modelį ir kainas, akivaizdu, kad jos
atstovas neišvyko iš susitikimo vietos ir kad jis dalyvavo kitame susitikime dėl NPB. Jo nedalyvavimas kitą dieną vykusioje
vakarienėje restorane taip pat neįrodo jo nepritarimo slaptoms diskusijoms, nes kitos aptariamos šalys, būtent
Solvay
ir
Ausimont
, taip pat joje nedalyvavo.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, ieškovės pateiktos informacijos nepakanka įrodyti, kad aptariamuose susitikimuose, per kuriuos
sudarytas neteisėtas susitarimas, ji dalyvavo neturėdama jokių antikonkurencinių ketinimų.
–       Dėl ieškovės gautų skambučių telefonu
Kalbėdama apie daugiašalius susitikimus, vykusius po susitikimų Sevilijoje, Komisija konstatavo, kad ieškovė juose tiesiogiai
nedalyvavo, tačiau telefonu buvo informuota apie jų rezultatus. Kalbama, pirma, apie keturis „aukšto lygio“ susitikimus, dėl
kurių Komisija remėsi
Solvay
informacija, ir, antra, apie
Atofina
nurodytus kelis susitikimus.
Pirma, dėl „aukšto lygio“ susitikimų, kuriuose dalyvavo
Degussa
,
Solvay
ir
Kemira
(1997 m. rugpjūčio mėn. ir 1998 m. vasario mėn. susitikimai Briuselyje, 1998 m. balandžio mėn. susitikimai Frankfurte prie
Maino ir 1998 m. spalio mėn. susitikimai Briuselyje), Komisija nurodė, kad „nors [juose] dalyvavo tik trys įmonės, diskusijoms
pritarė visas sektorius“, ir kad „[ieškovė] ir
Ausimont
visą laiką buvo išsamiai informuojamos [dažniausiai telefonu] apie diskusijų rezultatus“ (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji
dalis).
Remiantis ginčijamu sprendimu, darytina išvada, kad šis teiginys grindžiamas, pirma,
Solvay
pareiškimu, jog „kiti rinkos dalyviai buvo informuoti apie
Degussa
,
Solvay
ir
Kemira
susitikimų rezultatus“, o Komisija nurodo, kad „pavyzdžiui,
Solvay
informavo [ieškovę] ir
Ausimont
<…> apie konkrečius diskusijų rezultatus“, ir, antra,
Atofina
pareiškimu, kad „
FMC
dėl bendrovės politikos priežasčių (JAV bendrovė) tiesiogiai nedalyvavo visuose susitikimuose, tačiau per
Solvay
gaudavo informaciją ir tikrai dalyvavo visuose susitarimuose bei [visose] derybose“ (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji
dalis bei 175 ir 176 išnašos).
Komisija taip pat atsižvelgė į
Solvay
pareiškimą, kiek tai susiję su 1997 m. pabaigoje ir 1998 m. pradžioje vykusiais dvišaliais
Degussa
ir
Kemira
susitikimais, kuriuose
Solvay
„dalyvaudavo kartais“. Pasak Komisijos,
Degussa
ir
Solvay
nurodė, kad ieškovė juose nedalyvavo, nes įmonė įgyvendino suderinamumo programą, tačiau
Solvay
telefonu ją informuodavo apie tų susitikimų rezultatus (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis, kurioje daroma nuoroda
į minėtus
Solvay
parodymus).
Ieškovė neigia, kad
Solvay
su ja buvo susisiekusi. Ji pažymi, kad
Solvay
pareiškimas neteisingas, ir pabrėžia, kad
Atofina
teiginiai nesusiję su „aukšto lygio“ susitikimais, todėl jais negalima patvirtinti
Solvay
pareiškimo. Be to, ji teigia, kad Komisija iškraipė
Solvay
teiginius, kai konstatavo, kad tam tikros įmonės buvo informuotos „išsamiai“ ir „dažniausiai telefonu“ (ginčijamo sprendimo
172 konstatuojamoji dalis).
Dėl
Solvay
pareiškimo įrodomosios vertės reikia pažymėti, kad tą informaciją prašyme neskirti baudos ar ją sumažinti pateikė kaltinama
įmonė. Aptariamas pareiškimas apie visus „aukšto lygio“ susitikimus suformuluotas labai apibendrintai ir juo remiantis negalima
nustatyti juose dalyvavusių fizinių asmenų, todėl jų neįmanoma patikrinti remiantis liudytojų parodymais. Aptariamoje
Solvay
pareiškimo ištraukoje, kuri cituojama ginčijamo sprendimo 175 išnašoje, nenurodyta, kad informacija buvo pateikta „telefonu“
ir „išsamiai“. Be to, šios bylos aplinkybėmis, kalbant apie didžiausio rinkoje ūkio subjekto pateiktą informaciją, kad įvairios
šio sektoriaus įmonės buvo informuojamos apie neteisėtas diskusijas, negalima atmesti tikimybės, kad tas ūkio subjektas siekė
sumažinti savo vaidmenį kartelyje.
Dėl
Solvay
pareiškimo patvirtinimo reikia pažymėti, kad jis, susijęs su ieškovei suteikta informacija, nėra patvirtintas kitais įrodymais
apie nurodytus susitikimus. Iš bylos medžiagos matyti, kad ginčijamo sprendimo 176 išnašoje Komisijos nurodytame
Atofina
pareiškime iš tikrųjų kalbama ne apie „aukšto lygio“, o tik apie „B grupės“ susitikimus, vykusius nuo 1995 m. pabaigos iki
1997 m. pradžios, kurie bent jau didžiąja dalimi vyko iki pažeidimo, kuriuo kaltinama ieškovė, pradžios. Taigi akivaizdu,
kad
Atofina
nedalyvavo
Solvay
pareiškime nurodytame susitikime.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia konstatuoti, jog tikroji
Solvay
pareiškimo įrodomoji vertė yra labai menka, kad ja remiantis būtų galima įrodyti, jog ieškovė buvo informuota apie „aukšto
lygio“ susitikimų rezultatus, ir kad tas pareiškimas nėra tiesiogiai patvirtintas kitais įrodymais. Todėl vien šiuo pareiškimu
negalima įrodyti, kad ieškovė dalyvavo slaptuose susitikimuose nuo 1997 m. rugsėjo mėn. iki 1998 m. rugsėjo mėn., ir jį galima
laikyti nebent papildoma informacija, sudarančia dalį šiuo klausimu surinktų įrodymų.
Antra, kalbant apie penkis
Atofina
nurodytus susitikimus (1997 m. rugsėjo mėn. 18 d. susitikimai Paryžiuje, 1997 m. lapkričio 17 d. – Frankfurte prie Maino,
1997 m. lapkričio 21 d. – Paryžiuje ir 1998 m. spalio mėn. – Diuseldorfe; ginčijamo sprendimo 180, 188, 193 ir 247 konstatuojamosios
dalys) pažymėtina, jog ieškovė išreiškia abejones dėl
Atofina
pareiškimo, kad ji buvo informuota telefonu, patikimumo, ir teigia, kad šis pareiškimas nėra patvirtintas kitais įrodymais.
Ji pateikia
Atofina
pareiškime nurodytų savo darbuotojų, kurie neigia, kad su jais buvo susisiekta, padarytus pareiškimus.
Dėl
Atofina
pareiškimo įrodomosios vertės reikia pažymėti, jog tai, kad jis buvo padarytas prašyme neskirti baudos ar ją sumažinti, savaime
nekelia abejonių dėl jo patikimumo. Jokios aplinkybės neleidžia manyti, kad
Atofina
bandė sumenkinti savo dalyvavimą kartelyje, nurodžiusi, jog bendravo su ieškove tam tikruose susirinkimuose. Taip pat reikia
atkreipti dėmesį, kad duomenys apie bendravimą su ieškove suformuluoti visiškai nemiglotai, bet priešingai, jie yra labai
išsamūs ir jais remiantis galima nustatyti, su kuriais ieškovės darbuotojais buvo bendrauta. Informaciją pateikė tiesioginis
liudytojas, t. y.
Atofina
darbuotojas, dalyvavęs ginčijamuose susitikimuose. Reikia priminti, kad jis pareiškimą padarė 2003 m. gegužės 26 d., t. y.
praėjus kelioms savaitėms nuo pirmųjų įrodymų pateikimo 2003 m. balandžio 3 d. (ginčijamo sprendimo 513 konstatuojamoji dalis).
Remiantis bendradarbiavimo aplinkybėmis ir tiksliu pareiškimo turiniu, darytina išvada, kad jis padarytas sąmoningai ir po
brandžių apmąstymų.
Visos šios aplinkybės byloja, kad aptariamo
Atofina
pareiškimo įrodomoji vertė yra didelė.
Kalbant apie
Atofina
pareiškimo patvirtinimą, kiek tai susiję su 1997 m. rugsėjo 18 d. susitikimu Paryžiuje, pažymėtina, kad, be
Atofina
darbuotojo pareiškimo, jog su ieškove buvo „susisiekta telefonu ir jai perduota informacija apie diskusijas“, to paties darbuotojo
susitikimo užrašuose pažymėta didžioji raidė „E“, reiškianti ieškovę, ir juose nurodyta, kad ji „nedalyvavo, tačiau su ja
susisiekta telefonu (ginčijamo sprendimo 180 ir 181 konstatuojamosios dalys ir to sprendimo 188 išnašoje nurodytos administracinės
bylos ištraukos).
Dėl 1997 m. lapkričio 17 d. susitikimo Frankfurte prie Maino pažymėtina, kad tame pačiame pareiškime nurodyta, jog vykstant
susitikimui telefonu buvo susisiekta su vienu ar dviem ieškovės darbuotojais, o
Atofina
atstovas jiems pateikė ataskaitą (ginčijamo sprendimo 188 konstatuojamoji dalis). Šiuos parodymus taip pat patvirtina
Atofina
pateikti susitikimo užrašai, kuriuose nurodyta: „
FMC
= nedalyvauja, tačiau aš susisiekiau telefonu (
pavardė
<…>), kitas vietos atstovas (
pavardė <…>
) labai aktyvus“ (ginčijamo sprendimo 200 išnaša). Be to, ieškovė nurodyta kaip pirmoji įmonė, turinti paskelbti kainų padidinimą,
ir jos informacija pateikta susitikimo lentelėje, kurioje nurodytos mažiausios kainos pagal klientą ir pagal gamintoją (ginčijamo
sprendimo 192 konstatuojamoji dalis). Taip pat atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Degussa
patvirtino, kad
Atofina
ieškovas per šį susitikimą skambino atsakovės atstovui (ginčijamo sprendimo 192 konstatuojamoji dalis ir 206 išnaša).
Apie 1997 m. lapkričio 21 d. susitikimą Paryžiuje tame pačiame
Atofina
pareiškime sakoma, kad su ieškove buvo susisiekta telefonu, siekiant gauti jos sutikimą dėl koordinuoto kainų didinimo (ginčijamo
sprendimo 193 konstatuojamoji dalis), o to susitikimo užrašuose nurodytos ieškovės kainos (ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamoji
dalis ir 216 išnašoje nurodyti administracinės bylos dokumentai).
Dėl 1998 m. spalio mėn. susitikimo Diuseldorfe, be parodymų, jog ieškovės atstovas „sekė susitikimo eigą telefonu“, to susitikimo
ataskaitoje nurodyta esama ir siūloma ieškovės rinkos dalis (ginčijamo sprendimo 247–249 konstatuojamosios dalys ir 282 išnašoje
nurodyti administracinės bylos dokumentai).
Remiantis šiais faktais, darytina išvada, kad
Atofina
pareiškimas turi ne tik didelę įrodomąją vertę, bet ir dėl kiekvieno atskiro susitikimo yra patvirtintas
Atofina
pateiktais to laikmečio dokumentiniais įrodymais, o vieno susitikimo atveju – patvirtinti
Degussa
pareiškimu, padarytu jos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.
Be to, atsižvelgiant į didelę
Atofina
pareiškimo įrodomąją vertę ir į pateiktų dokumentinių įrodymų išsamumą, dėl jų patikimumo negali kilti abejonių dėl to, jog
dokumentinius įrodymus pateikė šio pareiškimo autorius.
Ieškovė neginčija nei
Atofina
pateiktų dokumentinių įrodymų autentiškumo, nei jos pateiktų paaiškinimų dėl jų turinio. Ji kelia klausimą tik dėl šių dokumentų,
kaip jos dalyvavimo kartelyje įrodymo, patikimumo.
Tačiau atsižvelgiant į tai, kad tuos dokumentus parengė tiesioginis to laikmečio įvykių liudytojas ir kad jų turinys yra tikslus
bei išsamus, reikia pripažinti, kad tie dokumentai tikrai turi įrodomąją vertę.
Ieškovės argumentais dėl šių dokumentų turinio ir jų tikslumo nekeliamas klausimas dėl patikimumo.
Pirma, tai, kad prie tam tikros informacijos pažymėtos žvaigždutės ir klaustukai, kartais su nuoroda „patikrinti“, nekelia
abejonių dėl visos tuose dokumentuose pateiktos informacijos patikimumo.
Antra, ieškovės argumentas, kad informacija apie jos kainas galėjo būti gauta iš kitų šaltinių, pavyzdžiui, iš klientų, nėra
įtikinamas, nes lentelėse yra kitų duomenų, tiesiogiai susijusių su ieškove, t. y. užrašų, kad su ja buvo susisiekta, kad
ji turi būti pirmoji, kuri praneš apie kainų didinimą, taip pat nurodyta, kokia rinkos dalis jai būtų suteikta (ginčijamo
sprendimo 188, 192 ir 282 konstatuojamosios dalys).
Trečia, reikia pažymėti, kad pateikdama argumentą, susijusį su tariamu iš
Autofina
pareiškimo gautų įrodymų panaudojimu du kartus, kalbant apie įvairius susitikimus, ieškovė apsiriboja nuoroda į bylos dokumentus,
kuriais ginčijamame sprendime nebuvo pasinaudota jos atžvilgiu.
Remiantis jos argumentais, darytina išvada, kad kalbama arba apie susitikimus iki jos atžvilgiu nustatytos pažeidimo darymo
pradžios (t. y. 1995 m. lapkričio 23 d., 1996 m. vasario 12 d., 1996 m. gegužės 22 ir 23 d., 1996 m. lapkričio 27 d. ir 1996 m.
vykusius „kitus bendro pobūdžio susitikimus“), arba apie susitikimus, kuriuose ji pripažino, kad dalyvavo, ir patvirtino diskusijų
turinį (1997 m. gegužės 28 ir 29 d. susitikimai), arba apie susitikimus, kurie, nors ir nurodyti pranešime apie kaltinimus,
galiausiai nebuvo paminėti ginčijamame sprendime (1999 m. Ruasi ir Frankfurte prie Maino vykę susitikimai). Kalbėdama apie
užrašus, kurie tariamai buvo panaudoti dėl 1997 m. lapkričio 26 d. susitikimo Briuselyje ir dėl kito susitikimo, įvykusiu
„laikotarpiu nuo 1997 m. birželio mėn. iki rugsėjo mėn.“, ieškovė nenurodo su tuo susijusių ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų
dalių.
2010 m. sausio 6 d. taikant proceso organizavimo priemones ieškovei buvo pateiktas klausimas dėl šio aspekto, tačiau ji negalėjo
nurodyti ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių, kuriose tam tikri įrodymai buvo naudojami du kartus.
Taigi, net jei tam tikri
Atofina
pateikti užrašai su nenurodyta data negalėjo būti susieti su konkrečiais susitikimais, toks argumentas yra nereikšmingas,
nes nesusijęs su įrodymais, kuriais ginčijamame sprendime naudojamasi prieš ieškovę.
Be to, reikia pažymėti, kad net jei tariamas
Atofina
pateiktų įrodymų netikslumas būtų įrodytas, jį galima paaiškinti tuo, kad nuo ginčijamų faktinių aplinkybių atsiradimo iki
momento, kai parodymus duodantis asmuo turėjo jas prisiminti, prabėgo daug laiko. Kadangi šie netikslumai susiję su įrodymais,
kuriais nesiremiama prieš atsakovę, jie negali kelti abejonių dėl įrodymų, susijusių su bendravimu su ieškove ir jos informacijos
naudojimu, patikimumo, nes pastarieji aspektai patvirtinti aiškiai ir tiksliai.
Ketvirta, ieškovė nurodo, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus išreiškė abejonių dėl aptariamo
Atofina
darbuotojo pateiktos informacijos, susijusios su tariamu vieno jos darbuotojų dalyvavimu 1996 m. vasario 12 d. Paryžiuje vykusiame
susitikime. Neigdama šią informaciją, ieškovė teigia pateikusi priešingus savo darbuotojo parodymus ir jo paso kopiją, kurioje
yra spaudas, liudijantis, kad 1996 m. vasario 10 d. tas darbuotojas atvyko į Jungtines Valstijas.
Reikia pažymėti, kad ieškovės pateikti parodymai kelia abejonių dėl konkrečios
Atofina
darbuotojo suteiktos informacijos. Atsižvelgiant į ieškovės pateiktą įrodymą, mažai tikėtina, kad jos atstovas, vasario 10 d.
atvykęs į Jungtines Valstijas, galėjo po dviejų dienų vykti į Paryžių. Reikia pabrėžti, kad Komisija atsižvelgė į šį argumentą,
ir kadangi
Atofina
informacija nebuvo patvirtinta, nepripažino, kad ieškovė dalyvavo aptariamame susitikime.
Vis dėlto tai, kad ieškovė išreiškė abejonę dėl
Atofina
pateikto įrodymo, kuriuo nebuvo pasinaudota prie ieškovę, negali daryti įtakos viso aptariamo pareiškimo patikimumui.
Galiausiai dėl ieškovės teiginio, kad Komisija neatsižvelgė į jos darbuotojų parodymus, kuriuose jie neigia, jog bendravo
su
Atofina
darbuotoju, reikia pažymėti, kad, kaip, be kita ko, nurodyta ginčijamo sprendimo 186, 191, 192 ir 253 konstatuojamosiose
dalyse, Komisija teisingai atsižvelgė į ieškovės darbuotojų paneigimą ir jį įvertino remdamasi kitais turimais įrodymais.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia daryti išvadą, kad įkalčių viseto, pagrįsto, pirma,
Atofina
informacija apie pokalbius telefonu su ieškove dėl nuo 1997 m. rugsėjo mėn. iki 1998 m. spalio mėn. vykusių susitikimų ir,
antra, jos pavadinimo ir su ja susijusių duomenų paminėjimu su tais susitikimais susijusiuose dokumentiniuose įrodymuose,
visiškai pakanka įrodyti, kad nagrinėjamu laikotarpiu ieškovė dalyvavo vykdant neteisėtus veiksmus.
Taip pat reikia pažymėti, kad šią informaciją dėl vieno susitikimo patvirtino
Degussa
, be to, ji sutampa su
Solvay
parodymais dėl ieškovei suteiktos informacijos apie kitus tuo pačiu laikotarpiu vykusius susitikimus.
Todėl ieškovės argumentams dėl aptariamų įrodymų negali būti pritarta.
–       Dėl kontaktų po CECIF asamblėjos posėdžių
Komisija nustatė, kad ieškovė dalyvavo slaptuose susitikimuose po penkių kas pusę metų organizuojamų CECIF asamblėjų posėdžių,
vykusių po asamblėjos Sevilijoje (t. y. po 1997 m. lapkričio mėn., 1998 m. gegužės ir lapkričio mėn. ir 1999 m. balandžio
ir lapkričio mėn. asamblėjų; ginčijamo sprendimo 198–207, 221–232, 254–258, 264 ir 265, 273–275 konstatuojamosios dalys).
Ieškovė pripažįsta, kad dalyvavo CECIF asamblėjose, tačiau neigia, kad dalyvavo neteisėtuose susitikimuose, ir teigia, jog
nėra pakankamai tikslių ir nuoseklių įrodymų šiuo klausimu. Ji nurodo, kad aptariami susitikimai vyko viešose vietose, t. y.
restoranuose, baruose ar viešbučio koridoriuose. Todėl, pasak ieškovės, neteisėtos diskusijos galėjo vykti tik dvišaliu principu
arba vyko jau išvažiavus jos atstovams.
Reikia priminti, kad, remiantis šio sprendimo 159 punkte nurodyta nusistovėjusia teismų praktika, kai Komisija įrodo, jog
suinteresuota įmonė dalyvavo neteisėtuose susitikimuose, ta įmonė turi pateikti duomenų, galinčių įrodyti, kad ji minėtuose
sutikimuose dalyvavo neturėdama jokių antikonkurencinių ketinimų.
Taigi reikia išnagrinėti, visų pirma, ar ieškovės dalyvavimas neteisėtose diskusijose, kiek tai susiję su slaptais susitikimais
po aptariamų penkių CECIF asamblėjų posėdžių, buvo įrodytas, ir prireikus, ar ieškovė pateikė duomenų, galinčių įrodyti, kad
ji juose vis dėlto dalyvavo neturėdama jokių antikonkurencinių ketinimų.
Pirma, kalbant apie bendravimą, vykusį per vakarienę restorane 1997 m. lapkričio 26 ir 27 d. Briuselyje vykusios CECIF asamblėjos
išvakarėse, pažymėtina, kad Komisija konstatavo, jog
Degussa
,
EKA Chemicals
,
Solvay
ir
Atofina
nurodė, jog ieškovė ir
Kemira
„tikrai atvyko, kad jos puikiai žinojo, jog diskusijos yra neteisėtos <…> ir kad jos jose dalyvavo“ (ginčijamo sprendimo
199 konstatuojamoji dalis).
Ieškovė teigia, kad
EKA Chemical
apie ją nė neužsiminė, kad
Solvay
tik sudarė dalyvių sąrašą, kuriame jos darbuotojai nenurodyti, ir nurodo, kad „tikriausiai visiems kitiems dalyvavusiems“
asamblėjoje taip pat buvo atstovaujama ir kad
Atofina
ir
Degussa
pateiktoje informacijoje tik nurodyti vakarienėje dalyvavę asmenys, taip kurių ir jos atstovai. Ji teigia, kad vienas jos
atstovų padarė pareiškimą, kuriame neigia, jog dalyvavo neteisėtose diskusijose.
Reikia pažymėti, kad, remiantis ginčijamo sprendimo 218 išnašoje nurodyta informacija, kurią Komisija pateikė pritaikius 2010 m.
sausio 6 d. proceso organizavimo priemones, teiginys, jog ieškovės darbuotojas dalyvavo vakarienėje, per kurią dalyviai diskutavo
neteisėtomis temomis, grindžiamas
Atofina
ir
Degussa
pareiškimais, kurie šiuo klausimu yra teisingi.
Kadangi apie ieškovės dalyvavimą šiose neteisėtose diskusijose galima spręsti iš nuoseklių požymių viseto, jo negalima paneigti
minėto darbuotojo parodymais, kuriuose jis akivaizdžiai neneigia, jog dalyvavo vakarienėje, tačiau teigia, kad nedalyvavo
slaptose diskusijose.
Taip pat reikia pažymėti, kad ieškovės dalyvavimas aptariamose neteisėtose diskusijose matyti iš kitų ginčijamame sprendime
išdėstytų duomenų, kuriais remiantis darytina išvada, jog, pirma, dalijantis kompetencijas pagal regionus buvo nuspręsta,
kad ieškovė bus atsakinga už Ispaniją ir Portugaliją, ir, antra, jog ieškovė dalyvavo susitikime dėl NPB, kuris vyko pasibaigus
tos pačios asamblėjos posėdžiams, ir viename vėliau vykusių vietinių susitikimų (ginčijamo sprendimo 201 ir 208 konstatuojamoji
dalis).
Antra, dėl kontaktų, užmegztų po 1998 m. gegužės mėn. Evian le Bene vykusios kitos asamblėjos posėdžių, t. y. per du susitikimus
dėl VP ir NPB, pažymėtina, kad, remiantis ginčijamo sprendimo 222 ir 226 konstatuojamosiose dalyse nurodytais Komisijos pateiktais
duomenimis, pritaikius 2010 m. sausio 6 d. proceso organizavimo priemones, matyti, jog
Degussa
ir
Solvay
patvirtino ieškovės dalyvavimą. Kalbant apie susitikimą dėl NPB, pažymėtina, kad
Atofina
pateikė susitikimo lentelę, kurioje nurodyti NPB pardavimo kiekiai, tarp kurių yra ir ieškovės duomenys (ginčijamo sprendimo
228 konstatuojamoji dalis).
Prie ieškinio pridėtame ieškovės pareiškime jos aptariamas darbuotojas pripažino, kad po šios asamblėjos posėdžių vyko neteisėtos
diskusijos apie NPB:
„Aš taip pat dalyvavau 1998 m. gegužės mėn. Evian le Bene vykusioje CECIF asamblėjoje. Per šį susitikimą pokalbis dar sykį
pakrypo apie rinkos dalis, kaip nurodyta [pranešime apie kaltinimus]. Mažieji gamintojai, kaip antai [ieškovė], atsisakė sutikti
įšaldyti rinkos dalis, nes mes norėjome toliau veikti konkurencijos sąlygomis.“
Trečia, dėl kontaktų, užmegztų po 1998 m. lapkričio 25 ir 26 d. Briuselyje vykusios asamblėjos posėdžių, t. y. dėl lapkričio
25 d. restorane vykusio susitikimo dėl NPB ir dėl kitos dienos susitikimo dėl NPB, pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo
255 ir 257 konstatuojamosiose dalyse, nurodytose taikant 2010 m. sausio 6 d. proceso organizavimo priemones, Komisijos pateiktų
duomenų matyti, kad
Degussa
pareiškė, jog ieškovės atstovas dalyvavo šiuose neteisėtuose susitikimuose. Kalbant apie susitikimą dėl VP, šį pareiškimą
patvirtino
Kemira
(ginčijamo sprendimo 255 konstatuojamoji dalis).
Ketvirta, dėl kontaktų, užmegztų po 1999 m. balandžio mėn. Estorilyje vykusios asamblėjos posėdžių, pažymėtina, kad iš ginčijamo
sprendimo 256 konstatuojamosios dalies matyti, jog, pasak
Degussa
, pokalbiai apie VP vyko vakare viešbučio bare.
Penkta, iš ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamosios dalies matyti, kad, pasak
Degussa
, ieškovė dalyvavo susitikime dėl VP 1999 m. lapkričio 16 d. Briuselyje vykusios CECIF asamblėjos išvakarėse. Tai, kad šis
neteisėtas susitikimas įvyko, pripažino
Solvay
,
Atofina
,
Kemira
ir
Ausimont.
Reikia pažymėti, kad nors teiginys dėl ieškovės dalyvavimo neteisėtuose pokalbiuose, užmegztuose per minėtus susitikimus,
grindžiamas tik
Degussa
pareiškimu, jis gali būti laikomas įrodytu, atsižvelgiant, kaip ginčijamo sprendimo 275 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija,
į visus požymius, liudijančius ieškovės dalyvavimą atliekant slaptus veiksmus per įvairius susitikimus, kurie buvo organizuoti
tuo pačiu principu. Be to, aptariami susitikimai patenka į tą patį laikotarpį kaip ir kiti du susitikimai, kurių atveju ieškovė
prisipažino, kad dalyvavo neteisėtose diskusijose (žr. šio sprendimo 235–242 punktus).
Šiais nuosekliais įrodymais pagrįstas konstatavimas negali būti paneigtas ieškovės darbuotojo parodymais, kuriuose jis, akivaizdžiai
neneigdamas, kad dalyvavo po aptariamų asamblėjų posėdžių vykusiuose susitikimuose, tik teigia, kad nedalyvavo neteisėtuose
susirinkimuose.
Atsižvelgiant į šiuos įrodymus reikia konstatuoti, kad Komisija surinko pakankamai įrodymų, įtikinamai pagrindžiančių jos
išvadą dėl ieškovės dalyvavimo neteisėtuose susitikimuose, vykusiuose po aptariamų CECIF asamblėjų posėdžių.
Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentas, kad aptariami neteisėti kontaktai galėjo būti palaikomi dvišaliu pagrindu
arba kad buvo kalbama ieškovės darbuotojams nesuprantamomis kalbomis, todėl jie neatkreipė į juos dėmesio. Šie argumentai
nelogiški atsižvelgiant, pirma, į diskusijų sudėtingumą, kurių turinys išdėstytas, be kita ko, ginčijamo sprendimo 200–205,
223–229, 256, 257 ir 274 konstatuojamosiose dalyse, ir, antra, į tai, kad ieškovės pavadinimas ir su ja susijusi informacija
nurodyta su tuo pačiu laikotarpiu vykusiais slaptais pokalbiais glaudžiai susijusiuose dokumentuose (žr. šio sprendimo 179–182 punktus).
Atsižvelgiant į visus įrodymus, patvirtinančius ieškovės dalyvavimą aptariamuose slaptuose pokalbiuose, pažymėtina, kad ji
negali pagrįstai remtis antraeilės reikšmės Komisijos pastaba dėl vieno aptariamo susitikimo, kurioje sakoma, jog „nėra neįmanoma,
kad <…> įvairios diskusijos veikiau vyko dvišaliu pagrindu“ (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).
Taigi, kadangi ieškovė nepateikė jokių kitų įrodymų, galinčių patvirtinti, kad aptariamuose susitikimuose ji dalyvavo neturėdama
jokių antikonkurencinių ketinimų, Komisija teisingai nusprendė, kad ji dalyvavo neteisėtuose susitarimuose, užmegztuose po
aptariamų CECIF asamblėjos posėdžių.
–       Dėl 1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje vykusio susitikimo
Ginčijamo sprendimo 233–236 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad vienas
Degussa
,
Solvay
ir ieškovės susitikimas įvyko 1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje ir jį organizavo
Degussa
, norėdama „įsitikinti, kad visos trys bendrovės nusprendė įtikinti
Atochem
nutraukti NPB gamybą, kad būtų sumažinti pajėgumai šiame sektoriuje“.
Remiantis ginčijamo sprendimo 234 ir 235 konstatuojamosiomis dalimis, darytina išvada, kad apie ieškovės dalyvavimą šiame
susitikime sprendžiama iš
Degussa
pareiškimo, kurį patvirtina
Solvay
atsakymas į pranešimą apie kaltinimus.
Ieškovė neigia, kad dalyvavo susitikime Kėnigsvinteryje, ir tai grindžia savo darbuotojo parodymais ir taksi sąskaita, kurioje
nurodyta jo pavardė ir kuri išduota Barselonoje susitikimo dieną. Be to, ji teigia, kad
Solvay
iš tikrųjų nepatvirtino jos dalyvavimo susitikime. Ji ginčija
Solvay
pareiškimą, kuriame kalbama, kad ji „dalyvavo susitarime su
Atochem
, mainais suteikdama kompensaciją Ispanijoje“ (ginčijamo sprendimo 244 konstatuojamoji dalis).
Reikia pažymėti, kad
Degussa
ir, priešingai, nei teigia ieškovė,
Solvay
pareiškimai surašyti aiškiai ir juose nedviprasmiškai patvirtinta, kad ieškovė buvo Kėnigsvinteryje. Nors
Solvay
paminėjo aptariamą susitikimą ne prašyme neskirti baudos arba ją sumažinti, o tik atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, dar
prašyme neskirti baudos arba ją sumažinti ji užsiminė, kad
Atochem
prašė kompensacijos už NPB gamyklos uždarymą, ir nurodė, kad šiuo klausimu
Degussa
susisiekė su ja ir ieškove (ginčijamo sprendimo 271 išnašoje iš dalies paminėtas bylos dokumentas).
Atsižvelgiant į šiuos įrodymus ir į tai, kad susitikimo dieną Barselonoje išduota taksi sąskaita nėra įrodymas, jog ieškovės
atstovas tą dieną nebuvo atvykęs į Kėnigsvinterį, Komisija visiškai teisingai nusprendė, kad ji dalyvavo aptariamame susitikime
(ginčijamo sprendimo 236 konstatuojamoji dalis).
Taip pat reikia atkreipti dėmesį į tai, kad nors ieškovė nedalyvavo vėlesniame 1998 m. spalio 1 d. susitikime tuo pačiu klausimu,
su tuo susitikimu susiję įrodymai patvirtina, kad ji dalyvavo diskusijose dėl
Atochem
priklausančios NPB gamyklos uždarymo.
Pirma, remiantis ginčijamo sprendimo 243 ir 244 konstatuojamosiomis dalimis, ir
Degusia
, ir
Solvay
nurodė, kad 1998 m. spalio 1 d. Paryžiuje vykusio susitikimo tikslas buvo
Atochem
pristatyti pasiūlymą, kurį per susitikimą Kėnigsvinteryje suformulavo
Degussa
,
Solvay
ir ieškovė. Antra, iš ginčijamo sprendimo 277 konstatuojamosios dalies matyti, kad, uždarius
Atochem
ir
Caffaro
gamyklas, šių dviejų bendrovių NPB rinkos dalys iš esmės turėjo atitekti
Solvay
,
Degussa
ir ieškovei.
Atsižvelgiant į visas išdėstytas aplinkybes, negalima pritarti ieškovės argumentams, pateiktiems siekiant paneigti dalyvavimą
Kėnigsvinterio susitikime.
–       Dėl 1998 m. rugsėjo 28 d. Briuselyje vykusio susitikimo su
Degussa
Ginčijamo sprendimo 239–242 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad 1998 m. rugsėjo 28 d. Briuselyje įvyko „aukšto
lygio“
Degussa
ir
Solvay
susitikimas. Ji konstatavo, kad „vėliau (po pietų) taip pat Briuselyje įvyko dvišalis aukšto
Degussa
atstovo ir aukšto (ieškovės) atstovo susitikimas, kad
Degussa
galėtų pateikti tą patį rytą vykusio susitikimo rezultatus“. Šis teiginys grindžiamas
Degussa
informacija ir
Degussa
darbuotojo įrašu darbotvarkėje (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji dalis ir 267 išnaša).
Ieškovė neneigia, kad toks susitikimas įvyko, tačiau ginčija jo tikslą nurodydama, kad
Degussa
prašyme neskirti baudos ar ją sumažinti niekuo neužsiminė apie šį susitikimą ir kad vėliau pateiktoje informacijoje tik pažymėjo,
kad „susitikime bendrai diskutuota apie Europos VP rinkos raidą, ypač atsižvelgiant į pasiektą aukštą kainų lygį ir galimybes
jį išlaikyti“.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, jog tai, kad aptariamas susitikimas nepaminėtas
Degussa
prašyme neskirti baudos ar ją sumažinti, neturi reikšmės, nes ieškovė neginčija, kad toks susitikimas buvo. Dėl slaptų neteisėtų
šio susitikimo tikslų reikia pažymėti, jog, kaip nurodė Komisija, juos patvirtina faktas, kad susitikimas su ieškove įvyko
po susitikimo su
Solvay
, kurio neteisėtas tikslas neneigiamas, kad
Degussa
darbuotojo darbotvarkėje jis pažymėtas kaip „kitas susitikimas“ (nächstes meeting) ir kad
Degussa
pateiktoje informacijoje jis nurodytas slaptų susitikimų sąraše (ginčijamo sprendimo 267 išnaša).
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, ieškovės pateiktais argumentais negalima paneigti Komisijos teiginių dėl aptariamo susitikimo.
–       Dėl susitikimų dėl NPB
Ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi tokiais
Degussa
,
Solvay
,
Ausimont
ir ieškovės susitikimais dėl NPB:
–        susitikimas Lione 1998 m. rugsėjo 16 d. (ginčijamo sprendimo 237 ir 238 konstatuojamosios dalys),
–        susitikimas Milane 1999 m. pradžioje (ginčijamo sprendimo 259–263 konstatuojamosios dalys),
–        susitikimas Bazelyje 1999 m. vasarą (ginčijamo sprendimo 267–270 konstatuojamosios dalys),
–        susitikimas Fribūre 1999 m. gruodžio 13 d. (ginčijamo sprendimo 276–279 konstatuojamosios dalys).
Reikia pažymėti, kad ieškovė pripažįsta, jog dalyvavo susitikimuose Milane bei Fribūre, ir tai, kad diskusijos „pakrypo“ „netinkamų“
temų link, tačiau teigia, kad jos atstovas kreipė „mažai dėmesio“ į tas diskusijas.
Kadangi ieškovės dalyvavimas ir neteisėtas diskusijų turinys įrodytas, ieškovė turėjo pateikti duomenis, kuriais remdamasi
galėtų įrodyti, kad minėtuose susitikimuose ji dalyvavo neturėdama jokių antikonkurencinių ketinimų ir kad savo konkurentams
ji nurodė, jog tuose susitikimuose dalyvavo turėdama kitokių tikslų (žr. šio sprendimo 159 punkte nurodytą teismų praktiką).
Šiuo klausimu ieškovė, remdamasi šiuose dviejuose susitikimuose dalyvavusio jos darbuotojo pareiškimu, pažymi, kad tų susitikimų
tikslas buvo aptarti priemones, kurių gali imtis pramonė, siekdama numalšinti judėjimo „prieš borą“ sukeltą nerimą, ir kad
atsižvelgdama į tą nerimą ji jau pradėjo kurti „alternatyvų produktą“ NPK. Taigi pripažinusi, kad per aptariamus susitikimus
kiti gamintojai įsivėlė į neteisėtas diskusijas, ieškovė teigia, kad tos kalbos jos atstovo nesudomino ir kad jis nedalyvavo
neteisėtose diskusijose, nors ir nepasišalino iš susitikimo vietos. Pasak ieškovės, šį paaiškinimą patvirtina
Degussa
, kuri tvirtina, kad aptariami susitikimai vyko per teisėtas diskusijas.
Reikia pažymėti, kad aptariami susitikimai vyko tuo laiku, kai kartelis buvo gerai išplėtotas, ir kad prieš juos įvyko keli
slapti neteisėti susitikimai, kuriuose dalyvavo ieškovė. Ieškovė pati pripažįsta, kad diskusijų turinys buvo neteisėtas, tačiau
nenurodo, jog tam būtų atvirai priešinusis ar paaiškinusi konkurentams, jog tuose susitikimuose dalyvavo turėdama kitų tikslų
nei jie.
Taip pat mažai tikėtina, kad ieškovės visiškai nedomino neteisėtos diskusijos dėl NPB kainų, nes ji ir toliau jį gamino 1999
ir 2000 m. ir buvo viena iš keturių didžiausių NPB gamintojų, dalyvavusių tuose pačiuose susitikimuose, o NPK pradėjo pardavinėti
tik 2002 m. (ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis).
Be to, su aptariamais susitikimais suijusiuose įrodymuose yra lentelės, kuriose nurodytos dalyvių rinkos dalys (ginčijamo
sprendimo 261 konstatuojamoji dalis) ir minimos diskusijos apie uždarius
Atochem
ir
Caffaro
gamyklas atlaisvintų rinkos dalių, kurios „iš esmės turėjo atitekti
Solvay
,
Degussa
ir (ieškovei), atsižvelgiant į jų turėtą realią rinkos dalį, pasiskirstymą“ (ginčijamo sprendimo 277 konstatuojamoji dalis).
Beje, priešingai, nei teigia ieškovė,
Degussa
teiginys, kad aptariami susitikimai buvo organizuojami teisėtų susitikimų „proga“, nereiškia, kad neteisėtos diskusijos vyko
„atsitiktinai“ ar kad jos nebuvo numatytos.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, ieškovės argumentų nepakanka įrodyti, kad diskusijose ji dalyvavo neturėdama jokių antikonkurencinių
tikslų.
Dėl susitikimų Lione ir Bazelyje reikia pažymėti, kad nors apie ieškovės dalyvavimą juose galima spręsti remiantis atitinkamai
Degussa
ir
Solvay
pateikta informacija, kuri nėra patvirtinta kitais įrodymais, atsižvelgiant į tai, kas dalyvavo tuose susitikimuose ir neilgus
laikotarpius tarp jų, Komisija teisingai pripažino, kad ieškovė dalyvavo visuose šios serijos susirinkimuose.
Taigi ieškovės argumentams apie susitikimus dėl NPB, vykusius nuo 1998 m. rugsėjo iki 1999 m. gruodžio mėn., negalima pritarti.
–       Išvada
Reikia priminti, jog ginčijamame sprendime pateikti Komisijos įrodymai, kad įmonė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, turi būti
vertinami ne kiekvienas atskirai, o visi kartu (žr. šio sprendimo 108 punkte nurodytą teismų praktiką).
Atlikus šio sprendimo 113–244 punktuose išdėstytą tyrimą, reikia konstatuoti, jog visi analizuoti įrodymai sudaro požymių
visetą, kuris teisiniu požiūriu pakankamai įrodo ieškovės dalyvavimą darant pažeidimą.
Kiekvienai pažeidimą sudarančiai faktinei aplinkybei Komisija pateikė patikimą įrodymą ir daugeliu atvejų tas įrodymas patvirtintais
kitais įrodymais. Apie ieškovės dalyvavimą kartelyje galima daryti išvadą remiantis, pirma, jos dalyvavimu įvairiuose susitikimuose
ir slaptuose neteisėtuose pasitarimuose, ir, antra, jos vardo ir su ja susijusios informacijos paminėjimu įvairiuose dokumentuose,
tiesiogiai susijusiuose su tais susitikimais. Ieškovės argumentai, kad įrodymai tariamai iškraipyti ar „pagražinti“, atsižvelgiant
į atliktą analizę, yra nepagrįsti.
Kiek dėl tam tikrų su pažeidimu susijusių faktinių aplinkybių Komisija rėmėsi atskirais įrodymais, kurie negalėjo būti tiesiogiai
patvirtinti kitais duomenimis, reikia priminti, jog tuo atveju, kai yra nuoseklių požymių visetas, įrodantis dalyvavimą kartelyje,
reikia turėti tikrai tvirtų paaiškinimų siekiant įtikinti, kad per tam tikrus susitikimus buvo kalbama ir diskutuojama apie
visiškai kitus reikalus nei per ankstesnius ar vėlesnius susitikimus (žr. šio sprendimo 127 punktą).
Atsižvelgiant į pateiktą analizę reikia konstatuoti, kad ieškovė nepateikė tvirtų argumentų, kuriais galėtų paneigti Komisijos
įrodymus prieš ją, kiek tai susiję būtent su tam tikrais susitikimais, vykusiais po CECIF asamblėjų posėdžių, apie kuriuos
kalbėdama Komisija rėmėsi vienintelio informacijos šaltinio pateiktais įrodymais (žr. šio sprendimo 216 ir 243 punktus).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, ieškovės pastabas, kuriose reikalaujama abejones keliančius klausimus spręsti jos naudai
remiantis
in dubio pro reo
principu, reikia atmesti. Atlikus bendrą vertinimą, ši pastaba ir konkretūs ieškovės kaltinimai negali kelti abejonių dėl
ginčijamame sprendime išdėstytų tikslių ir nuoseklių požymių viseto.
Galiausiai teiginio, kad ieškovė dalyvavo darant aptariamą pažeidimą, teisėtumo negalima paneigti jos argumentu, kuriuo ji
siekia įrodyti, kad rinkoje elgėsi „agresyviai“, pateikdama istorinį rinkos raidos aprašymą ir, be kita ko, remdamasi dideliu
jos rinkos dalies EEE augimu 1993–2001 m.
Pirma, nereikia nagrinėti susitarimo ar suderintų veiksmų poveikio, jei įrodytas jų antikonkurencinis tikslas (2009 m. kovo
19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, C‑510/06 P, Rink. p. I‑1843, 140 punktas ir 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
T‑Mobile Netherlands ir kt.
, C‑8/08, Rink. p. I‑4529, 28–30 punktai).
Antra, konkrečios įmonės atsakomybė už pažeidimą yra tinkamai įrodyta, jeigu ji dalyvavo susitikimuose žinodama apie jų antikonkurencinius
tikslus, net jei vėliau neįgyvendino vienos ar kitos per tuos susitikimus sutartos priemonės (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 508 ir 509 punktai).
Remiantis visais išdėstytais argumentais, darytina išvada, kad pirmasis ieškinio pagrindas nepagrįstas, todėl turi būti atmestas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija rėmėsi tam tikrais kaltinamaisiais įrodymais, pateiktais
Solvay
ir
Degussa
atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus, tačiau jai nesuteikė galimybės dėl jų pateikti pastabas.
Pirma, kalbant apie
Solvay
informaciją dėl skambučių telefonu, pažymėtina, kad Komisija nenurodė datų, kada buvo susisiekta su ieškove. Komisija padarė
išvadą, kad buvo kalbama apie susitikimus, nurodytus ginčijamo sprendimo 171–174, 211, 215–217 ir 239–242 konstatuojamosiose
dalyse (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis). Tačiau paaiškėjo, kad pranešime apie kaltinimus
Solvay
paneigė, jog dalyvavo ginčijamo sprendimo 215–217 konstatuojamosiose dalyse nurodytame susitikime. Ši informacija yra labai
svarbi atsižvelgiant į tai, jog Komisija rėmėsi tariamais
Solvay
skambučiais telefonu, kad vėliau pagrįstų tariamus
Atofina
skambučius. Tačiau ieškovė negalėjo susipažinti su
Solvay
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, kad sužinotų, ką ji nurodė dėl to susitikimo.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija rėmėsi
Degussa
ir
Solvay
atsakymais į pranešimą apie kaltinimus dėl 1998 m. Briuselyje įvykusio susitikimo (ginčijamo sprendimo 239–242 konstatuojamoji
dalis). Tačiau ieškovė negalėjo susipažinti su atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, gali būti, pateiktais
Solvay
parodymais apie skambutį telefonu jai dėl šio susitikimo.
Trečia, ieškovė pažymi, kad Komisija rėmėsi
Solvay
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, kad patvirtintų
Degussa
teiginį, jog ieškovė dalyvavo 1999 m. lapkričio mėn. Briuselyje įvykusiame susitikime (ginčijamo sprendimo 273–275 konstatuojamosios
dalys). Nežinodama, ką pasakė
Solvay
, ieškovė negalėjo atsakyti į šį kaltinimą.
Be to, ieškovei nebuvo suteikta galimybė pasirengti gynybai, nes jai nebuvo leista susipažinti su aptariamais atsakymais,
kuriuose taip pat galėjo būti jos kaltę paneigiančių įrodymų.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Remiantis Reglamento Nr. 2003/1 27 straipsnio 2 dalimi, per procesą turi būti užtikrinta šalių teisė į gynybą. Jos turi teisę
susipažinti su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, teisės į gynybą principu grindžiama teisė susipažinti su bylos medžiaga reiškia,
kad Komisija turi suteikti suinteresuotai įmonei galimybę išnagrinėti visus tyrimo byloje esančius dokumentus, kurie gali
būti svarbūs gynybai (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, C‑199/99 P, Rink. p. I‑11177, 125–128 punktus ir 1995 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑30/91, Rink. p. II‑1775, 81 punktą).
Šie dokumentai apima tiek kaltinamuosius, tiek kaltę paneigiančius dokumentus, išskyrus kitų įmonių komercines paslaptis,
Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (109 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
68 punktas).
Dėl kaltę patvirtinančių dokumentų pažymėtina, kad, neperdavus dokumento, teisė į gynybą pažeidžiama, tik jeigu suinteresuotoji
įmonė įrodo, jog, pirma, Komisija šiuo dokumentu grindė kaltinimą, susijusį su pažeidimo buvimu, ir, antra, šį kaltinimą buvo
galima įrodyti tik remiantis minėtu dokumentu. Taigi suinteresuotoji įmonė turi įrodyti, kad rezultatas, prie kurio sprendime
Komisija priėjo, būtų buvęs kitoks, jei nepateiktas dokumentas nebūtų pripažintas įrodymu (109 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
71–73 punktai).
Savo ruožtu, kalbant apie kaltinimus paneigiančio dokumento nepateikimą, reikia pažymėti, jog aptariama įmonė turi įrodyti
tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei
pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti tokį kaltinimus paneigiantį dokumentą gynybai (253 punkte minėto 2002 m. spalio
15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
318 punktas ir 97 punkte minėto Sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
81 punktas); ji visų pirma turi įrodyti, kad būtų galėjusi nurodyti aplinkybes, nesutampančias su Komisijos padarytomis išvadomis
pranešimo apie kaltinimus stadijoje, ir todėl būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką sprendime pateiktiems vertinimams (109 punkte
minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
75 punktas).
Dėl galimybės susipažinti su kitų suinteresuotų įmonių pateiktais atsakymais į pranešimą apie kaltinimus reikia priminti,
kad tie atsakymai nėra tyrimo bylos tikrąja to žodžio prasme dalis (122 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
380 punktas).
Taigi, kalbant apie dokumentus, kurie nėra bylos medžiagos, surinktos pranešimo apie kaltinimus pateikimo stadijoje, sudedamoji
dalis, reikia pažymėti, kad Komisija privalo atskleisti minėtus atsakymus kitoms suinteresuotosioms įmonėms tik tuo atveju,
jei nustatoma, kad juose yra naujų kaltinamųjų ar kaltę paneigiančių įrodymų.
Šiuo atveju, pirma, ieškovė ieškinyje teigia, kad Komisija pažeidė jos teisę į gynybą dėl to, kad ginčijamame sprendime naudojosi
kaltinamaisiais įrodymais, gautais iš
Solvay
ir
Degussa
atsakymų į pranešimą apie kaltinimus, dėl kurių ji negalėjo pateikti pastabų. Antra, ji teigia neturėjusi galimybės pasirengti
gynybai, nes nebuvo susipažinusi su aptariamais atsakymais, kuriuose taip pat galėjo būti jos kaltę paneigiančių įrodymų.
Be to, per teismo posėdį ji pateikė naują argumentą, kad negalėjo susipažinti su
Solvay
dokumentu, kurį Komisija pateikė, kai 2010 m. sausio 6 d. Bendrasis Teismas nurodė taikyti proceso organizavimo priemones
(žr. šio sprendimo 300 punktą).
–       Dėl tariamų kaltinamųjų įrodymų, esančių
Solvay
ir
Degussa
atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
Nusistovėjusioje teismų praktikoje nustatyta, kad jei Komisija ketina įrodinėdama pažeidimą remtis atsakyme į pranešimą apie
kaltinimus pateiktu įrodymu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms įmonėms turi būti sudaryta galimybė pareikšti nuomonę
dėl to naujo įrodymo. Tokiomis aplinkybėmis aptariamas įrodymas yra kaltinamasis įrodymas įvairių tariamai pažeidime dalyvavusių
įmonių atžvilgiu (122 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
386 punktas ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085, 50 punktas).
Dokumentą galima laikyti kaltinamuoju dokumentu tik tada, jeigu Komisija jį panaudoja, kad pagrįstų išvadą, jog įmonė padarė
pažeidimą. Norint įrodyti teisės į gynybą pažeidimą, aptariamai įmonei nepakanka įrodyti, kad per administracinę procedūrą
ji negalėjo pareikšti savo nuomonės dėl kurioje nors ginčijamo sprendimo dalyje panaudoto dokumento. Ji privalo įrodyti, jog
ginčijamame sprendime Komisija panaudojo šį dokumentą kaip papildomą įrodymą, kad nustatytų pažeidimą, kurį darant ta įmonė
dalyvavo (2003 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie prieš Komisiją
, T‑5/00 ir T‑6/00, Rink. p. II‑5761, 35 punktas).
Šiuo atveju yra aišku, kad 2006 m. vasario 24 d. Komisija ieškovei pateikė tam tikras
Solvay
ir
Degussa
atsakymų į pranešimą apie kaltinimus ištraukas su nauja informacija, kurią ketino panaudoti prieš ieškovę. Konkrečiai kalbama
apie
Solvay
atsakymo 249–254 punktus, susijusius su 1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje įvykusiu susitikimu dėl
Atochem
priklausančios NPB gamyklos uždarymo, ir apie
Degussa
atsakymo 26–28 punktus dėl skambučio telefonu ieškovei dėl 1997 m. lapkričio mėn. vykusių susitikimų. Savo komentarus ieškovė
pateikė 2006 m. kovo 15 d.
Tačiau ieškovė teigia, kad Komisija prieš ją naudojosi kitais įrodymais, gautais iš tų pačių atsakymų, kurie jai nebuvo atskleisti.
Pirma, ieškovė teigia, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Solvay
paneigė, kad dalyvavo 1998 m. balandžio mėn. vykusiame susitikime Frankfurte prie Maino, kuris minimas ginčijamo sprendimo
215–217 konstatuojamosiose dalyse. Pasak ieškovės, ši informacija yra svarbi, nes Komisija rėmėsi aplinkybe, kad
Solvay
informavo ieškovę telefonu, be kita ko, apie šio susitikimo baigtį (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis).
Reikia pažymėti, kad šiuo argumentu ieškovė iš tiesų kalba apie tariamo kaltę paneigiančio įrodymo neatskleidimą.
Remiantis ginčijamo sprendimo 217 konstatuojamąja dalimi, darytina išvada, kad
Solvay
ginčijo ne dalyvavimą aptariamame susitikime, o tik įrodymo, t. y. vieno iš jos generalinių direktorių, atsakingo už chemijos
sektorių, užrašų knygelės, panaudojimą, kiek tai susiję su 1998 m. įvykusiu susitikimu, nes, pasak
Solvay
, ta užrašų knygelė priklausė 2000 m. paskirtam direktoriui.
Tačiau vien šiuo patikslinimu negalima paneigti
Solvay
parodymų, susijusių su ieškovei suteikta informacija apie aptariamus susitikimus, todėl to patikslinimo negalima laikyti kaltę
paneigiančiu įrodymu.
Antra, ieškovė teigia, kad Komisija rėmėsi
Degussa
ir
Solvay
pateiktais atsakymais į pranešimą apie kaltinimus, kai siekė įrodyti faktines aplinkybes, susijusias su 1998 m. rugsėjo 28 d.
Briuselyje įvykusiu susitikimu (ginčijamo sprendimo 239–242 konstatuojamosios dalys).
Reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 239–241 konstatuojamosiose dalyse Komisija, remdamasi
Degussa
prašyme neskirti baudos arba ją sumažinti pateikta informacija, aprašė „aukšto lygio“
Degussa
ir
Solvay
susitikimą, kuriame kalbėta apie VP ir NPB, ir nurodė, jog tą pačią dieną
Degussa
susitiko su ieškove, kad informuotų ją apie šio susitikimo rezultatus.
Be to, remiantis ginčijamo sprendimo 242 konstatuojamąja dalimi ir Komisijos pateikta informacija taikant 2010 m. sausio 6 d.
proceso organizavimo priemones, darytina išvada, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Solvay
, patvirtinusi, kad toks susitikimas įvyko, teigė, kad klausimu apie NPB dar nebuvo diskutuota, tačiau
Degussa
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus aiškiai patvirtino, jog apie NPB taip pat diskutuota, o tos diskusijos buvo susijusios
su bendru planu uždaryti
Atochem
priklausančią NPB gamyklą. Todėl Komisija nusprendė, kad susitikime kalbėta apie abu produktus.
Reikia pažymėti, kad duomenys, pateikti minėtuose atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus, daugiausia susiję su
Degussa
ir
Solvay
, o ne su
Degussa
ir ieškovės susitikimo turiniu. Jie susiję vien su klausimu, ar tame susitikime kalbėta apie abu produktus, ar vis dėlto tik
apie VP. Komisija tik nurodė, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Degussa
aiškiai patvirtino anksčiau pateiktą informaciją.
Tokiomis aplinkybėmis
Solvay
ir
Degussa
atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus pateikti aptariami patikslinimai negali būti laikomi nauju kaltinamuoju įrodymu prieš
ieškovę.
Kalbėdama apie tą patį susitikimą, ieškovė teigia, kad negalėjo susipažinti su galimais
Solvay
pateiktais duomenimis dėl ieškovės iš jos tariamai sulaukto skambučio telefonu.
Reikia atkreipti dėmesį, kad nors
Solvay
pareiškime dėl ieškovei suteiktos informacijos (ginčijamo sprendimo 172 konstatuojamoji dalis) daroma nuoroda ir į aptariamą
susitikimą, ginčijamo sprendimo 239–242 konstatuojamosiose dalyse išdėstytuose duomenyse, kuriuos Komisija pateikė pritaikius
2010 m. sausio 6 d. proceso organizavimo priemones, visiškai nekalbama apie
Solvay
ir ieškovės pokalbį telefonu. Taigi ieškovės argumentas, susijęs su
Solvay
pateiktame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus išdėstyto naujo kaltę patvirtinančio įrodymo dėl aptariamo susitikimo tariamu
panaudojimu, yra nepagrįstas.
Trečia, ieškovė teigia, jog Komisija rėmėsi
Solvay
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, kad patvirtintų
Degussa
parodymą, jog ji dalyvavo 1999 m. lapkričio mėn. Briuselyje vykusiame susitikime (ginčijamo sprendimo 273–275 konstatuojamosios
dalys).
Remiantis ginčijamo sprendimo 275 konstatuojamąja dalimi ir Komisijos pateikta informacija pritaikius 2010 m. sausio 6 d.
proceso organizavimo priemones, darytina išvada, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Solvay
tik nurodė, jog neturi informacijos apie šį susirinkimą, tačiau patvirtina, kad jame dalyvavo. Be to, neneigdama neteisėto
diskusijų turinio, ji nurodė, kad tuo metu rinkose buvo susidariusi padėtis, kai gamintojai pradėjo savo nuožiūra taikyti
kainas, siekdami pasididinti rinkos dalis.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad toje pačioje konstatuojamojoje dalyje, – „kadangi
Solvay
patvirtino
Degussa
parodymus ir kadangi
Atofina
,
Kemira
ir
Solexis
neginčijo to susitikimo turinio, koks nurodytas pranešime apie kaltinimus“, – Komisija nebegrįžo prie su tuo susitikimu susijusios
išvados, nusprendusi, jog tikėtina, kad tas susitikimas vyko „tokiomis pačiomis aplinkybėmis ir tokiu pačiu principu kaip
ir kiti kartelio susitikimai, vykę tuo pačiu laikotarpiu“, ir jame dalyvavo ieškovė.
Remiantis šiais argumentais darytina išvada, kad
Solvay
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateikta nuoroda yra geriausiu atveju tik antraeilis įrodymas dėl aptariamo susitikimo
Komisijos nustatytų įrodymų visete. Atsižvelgiant į, be kita ko, jo turinį,
Solvay
parodymas, kad ji patvirtino, jog dalyvavo aptariamame susitikime, negali būti laikomas papildomu įrodymu, kiek tai susiję
su ieškovės dalyvavimu darant pažeidimą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, jog ieškovė neįrodė, kad Komisija rėmėsi naujais kaltinimą patvirtinančiais
įrodymais, išdėstytais neatskleistose atsakymų į pranešimą apie kaltinimus dalyse, todėl ji negali remtis tos informacijos
neatskleidimu.
–       Dėl tariamų kaltę paneigiančių įrodymų, išdėstytų
Solvay
ir
Degussa
atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
Reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Komisija neprivalo savo iniciatyva leisti susipažinti su dokumentais,
kurių nėra tyrimo byloje ir kurių ji neketina panaudoti prieš suinteresuotas šalis galutiniame sprendime (122 punkte minėto
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
383 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 340 punktas).
Šiuo atveju iš bylos dokumentų matyti, kad per administracinę procedūrą ieškovė neprašė leisti susipažinti su
Degussa
ir
Solvay
atsakymais į pranešimą apie kaltinimus, o tokį prašymą pateikė tik 2006 m. gegužės 18 d., kai jai buvo pranešta apie ginčijamą
sprendimą. 2006 m. birželio 2 d. Komisija atmetė tą prašymą.
Reikia pažymėti, kad, kalbant apie dokumentus, kurių Komisija pagal bendrąją taisyklę neprivalo atskleisti savo iniciatyva,
ieškovė iš esmės negali pagrįstai remtis tariamų jos kaltę paneigiančių įrodymų, esančių aptariamuose atsakymuose, neatskleidimu,
nes ji neprašė leidimo susipažinti su tais atsakymais per administracinę procedūrą (šiuo klausimu žr. 122 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
383 punktą).
Šio argumento nepaneigia aplinkybe, kad Komisija ieškovei atskleidė tam tikras aptariamų atsakymų ištraukas (žr. šios sprendimo
272 punktą).
Jei Komisija ketina remtis atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištrauka, ta ištrauka yra kaltę patvirtinantis įrodymas prieš
įvairias darant pažeidimą dalyvavusias įmones (šiuo klausimu žr. 122 punkte minėto Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
386 punktą ir 270 punkte minėto Sprendimo
Avebe prieš Komisiją
50 punktą).
Taigi, nors Komisija privalo aptariamoms įmonėms atskleisti atsakymo į pranešimą apie kaltinimus ištraukas, kuriose yra kokios
nors reikšmingos informacijos dėl minėto kaltę patvirtinančio įrodymo, ji neprivalo taip pat atskleisti kitų aptariamo atsakymo
ištraukų, kurios nesusijusios su panaudotu įrodymu.
Be to, jei ieškovės argumentas būtų suprantamas taip, kad juo siekiama įrodyti, jog Komisija turėjo nustatyti aptariamuose
atsakymuose esant kaltę paneigiančių įrodymų ir todėl juos atskleisti ieškovei savo iniciatyva, reikia pažymėti, kad, remiantis
tokiais argumentais, visų pirma ieškovė turi pateikti pirmą atitinkamų atsakymų naudingumo jos gynybai įrodymą.
Be kita ko, ji turi nurodyti galimus kaltę paneigiančius įrodymus ar pateikti jų egzistavimą pagrindžiančių netiesioginių
įrodymų, taigi ir jų naudą teismo procese (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 351–359 punktus).
Šioje byloje, išskyrus šio sprendimo 276 ir 277 punktuose analizuotus ir atmestus argumentus, ieškovė ieškinyje nepateikė
jokių konkrečių argumentų, susijusių su galimais kaltę paneigiančiais įrodymais, išdėstytais neatskleistose atsakymų į pranešimą
apie kaltinimus dalyse.
Todėl ieškovės kaltinimui, susijusiam su tariamais kaltę paneigiančiais įrodymais, esančiais neatskleistose
Solvay
ir
Degussa
atsakymų į pranešimą apie kaltinimus dalyse, negali būti pritarta.
–       Dėl
Solvay
dokumento
Per teismo posėdį ieškovė iškėlė naujų argumentų dėl
Solvay
dokumento, kurį pateikė Komisija pritaikius 2010 m. sausio 6 d. proceso organizavimo priemones. Pasak ieškovės, šiuo dokumentu,
kuris nebuvo atskleistas per administracinę procedūrą, ne tik buvo pasiremta kaip kaltę patvirtinančiu įrodymu; anot jos,
jame taip pat yra kaltę paneigiančių įrodymų, susijusių su aptariamo susitikimo turiniu.
Kalbant apie Komisijos pateiktą dokumentą, pasibaigus rašytinei proceso daliai pažymėtina, kad aptariami argumentai, atsižvelgiant
į Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalyje išdėstytus reikalavimus, pripažintini priimtinais.
Dėl jų esmės, kalbant apie ieškovės teiginius, susijusius su tariamu kaltę patvirtinančiu įrodymu, pažymėtina, kad aptariamo
dokumento, nors Komisija jį pateikė kartu su bylos medžiaga, skirta teiginiams dėl 1997 m. lapkričio 26 d. Briuselyje įvykusio
susitikimo pagrįsti (ginčijamo sprendimo 198 ir 199 konstatuojamosios dalys), iš tikrųjų nėra tarp minėtose ginčijamo sprendimo
konstatuojamosiose dalyse išvardytų bylos dokumentų.
Iš tiesų, kaip per teismo posėdį nurodė Komisija, o ieškovė jai neprieštaravo, minėtas dokumentas yra
Solvay
parodymų, kuriuos ji davė žodžiu ir kurie vėliau buvo patvirtinti raštu, nuorašas. Į bylos medžiagą buvo įtraukta ir ginčijamame
sprendime nurodyta tik versija raštu, kuri yra glaustesnė (ginčijamo sprendimo 198 konstatuojamoji dalis ir 217 išnaša).
Komisija pažymi, kad leidus ieškovei susipažinti su bylos medžiaga, buvo aiškiai nurodyta, jog aptariamas dokumentas yra Komisijos
vidaus dokumentas ir juo nebuvo naudotasi ginčijamame sprendime.
Taigi, nesant faktinių požymių, kad Komisija iš tikrųjų atsižvelgė į aptariamą dokumentą, jis negali būti laikomas neatskleistu
nauju kaltę patvirtinančiu įrodymu.
Kalbant apie tariamus kaltę paneigiančius įrodymus, reikia pažymėti, jog tam, kad būtų užtikrinta teisė į gynybą, Komisijos
surinktoje bylos medžiagoje turi būti visi per tyrimą gauti reikšmingi dokumentai. Konkrečiai kalbant, nors iš tiesų galima
iš administracinės procedūros pašalinti duomenis, kurie visiškai nesusiję su pranešime apie kaltinimus išdėstytais faktiniais
ar teisiniais teiginiais ir kurie dėl to visiškai nesvarbūs tyrimui, tai, kokie dokumentai naudingi suinteresuotosios įmonės
gynybai, turėtų spręsti ne vien Komisija (109 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
126 punktas).
Šiuo aspektu pasakytina, kad šioje byloje Komisija nesilaikė šių reikalavimų, nes pašalino iš bylos medžiagos aptariamą dokumentą,
kuriame buvo surašyti žodiniai
Solvay
parodymai dėl vieno iš ginčijamame sprendime nurodytų susirikimų, nors tos pačios įmonės rašytinis pareiškimas dėl to susirinkimo
buvo priskirtas prie tyrimui svarbių įrodymų.
Vis dėlto reikia priminti, kad toks pažeidimas gali daryti įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui tik tuo atveju, jeigu jis
galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui ieškovės nenaudai, kuri turi įrodyti, kad būtų galėjusi
pasinaudoti neatskleistu kaltę paneigiančiu gynybos dokumentu ir, be kita ko, nurodyti aplinkybes, nesutampančias su Komisijos
padarytomis išvadomis pranešimo apie kaltinimus stadijoje, todėl būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką dėl sprendime pateiktų
vertinimų (žr. šio sprendimo 265 punktą).
Šiuo aspektu ieškovė nurodo, kad neatskleistoje
Solvay
parodymų versijoje yra duomenų apie gamintojų tarpusavio pasitikėjimo stoką, galinčių daryti įtakos teiginiui dėl 1997 m.
lapkričio 27 d. susitikimo neteisėto turinio.
Reikia pažymėti, kad neatskleistoje parodymų versijoje yra tam tikrų ieškovės nurodytų
Solvay
atstovo pareiškimų, apibūdinančių susidariusią „karo padėtį“ tarp diskusijų dalyvių, kurie laikomi ne „konkurentais, bet priešais“,
nors „reikėjo draugiškesnės aplinkos, kad žmonės pradėtų kalbėtis <…> ir vieni kitus įtikintų, kad padidinus kainas kiti tuo
nepasinaudos ir nepervilios kliento“.
Reikia atkreipti dėmesį, kad nors tam tikros
Solvay
žodinių parodymų dalys, ypač tos, kurios buvo minėtos, neįtrauktos į tų pačių parodymų versiją raštu, kuri yra trumpesnė ir
kuri vienintelė įtraukta į bylos medžiagą, šių dviejų versijų turinys reikšmingai nesiskiria.
Ieškovės nurodytos ištraukos, kuriose kalbama apie tuo metu buvusį gamintojų tarpusavio nepasitikėjimą, kurį, be kita ko,
Komisija konstatavo, kai kalbėjo apie kitą tuo pačiu laikotarpiu vykusį susitikimą (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji
dalis), negali daryti įtakos vertinimui, kad tas susitikimas buvo neteisėtas, nes tai patvirtinta ginčijamo sprendimo 198–205 konstatuojamosiose
dalyse išdėstytų įrodymų visetu. Konkrečiai kalbant, tuose pačiuose parodymuose
Solvay
aiškiai patvirtino, kad diskusijos buvo neteisėtos, ir pažymėjo, kad „per (aptariamą) vakarienę buvo sutarta bandyti didinti
kainas iki <…> nuo 1998 m. sausio 1 d.“ (ginčijamo sprendimo 203 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia konstatuoti, kad nors aptariamų žodinių parodymų įrašo neįtraukimas į bylos medžiagą
ir buvo pažeidimas, tai negalėjo padaryti įtakos ginčijame sprendime išdėstytiems aptariamo susitikimo vertinimams.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, visas su teisės į gynybą pažeidimu susijęs ieškinio pagrindas yra atmestinas.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su baudos dydžio nustatymu
Šalių argumentai
Ieškovė pažymi, pirma, kad jai skirtos baudos dydis viršija 10 % jos 2005 m. apyvartos ir tai prieštarauja Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 daliai.
Be to, jai skirtos baudos dydis neproporcingas, atsižvelgiant į nereikšmingą ieškovės dalyvavimą kartelio veikloje. Daugių
daugiausia Komisija galėjo konstatuoti, kad ieškovė padarė EB 81 straipsnio „techninį pažeidimą“, nes jos darbuotojai girdėjo
diskusijas, kurios per 1999 m. pradžioje vykusį susitikimą Milane ir 1999 m. gruodžio mėn. – Fribūre nuo teisėtų temų „pakrypo“
„netinkamų“ link.
Taigi, pirma, ieškovės dalyvavimas darant pažeidimą turėtų būti sumažintas iki vienų metų, taip pat sumažinta jai skirta bauda.
Antra, bauda turi būti sumažinta, kad būtų atsižvelgta į ieškovės pasyvų ar prisitaikėlišką prie lyderio vaidmenį darant pažeidimą,
nes ji paprasčiausia dalyvavo aptariamuose susitikimuose, bet aktyviai nedalyvavo diskusijose.
Be to, visos kitos įmonės, išskyrus
Caffaro
, kuriai bauda buvo sumažinta už pasyvų vaidmenį, iš tikrųjų dalyvavo organizuojant kartelio susitikimus. Tačiau ieškovė nei
organizavo, nei pas save priėmė kartelio susitikimus. Ji buvo viena tų „blogiukių“, nes iš
Kemira
,
Degussa
ir
Solvay
atėmė rinkos dalis, o
EKA Chemical
nurodė toliau prekiausianti Skandinavijoje „pagal vadovybės nurodymus“. Ji prisidėjo prie kartelio susitikimų Sevilijoje žlugimo,
nes atsisakė „dalyvauti žaidime“, todėl nebuvo pakviesta į rytojaus dieną vykusį susitikimą.
Galiausiai pritaikius diferencijuotą požiūrį ieškovė buvo priskirta prie tos pačios kategorijos kaip ir kitos įmonės, 1999 m.
turėjusios 9–11 % dydžio rinkos dalis. 1994 m., kai kartelis buvo tariamai pradėtas įgyvendinti, ieškovei priklausė 5 % dydžio
rinkos dalis ir jai pavyko padvigubinti savo rinkos dalį kartelio laikotarpiu veikiant pagal konkurencijos taisykles. Būtų
nelogiška, jeigu jai skirta bauda prilygtų skirtajai aktyviems kartelio nariams.
Dublike ieškovė dar sykį tvirtina, kad atliko pasyvų vaidmenį darant pažeidimą, o tai patvirtina dažni kitų kartelio dalyvių
nusiskundimai dėl jos konkurencinės veiklos, lėmusios jos rinkos dalies padvigubėjimą, ir „techninis“ jos tariamo dalyvavimo
darant pažeidimą pobūdis, nes ieškovė, nors ir pasiliko dviejuose susitikimuose, per kuriuos vyko „netinkamos“ diskusijos,
aktyviai jose nedalyvavo. Be to, Komisija klaidingai bando dalyvavimą CECIF, kuri yra prekybinė organizacija, asamblėjos posėdžiuose
prilyginti dalyvavimui kartelio veikloje.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Šiame pagrinde, pateiktame reikalavimams dėl baudos sumažinimo pagrįsti, ieškovė pateikia tris kaltinimus.
Pirma, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antros pastraipos pažeidimu, ieškovė teigia, kad Komisija privalėjo
taikyti tą nuostatą atsižvelgusi tik į jos apyvartą atskirai, o ne į bendrą jos ir pagrindinės bendrovės apyvartą.
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatyta 10 % riba nuo apyvartos turi
būti skaičiuojama remiantis bendra visų už pažeidimą, dėl kurio skiriama bauda, atsakingų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį
vienetą, apyvarta (97 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
528 punktas). Tačiau jei per tą laiką šis ekonominis vienetas iširo, kiekvienas sprendimo adresatas turi teisę į tai, kad
minėta riba jam būtų taikoma individualiai (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, neskelbiamo Rinkinyje, 390 punktas).
Atsižvelgiant į tai, šiam kaltinimui negalima pritarti. Ieškovė neginčija Komisijos konstatavimo, kad
FMC
ir ji sudarė vieną ekonominį vienetą, atsakingą už pažeidimą, todėl buvo pripažintos solidariai atsakingos už aptariamą pažeidimą.
Ji taip pat neteigia, kad šis vienetas iširo prieš priimant ginčijamą sprendimą.
Antra, ieškovė teigia, kad jos dalyvavimas darant pažeidimą turėtų būti sutrumpintas iki vienų metų ir atitinkamai turėtų
būti sumažinta jai skirta bauda. Pasak ieškovės, Komisija galėjo tik konstatuoti, kad ji padarė EB 81 straipsnio „techninį
pažeidimą“, nes jos darbuotojai girdėjo diskusijas, kurios per 1999 m. susitikimus Milane ir Fribūre nuo teisėtų temų „pakrypo“
„netinkamų“ link.
Darytina išvada, kad šis kaltinimas painiojamas su pirmuoju pagrindu, kuriame neigiamas pažeidimas, todėl jis turi būti atmestas
dėl šio sprendimo 245–254 punktuose išdėstytų priežasčių.
Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija turėjo atsižvelgti į jai palankią lengvinančią aplinkybę dėl jos pasyvaus vaidmens darant
pažeidimą.
Visų pirma reikia pažymėti, kad nors Komisija teigia, jog per administracinę procedūrą ieškovė aiškiai nenurodė, kad jos vaidmuo
buvo pasyvus, toks argumentas neturi reikšmės šio kaltinimo priimtinumui (šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
, T‑73/04, Rink. p. II‑2661, 194 punktą).
Pirma, įmonės, kurioms skirtas pranešimas apie kaltinimus, neturi konkrečiai prašyti, kad joms būtų taikomos lengvinančios
aplinkybės. Antra, kai pažeidimą padaro kelios įmonės, Komisija privalo išnagrinėti santykinį kiekvienos iš jų dalyvavimo
darant pažeidimą sunkumą, kad būtų nustatyta, ar egzistuota joms taikytinos sunkinančios arba lengvinančios aplinkybės, ypač
kai, kaip yra šiuo atveju, kalbama apie aiškiai gairių 3 punkte išdėstytame nebaigtiniame aplinkybių sąraše nurodytą lengvinančią
aplinkybę.
Dėl esmės reikia priminti, kad „išimtinai pasyvus arba prisitaikėliškas prie lyderio“ įmonės vaidmuo darant pažeidimą gali,
jei įrodyta, būti vertinamas kaip lengvinanti aplinkybė pagal gairių 3 punkto pirmą įtrauką, nors reikia patikslinti, kad
pasyvus vaidmuo reiškia, jog įmonė pasirenka „pasyvią poziciją“, t. y. aktyviai nedalyvauja rengiant vieną ar daugiau antikonkurencinių
susitarimų (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 167 punktas).
Tarp duomenų, kuriais remiantis galima įrodyti įmonės pasyvų vaidmenį kartelyje, gali būti daug retesnis jos dalyvavimas susitikimuose,
palyginti su įprastais kartelio nariais, taip pat vėlesnis jos atėjimas į rinką, kurioje daromas pažeidimas, neatsižvelgiant
į jos dalyvavimo trukmę vykdant minėtą pažeidimą, ir darant pažeidimą dalyvavusių trečiųjų įmonių atstovų parodymai šiuo klausimu
(žr. 329 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
164 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Bet kuriuo atveju reikia atsižvelgti į visas reikšmingas bylos aplinkybes.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, taikydama lengvinančias aplinkybes, Komisija turi diskreciją (2004 m. liepos 8 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 307 punktas ir 118 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
602 punktas).
Šiuo atveju, pirma, ieškovė teigia, kad jos vaidmens darant pažeidimą esmę sudarė paprasčiausias dalyvavimas dviejuose susitikimuose
dėl NPB, kurių vienas vyko 1999 m. pradžioje Milane, o kitas 1999 m. gruodžio mėn. Fribūre, nors ji nebuvo aktyvi diskusijų
dalyvė. Pasak ieškovės, būtent ji sužlugdė susitikimus Sevilijoje, kai atsisakė „dalyvauti žaidime“. Be to, jos teisėtą dalyvavimą
CECIF asamblėjos posėdžiuose Komisija bandė klaidingai prilyginti dalyvavimui su pažeidimu susijusioje veikloje.
Reikia pažymėti, kad šie argumentai negali būti priimti, nes jie pagrįsti tik argumentais, kurie buvo atmesti nagrinėjant
pirmąjį ieškinio pagrindą šio sprendimo 154–167, 202–221 ir 245–254 punktuose.
Antra, ieškovė teigia, kad jos vaidmuo buvo kitoks nei visų kitų kartelio šalių, išskyrus
Caffaro
, kurios pasyvų vaidmenį Komisija pripažino. Pasak ieškovės, ji buvo viena tų „blogiukių“, nes iš
Kemira
,
Degussa
ir
Solvay
atėmė rinkos dalis, o
EKA Chemical
nurodė toliau prekiausianti Skandinavijoje. Jos pasyvų vaidmenį darant pažeidimą tariamai patvirtina kitų kartelio dalyvių
nusiskundimai dėl jos konkurencinės veiklos ir reikšmingas jos rinkos dalies padidėjimas per pažeidimo darymo laikotarpį.
Tačiau, kaip nustatyta išnagrinėjus pirmąjį ieškinio pagrindą, Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad ieškovei buvo
atstovaujama arba ji buvo informuota apie daugelį ginčijamame sprendime nurodytų neteisėtų susitikimų, vykusių laikotarpiu
nuo 1997 m. gegužės 29 d. iki 1999 m. gruodžio 13 d. Šiuo klausimu ieškovė negali pagrįstai teigti, kad dalyvavo susitikimuose
daug rečiau, palyginti su kitomis kartelio šalimis. Tokio dalyvavimo sąlygos, t. y. ieškovės fizinis nedalyvavimas tam tikruose
susitikimuose, nors vėliau ji buvo informuojama telefonu, atitinka slaptą jų eigos pobūdį ir nėra jokių požymių, kad ieškovės
vaidmuo buvo išimtinai pasyvus ar prisitaikėliškas prie lyderio.
Tai, kad ieškovė priklausė grupei, kurią
Degussa
ir
Solvay
vadino „piktavalių“ ar „blogiukų“ grupe, neįrodo, kad jos veiksmai aiškiai išsiskyrė iš kitų kartelio dalyvio veiksmų. Šiuo
atveju kalbama apie grupę, kurią sudarė keturi iš aštuonių kartelio dalyvių, t. y. mažieji VP gamintojai, norėję didinti bendrus
gamybos pajėgumus kainų sąskaita (ginčijamo sprendimo 130 konstatuojamoji dalis). Atsižvelgiant į Komisijos teiginius, kurių
ieškovė neginčijo (žr. šio sprendimo 162 ir 163 punktus), tai, kad šios gamintojų grupės interesai nesutapo su didžiųjų rinkos
dalyvių, t. y.
Degussa
ir
Solvay
, siūloma strategija (ginčijamo sprendimo 139 ir 166 konstatuojamosios dalys), nereiškia, kad tos grupės veiksmai buvo pasyvus
ar prisitaikėliški.
Be to, nors ieškovė teigia, kad kiti gamintojai skundėsi jos konkurencine veikla rinkoje, ji dėl šio aspekto nepateikia jokių
aiškių parodymų, kuriais remiantis būtų galima įrodyti jos pasyvų vaidmenį kartelyje.
Pirma, ieškovė remiasi savo darbuotojų parodymais dėl įmonės taikytos agresyvios konkurencijos strategijos. Antra, ji remiasi
tam tikrais duomenimis, kurie susiję išimtinai su laikotarpiu iki jos dalyvavimo darant pažeidimą pradžios – 1997 m. gegužės
29 d., t. y. 1994 m. sausio 31 d. vykusio
EKA Chemicals
ir
Kemira
susitikimo užrašais, kuriuose nurodyta, kad pastaroji „Prancūzijoje neteko <…>
FMC
ir
AL
naudai“, taip pat
Atofina
parodymais, susijusiais su „
Degussa
priminimu apie rinkos dalių pokyčius (1988–1989 m.) ir (1995 m.), kad
Solvay
ir
Degussa
(rinkos dalys) smarkiai sumažėjo (įvairių kitų įmonių, tarp jų ir ieškovės) naudai“, ir
EKA Chemicals
parodymais, kad „1996 m.
FMC
ir
Ausimont
padidino savo rinkos dalis agresyviai vykdydamos kainų politiką“, o „(1996 m.) pabaigoje jų konkurentai <…> davė stiprų atkirtį,
siekdami atgauti prarastas pozicijas“.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia konstatuoti, kad ieškovė nepateikė argumentų, kuriais būtų galima įrodyti, kad jos
vaidmuo kartelyje buvo išskirtinai pasyvus ar prisitaikėliškas.
Galiausiai nepateikusi konkrečių argumentų ieškovė kaltina Komisiją, jog neatsižvelgė į tai, kad 1994–1999 m., t. y. kartelio
laikotarpiu, jai pavyko smarkiai padidinti užimamą VP rinkos dalį.
Reikia pažymėti, kad šiais argumentais ieškovė neginčija argumentų, susijusių su diferencijuotu vertinimu, nes pripažįsta,
jog buvo priskirta tai pačiai kategorijai kaip ir kitos įmonės, 1999 m. užėmusios panašias rinkos dalis. Atvirkščiai, ji teigia,
jog aptariama aplinkybė įrodo, kad, nepaisant dalyvavimo kartelyje, rinkoje ji tariamai atliko agresyvų konkurencinį vaidmenį,
į kurį reikėtų atsižvelgti taikant lengvinančias aplinkybes.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad nors ieškovė nurodo, jog laikotarpiu nuo 1994 m. iki 1999 m. jos užimama VP rinkos dalis
padidėjo, remiantis pačios ieškovės pateiktais duomenimis, šis tariamas padidėjimas jos dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpiu,
t. y. 1997–1999 m., buvo gerokai mažesnis.
Pagal gairių 3 punkto antrą įtrauką „neteisėtų susitarimų arba veiksmų neįgyvendinimas praktikoje“ gali būti lengvinanti aplinkybė,
jeigu atitinkama įmonė įrodo, kad laikotarpiu, kuriuo dalyvavo neteisėtuose susitarimuose, iš tikrųjų jų netaikė konkuruodama
rinkoje, arba bent jau taip aiškiai ir reikšmingai pažeidė to kartelio įgyvendinimo įsipareigojimus, kad sutrukdė jam veikti
(žr. 329 punkte minėto Sprendimo
Carbone‑Lorraine prieš Komisiją
196 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Vis dėlto tai, kad įmonė, kurios dalyvavimas susitarime su konkurentais įrodytas, rinkoje veikė ne taip, kaip sutarta su konkurentais,
o vykdė daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką, nebūtinai yra veiksnys, į kurį turi būti atsižvelgta kaip į lengvinančią
aplinkybę. Negalima atmesti galimybės, kad ta įmonė paprasčiausia bandė pasinaudoti karteliu savo naudai (žr. 116 punkte minėto
Sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
772 ir 773 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju vien to, kad ieškovei pavyko padidinti užimamą VP rinkos dalį, nepakanka įrodyti, kad ji tikrai netaikė neteisėtų
susitarimų didinti kainas ir pasidalyti rinkas, o vykdė konkurencija pagrįsta politiką. Taigi, remiantis šia aplinkybe, negalima
pagrįsti lengvinančios aplinkybės taikymo, nes negalima atmesti galimybės, jog ieškovei pavyko pasinaudoti karteliu savo naudai
(šiuo klausimu žr. 118 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
629 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šiame pagrinde išdėstyti kaltinimai atmestini.
Todėl visas ieškinys atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi nagrinėjamu atveju ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
FMC Foret SA
bylinėjimosi išlaidas.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Paskelbta 2011 m. birželio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Faktinės bylos aplinkybės
Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tariamai klaidingu ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą įrodymų vertinimu
Šalių argumentai
– Dėl ieškovės gautų telefoninių skambučių
– Dėl bendravimo pasibaigus CECIF asamblėjų posėdžiams
– Dėl susitikimo, vykusio 1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje
– Dėl 1998 m. rugsėjo 28 d. Briuselyje vykusio susitikimo su Degussa
– Dėl susitikimų dėl NPB
– Dublike išdėstyti argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Pirminės pastabos
– Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą įrodymų
– Dėl 1997 m. gegužės 28 ar 29 d. Sevilijoje vykusių daugiašalių susitikimų
– Dėl ieškovės gautų skambučių telefonu
– Dėl kontaktų po CECIF asamblėjos posėdžių
– Dėl 1998 m. liepos 13 d. Kėnigsvinteryje vykusio susitikimo
– Dėl 1998 m. rugsėjo 28 d. Briuselyje vykusio susitikimo su Degussa
– Dėl susitikimų dėl NPB
– Išvada
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu dėl leidimo susipažinti su bylos medžiaga
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
– Dėl tariamų kaltinamųjų įrodymų, esančių Solvay ir Degussa atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
– Dėl tariamų kaltę paneigiančių įrodymų, išdėstytų Solvay ir Degussa atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus
– Dėl Solvay dokumento
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su baudos dydžio nustatymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.