CELEX: 62013CJ0630
Recurs
Politica externă și de securitate comună
Măsuri restrictive adoptate împotriva Republicii Arabe Siriene
Măsuri îndreptate împotriva persoanelor și entităților care beneficiază de pe urma regimului
Dovada temeiniciei includerii pe liste
Serie de indicii

Prin recursul formulat, domnul Anbouba solicită Curții anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 13 septembrie 2013, Anbouba/Consiliul (T‑592/11,
EU:T:2013:427
, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s‑a respins acțiunea acestuia având ca obiect anularea:
—
Deciziei 2011/684/PESC a Consiliului din 13 octombrie 2011 de modificare a Deciziei 2011/273/PESC privind măsuri restrictive împotriva Siriei (
JO L 269, p. 33
);
—
Deciziei 2011/782/PESC a Consiliului din 1 decembrie 2011 privind măsuri restrictive împotriva Siriei și de abrogare a Deciziei 2011/273/PESC (
JO L 319, p. 56
);
—
Regulamentului (UE) nr. 1011/2011 al Consiliului din 13 octombrie 2011 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 442/2011 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Siria (
JO L 269, p. 18
);
—
Regulamentului (UE) nr. 36/2012 al Consiliului din 18 ianuarie 2012 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Siria și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 442/2011 (
JO L 16, p. 1
) și a
—
Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 410/2012 al Consiliului din 14 mai 2012 privind punerea în aplicare a articolului 32 alineatul (1) din Regulamentul nr. 36/2012 (
JO L 126, p. 3
),
în măsura în care numele domnului Anbouba figurează pe listele persoanelor cărora li se aplică măsurile restrictive adoptate potrivit acestor acte (denumite în continuare „actele în litigiu”).
Istoricul litigiului
La 9 mai 2011, Consiliul Uniunii Europene a adoptat, în temeiul articolului 29 TUE, Decizia 2011/273/PESC privind măsuri restrictive împotriva Siriei (
JO L 121, p. 11
). Astfel cum reiese din considerentul (2) al acestei decizii, „Uniunea a condamnat în mod ferm actele violente de represiune, inclusiv prin folosirea muniției de război, îndreptate împotriva demonstranților pașnici din numeroase localități din Siria, care au cauzat decesul mai multor demonstranți, precum și rănirea și reținerea arbitrară de persoane”. Considerentul (3) al deciziei menționate este redactat după cum urmează:
„Având în vedere gravitatea situației, ar trebui impuse măsuri restrictive împotriva [Republicii Arabe Siriene] și împotriva persoanelor răspunzătoare de represiunea violentă împotriva populației civile din Siria.”
Articolul 3 alineatul (1) din Decizia 2011/273 prevede că statele membre iau măsurile necesare pentru a împiedica intrarea pe teritoriul lor sau tranzitarea acestuia de către persoane răspunzătoare de represiunea violentă împotriva populației civile din Siria și de către persoane asociate cu acestea, astfel cum figurează în anexa la decizia respectivă. Articolul 4 alineatul (1) din decizia menționată prevede că „[s]e îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia sau sunt controlate de persoane răspunzătoare de represiunea violentă împotriva populației civile din Siria, precum și de către persoane fizice sau juridice și entități asociate acestora, astfel cum figurează pe lista din anexă”. Modalitățile acestei înghețări sunt definite la articolul 4 alineatele (2)-(6) din Decizia 2011/273. Potrivit articolului 5 alineatul (1) din această decizie, Consiliul întocmește lista menționată.
Regulamentul (UE) nr. 442/2011 al Consiliului din 9 mai 2011 privind măsuri restrictive având în vedere situația din Siria (
JO L 121, p. 1
) a fost adoptat în temeiul articolului 215 TFUE și al Deciziei 2011/273. Acesta prevede, la articolul 4 alineatul (1), că se îngheață „toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori în posesia sau sunt controlate de persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele incluse în lista din anexa II”.
În considerentului (2) al Deciziei 2011/522/PESC din 2 septembrie 2011 de modificare a Deciziei 2011/273 (
JO L 228, p. 16
), Consiliul a amintit că Uniunea Europeană a condamnat în cei mai duri termeni campania brutală pe care președintele Bashar Al‑Assad și regimul său au dus‑o împotriva propriei populații și care a dus la uciderea sau rănirea multor cetățeni sirieni. Dat fiind că regimul sirian a continuat să sfideze apelurile venite din partea Uniunii, dar și din partea comunității internaționale, Uniunea a decis să adopte măsuri restrictive suplimentare împotriva acestuia. Considerentul (4) al deciziei menționate are următorul cuprins:
„Restricțiile privind admisia și înghețarea fondurilor și resurselor economice ar trebui aplicate unui număr mai mare de persoane și entități care beneficiază de politicile regimului sau care sprijină aceste politici, în special persoanelor și entităților care finanțează regimul sau care furnizează sprijin logistic regimului, în special structurilor de securitate, sau care subminează eforturile depuse în vederea unei tranziții pașnice către democrație în Siria.”
Articolul 3 alineatul (1) din Decizia 2011/273, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/522, vizează și „persoane[le] care beneficiază de pe urma regimului sau care sprijină regimul”. De asemenea, articolul 4 alineatul (1) din Decizia 2011/273, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/522, prevede înghețarea fondurilor care aparțin printre altele „persoane[lor] și entități[lor] care beneficiază de pe urma regimului sau care sprijină regimul și de către persoane sau entități asociate acestora, astfel cum figurează pe lista din anexă”.
Prin Decizia 2011/522, numele domnului Anbouba a fost adăugat pe lista care figurează în anexa la Decizia 2011/273. Motivele includerii sale pe această listă sunt următoarele:
„Președinte [al] Issam Anbouba Est. for agro‑industry [(denumită în continuare «SAPCO»)]. Acordă sprijin economic regimului sirian.”
Regulamentul (UE) nr. 878/2011 al Consiliului din 2 septembrie 2011 de modificare a Regulamentului (UE) nr. 442/2011 (
JO L 228, p. 1
) a modificat de asemenea criteriile generale de includere prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 442/2011, pentru a viza, astfel cum se arată în considerentul (2) al Regulamentului nr. 878/2011, persoanele și entitățile care beneficiază de avantaje din partea regimului sau care îl sprijină. Numele domnului Anbouba a fost adăugat, prin Regulamentul nr. 878/2011, în anexa II la Regulamentul nr. 442/2011. Motivele indicate pentru includerea sa pe lista care figurează în această anexă sunt identice cu cele indicate în anexa la Decizia 2011/522.
Decizia 2011/628/PESC a Consiliului din 23 septembrie 2011 de modificare a Deciziei 2011/273 (
JO L 247, p. 17
) și Regulamentul nr. 1011/2011 au menținut numele domnului Anbouba pe listele în cauză și au introdus informații referitoare la data și la locul nașterii acestuia.
Decizia 2011/684 de modificare a Deciziei 2011/273 a adăugat numele unei noi entități pe lista persoanelor, entităților și organismelor vizate de măsurile în cauză și a modificat pe fond anumite dispoziții din Decizia 2011/273.
Ca urmare a adoptării unor noi măsuri suplimentare, Decizia 2011/273 a fost abrogată și înlocuită prin Decizia 2011/782, aceasta menținând numele domnului Anbouba pe lista persoanelor și a entităților care fac obiectul măsurilor restrictive.
Regulamentul nr. 36/2012 a abrogat Regulamentul nr. 442/2011 și a reluat numele domnului Anbouba pe lista persoanelor, a entităților și a organismelor care fac obiectul unor măsuri restrictive. Acesta a fost la rândul său modificat prin Regulamentul (UE) nr. 168/2012 al Consiliului din 27 februarie 2012 (
JO L 54, p. 1
), care a introdus alte nume pe această listă și a prevăzut noi măsuri împotriva persoanelor ale căror nume sunt incluse pe lista menționată.
Regulamentul de punere în aplicare nr. 410/2012 a modificat informațiile referitoare la data și la locul nașterii reclamantului, precum și motivele includerii sale pe lista care figurează în anexa II la Regulamentul nr. 36/2012 după cum urmează:
„Furnizează sprijin financiar pentru aparatul represiv și pentru grupările paramilitare care exercită acte de violență asupra populației civile din Siria. Pune la dispoziție proprietăți imobiliare (spații, depozite) pentru centre de detenție improvizate. Are relații financiare cu înalți funcționari sirieni.”
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Cererea formulată de domnul Anbouba, astfel cum a fost extinsă prin concluzii ulterioare, avea ca obiect anularea actelor în litigiu.
De asemenea, domnul Anbouba a formulat o cerere de daune interese, de care s‑a desistat în ședința în fața Tribunalului.
În susținerea acțiunii formulate, domnul Anbouba, după ce a invocat șase motive, nu a menținut decât patru dintre acestea, și anume primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție și pe răsturnarea sarcinii probei, al doilea motiv, întemeiat pe erori vădite de apreciere privind motivele includerii sale pe listele persoanelor care fac obiectul măsurilor de sancționare ale Uniunii, al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, și al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare.
În cadrul examinării primului motiv, Tribunalul s‑a pronunțat mai întâi cu privire la sarcina probei, la punctele 42-54 din hotărârea atacată.
Punctele 42 și 43 din hotărârea atacată sunt redactate după cum urmează:
„42
Din considerentele Deciziei 2011/522 reiese faptul că, întrucât măsurile restrictive adoptate prin Decizia 2011/273 nu au permis încetarea represiunii exercitate de regimul sirian împotriva populației civile siriene, Consiliul a considerat că era necesar ca măsurile respective să fie aplicate și altor persoane și entități care beneficiau de politicile regimului sau care sprijineau aceste politici, în special persoanelor și entităților care finanțau regimul sau care furnizau sprijin logistic regimului, în special structurilor de securitate, sau care subminau eforturile depuse în vederea unei tranziții pașnice către democrație. Astfel, reiese că Decizia 2011/522 a extins măsurile restrictive la principalii antreprenori sirieni, Consiliul considerând că administratorii principalelor întreprinderi siriene puteau fi calificați drept persoane asociate regimului sirian, activitățile comerciale ale acestor întreprinderi neputând prospera decât dacă beneficiau de favoruri din partea regimului în cauză și dacă îi furnizau în schimb un anumit sprijin. Procedând astfel, Consiliul a înțeles să pună în aplicare o prezumție de sprijin acordat regimului sirian împotriva administratorilor principalelor întreprinderi din Siria.
În ceea ce privește reclamantul, din dosar reiese că Consiliul a pus în aplicare o prezumție de sprijin acordat regimului sirian din cauza calității acestuia de președinte al [SAPCO], societate importantă din industria agroalimentară, care deține, în special, o cotă de piață de 60 % în sectorul uleiului de soia, de administrator al mai multor societăți active în domeniul imobiliar și al educației și de membru fondator al consiliului de administrație al celei mai importante societăți private din Siria, creată în anul 2007, precum și din cauza funcțiilor sale de secretar general al Camerei de Comerț și Industrie din orașul Homs (Siria).”
Pentru a verifica dacă, utilizând o prezumție, Consiliul a comis o eroare de drept, Tribunalul a făcut trimitere, la punctul 45 din hotărârea atacată, la jurisprudența în materie de drept al concurenței conform căreia instituțiile pot recurge la prezumții care reflectă posibilitatea autorității care are sarcina probei să tragă anumite concluzii pe baza experienței comune dobândite din derularea firească a evenimentelor. Acesta a amintit, la punctul 46 din hotărârea atacată, că o prezumție, chiar dacă este greu de răsturnat, rămâne în limite acceptabile atât timp cât este proporțională cu scopul legitim urmărit, există posibilitatea de a face proba contrară și este asigurat dreptul la apărare.
La aceleași punct, Tribunalul a făcut trimitere la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului conform căreia articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, nu exclude posibilitatea utilizării prezumțiilor de fapt sau de drept, ci impune statelor să le încadreze în limite rezonabile, luând în considerare importanța mizei și asigurând dreptul la apărare.
La punctul 47 din hotărârea atacată, Tribunalul a făcut de asemenea trimitere la punctul 69 din Hotărârea Tay Za/Consiliul (C‑376/10 P,
EU:C:2012:138
), referitoare la o decizie de înghețare a fondurilor, în care Curtea a statuat că utilizarea prezumțiilor nu este exclusă atunci când acestea au fost prevăzute de actele atacate și răspund obiectivului reglementării în cauză.
La punctul 48 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că, „ținând seama de natura autoritară a regimului sirian și de controlul strict exercitat de stat asupra economiei siriene, Consiliul putea considera în mod întemeiat că reprezintă o constatare cu caracter general pe baza experienței comune dobândite faptul că activitățile unuia dintre principalii oameni de afaceri din Siria, activ în numeroase sectoare, nu puteau să prospere dacă acesta nu beneficia de favoarea regimului menționat și dacă nu acorda acestuia un anumit sprijin în schimb”.
La punctul 50 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit obiectivele Deciziei 2011/522, natura asiguratorie a măsurilor adoptate și considerațiile imperative care țin de siguranța Uniunii și a statelor sale membre ori de desfășurarea relațiilor lor internaționale care se pot opune comunicării anumitor elemente de probă către părțile interesate. Tribunalul a concluzionat că utilizarea prezumției de către Consiliu era proporțională.
La punctul 51 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că prezumția reținută era refragabilă din moment ce Consiliul trebuia să comunice persoanelor vizate de măsurile restrictive motivele includerii lor pe listă, iar aceste persoane se puteau baza pe fapte și pe informații pe care numai ele erau susceptibile să le dețină pentru a demonstra că nu ofereau sprijin regimului aflat la putere.
La punctul 53 din hotărârea atacată, făcând trimitere la punctul 42 din acea hotărâre, Tribunalul a amintit că prezumția fusese prevăzută de actele în litigiu și, făcând trimitere la punctul 50, că era de natură să îndeplinească obiectivele urmărite de aceste acte.
La punctul 54 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că Consiliul nu a comis o eroare de drept considerând că simpla calitate a reclamantului de om de afaceri important în Siria îi permitea să prezume că acesta acorda sprijin economic regimului sirian.
La punctele 63-76 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat aspectul celui de al doilea motiv referitor la erorile vădite de apreciere. Tribunalul a amintit mai întâi, la punctul 64, faptele care nu erau contestate de părți, iar în continuare a examinat diferitele elemente de probă prezentate de reclamant. La punctul 76 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că reclamantul nu a prezentat niciun element care să poată răsturna prezumția potrivit căreia, în calitate de om de afaceri important în Siria, acorda sprijin regimului aflat la putere.
Întrucât a respins fiecare dintre motivele invocate de domul Anbouba în susținerea acțiunii formulate, Tribunalul a respins această acțiune și l‑a obligat pe domnul Anbouba la plata cheltuielilor de judecată.
Concluziile părților
Domnul Anbouba solicită Curții:
—
anularea hotărârii atacate;
—
anularea actelor în litigiu și
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate în primă instanță și în recurs.
Consiliul solicită Curții:
—
respingerea recursului;
—
în subsidiar, respingerea acțiunii în anularea actelor în litigiu și
—
obligarea domnului Anbouba la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia Europeană solicită Curții:
—
respingerea recursului și
—
obligarea domnului Anbouba la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
Recursul este întemeiat pe două motive. Prin intermediul primului motiv, domnul Anbouba arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că Consiliul a aplicat în mod corect o prezumție de sprijin oferit regimului sirian împotriva administratorilor principalelor întreprinderi din Siria, în condițiile în care această prezumție nu are un temei juridic, este disproporționată în raport cu scopul legitim urmărit și este irefragabilă. Prin intermediul celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Tribunal a normelor în materia probelor, domnul Anbouba arată că, din moment ce Consiliul nu putea recurge la o astfel de prezumție, îi revenea sarcina să prezinte Tribunalului elementele de probă pe care se întemeiază decizia sa de a‑i include numele pe lista persoanelor vizate de măsurile restrictive în Siria (Hotărârea Comisia și alții/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
). Este necesar ca aceste două motive să fie examinate împreună.
Argumentele părților
În ceea ce privește primul motiv, domnul Anbouba indică în primul rând lipsa unui temeiul juridic al recurgerii la prezumție, contrar condiției prevăzute de Curte în Hotărârea Tay Za/Consiliul (C‑376/10 P,
EU:C:2012:138
). A doua teză de la punctul 42 din hotărârea atacată ar fi o interpretare a Deciziei 2011/522 efectuată de Tribunal și nu ar relua termenii unei prezumții prevăzute de legiuitorul Uniunii.
În al doilea rând, domnul Anbouba subliniază caracterul disproporționat al prezumției reținute în privința sa în raport cu obiectivul urmărit de actele în litigiu.
În al treilea rând, domnul Anbouba susține că, contrar celor reținute de Tribunal, prezumția menționată prezintă un caracter irefragabil, întrucât nu poate nega faptul că este administrator al unei întreprinderi din Siria și îi este imposibil, din punct de vedere material, să facă dovada negativă a lipsei de sprijin acordat regimului sirian.
Consiliul amintește natura asiguratorie a măsurilor restrictive și puterea largă de apreciere de care dispune legiuitorul Uniunii în domeniul politicii externe.
Acesta subliniază importanța cercurilor familiale în gestionarea puterii, atât politice, cât și economice, în Siria, care se confirmă de mai multe decenii. Consiliul amintește că reclamantul face parte dintr‑un grup restrâns alcătuit din cei mai importanți administratori de întreprinderi din Siria și că întreprinderile acestuia au prosperat sub regimul sirian, ceea ce a constatat Tribunalul la punctul 64 din hotărârea atacată.
În ceea ce privește proporționalitatea prezumției reținute în privința domnului Anbouba în raport cu obiectivul urmărit de actele în litigiu, Consiliul face trimitere la punctul 50 din hotărârea atacată.
În memoriul în intervenție, Comisia propune respingerea recursului ca nefondat.
Aprecierea Curții
Prin intermediul celor două motive, domnul Anbouba arată, în esență, că, în hotărârea atacată, Tribunalul a încălcat normele privind sarcina probei în materie de măsuri restrictive prin faptul că a recunoscut existența în privința sa a unei prezumții de sprijin pentru regimul sirian și prin faptul că nu a impus Consiliului să furnizeze probe suplimentare în susținerea includerii sale pe lista persoanelor care fac obiectul unor astfel de măsuri.
Trebuie examinate în primul rând criteriile generale de includere pe listele persoanelor care fac obiectul unor măsuri restrictive, în al doilea rând, motivarea includerii domnului Anbouba pe o astfel de listă și, în al treilea rând, dovada temeiniciei acestei includeri.
În ceea ce privește criteriile generale reținute în speță pentru aplicarea măsurilor restrictive, pentru definirea cărora Consiliul dispune de o marjă largă de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, punctul 120 și jurisprudența citată), este necesar să se constate că articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 alineatul (1) din Decizia 2011/273, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/522, vizează printre altele persoanele și entitățile care beneficiază de pe urma regimului sirian sau care sprijină regimul, precum și persoanele sau entitățile asociate acestora, în timp ce articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 442/2011, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 878/2011, vizează printre altele persoanele și entitățile care beneficiază de avantaje din partea regimului sau care îl sprijină, precum și persoanele și entitățile asociate cu acestea.
Nici Decizia 2011/273, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/522, nici Regulamentul nr. 442/2011, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 878/2011, nu conțin o definiție a noțiunii „beneficiu” sau „avantaj” obținut de pe urma regimului sirian ori a noțiunii „sprijin” acordat acestui regim și nici a noțiunii „asociere” cu persoanele și entitățile care beneficiază de pe urma acestuia sau de avantaje din partea regimului sirian sau care îl sprijină. Acestea nu cuprind nici precizări referitoare la modurile de dovedire a acestor elemente.
Prin urmare, trebuie constatat că nici Decizia 2011/273, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2011/522, nici Regulamentul nr. 442/2011, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 878/2011, nu instituie o prezumție de sprijin acordat regimului sirian împotriva administratorilor principalelor întreprinderi din Siria. Or, în pofida lipsei unei astfel de prezumții explicite, Tribunalul a considerat, la punctul 42 din hotărârea atacată, că Decizia 2011/522 a extins măsurile restrictive la principalii antreprenori sirieni, pentru motivul că Consiliul considera că administratorii principalelor întreprinderi siriene puteau fi calificați drept persoane asociate regimului sirian, activitățile comerciale ale întreprinderilor menționate neputând prospera dacă nu beneficiau de favoruri din partea regimului în cauză și dacă nu îi furnizau în schimb un anumit sprijin. Tribunalul a dedus de aici că, procedând astfel, Consiliul a înțeles să pună în aplicare o prezumție de sprijin acordat regimului sirian împotriva administratorilor principalelor întreprinderi din Siria.
În aceste condiții, chiar dacă Tribunalul a făcut astfel trimitere la aplicarea unei prezumții de către Consiliu, trebuie totuși să se verifice dacă, având în vedere controlul pe care l‑a efectuat în ceea ce privește legalitatea aprecierilor pe care Consiliul și‑a întemeiat decizia de a‑l include pe domnul Anbouba pe lista persoanelor care fac obiectul unor măsuri restrictive, Tribunalul a săvârșit efectiv o eroare de drept care ar trebui să atragă anularea hotărârii atacate.
În această privință trebuie amintit că efectivitatea controlului jurisdicțional garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene impune ca, în cadrul controlului legalității motivelor pe care se întemeiază decizia de includere a numelui unei persoane pe lista persoanelor care fac obiectul unor măsuri restrictive, instanța Uniunii să se asigure că această decizie, care are o aplicabilitate individuală pentru persoana în cauză, se întemeiază pe o bază factuală suficient de solidă. Aceasta presupune în speță verificarea faptelor invocate în expunerea de motive pe care se bazează actele în litigiu, pentru a se controla dacă respectivele motive sau cel puțin unul dintre ele, considerat suficient în sine pentru susținerea actelor menționate, sunt întemeiate (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia și alții/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, punctul 119, precum și Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, punctul 73).
În speță, în cadrul aprecierii gravității mizei, care face parte din controlul proporționalității măsurilor restrictive în cauză, se poate ține seama de contextul în care se înscriu aceste măsuri, de faptul că era urgentă adoptarea unor astfel de măsuri, care au ca obiect efectuarea de presiuni asupra regimului sirian pentru a înceta represiunea violentă împotriva populației, și de dificultatea obținerii unor probe mai precise într‑un stat aflat în situație de război civil și care are un regim de natură autoritară.
În ceea ce privește motivele includerii domnului Anbouba pe lista persoanelor care fac obiectul unor măsuri restrictive, acestea privesc faptul că el este președintele SAPCO și că acordă sprijin economic regimului sirian.
În această privință, Tribunalul a arătat, la punctul 43 din hotărârea atacată, faptul că persoana interesată era președinte al SAPCO, societate importantă din industria agroalimentară, administrator al mai multor societăți active în domeniul imobiliar și al educației și membru fondator al consiliului de administrație al Cham Holding, societate creată în anul 2007, precum și secretar general al Camerei de Comerț și Industrie din orașul Homs.
Domnul Anbouba nu contestă că a exercitat aceste funcții. În această privință, Tribunalul a subliniat, la punctul 64 din hotărârea atacată, că „părțile sunt de acord asupra faptului că reclamantul este unul dintre principalii oameni de afaceri din Siria, activ în domeniul agroalimentar (SAPCO deținând o cotă de piață de 60 % în sectorul uleiului de soia), imobiliar și al educației, și că a cunoscut un succes economic important în Siria sub regimul actual”. Tribunalul a adăugat, pe de altă parte, că domnul Anbouba „a admis că este secretarul general al Camerei de Comerț și Industrie din orașul Homs și că din anul 2007 până în luna aprilie 2011 a fost unul dintre cei nouă membri ai consiliului de administrație al celei mai importante societăți private din Siria, care de asemenea a făcut obiectul unor măsuri restrictive ale Uniunii și al cărei copreședinte era vărul președintelui sirian Bashar Al‑Assad, care a făcut, și el, obiectul unor astfel de măsuri”.
Controlul temeiniciei includerii domnului Anbouba pe liste trebuie efectuat apreciindu‑se dacă situația sa constituie o dovadă suficientă că a acordat sprijin economic regimul sirian. O astfel de apreciere trebuie efectuată prin examinarea elementelor de probă nu în mod izolat, ci în contextul în care se integrează (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia și alții/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P și C‑595/10 P,
EU:C:2013:518
, punctul 102, precum și Hotărârea Consiliul/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P,
EU:C:2013:776
, punctul 70).
În lumina acestui context, Tribunalul era îndreptățit să considere că poziția domnului Anbouba în viața economică siriană, poziția sa în calitate de președinte al SAPCO, funcțiile sale importante atât în cadrul Cham Holding, cât și în cadrul Camerei de Comerț și Industrie din orașul Homs, precum și relațiile sale cu un membru al familiei președintelui Bashar Al‑Assad constituiau o serie de indicii suficient de concrete, precise și concordante care permiteau să se stabilească faptul că domnul Anbouba acorda sprijin economic regimul sirian.
În această privință, trebuie observat că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 208 din concluzii, ținând seama de situația din Siria, Consiliul îndeplinește sarcina probei care îi incumbă dacă prezintă în fața instanței Uniunii o serie de indicii suficient de concrete, precise și concordante care să permită stabilirea existenței unei legături suficiente între persoana căreia i s‑a aplicat o măsură de înghețare a fondurilor și regimul combătut.
În ceea ce privește respectarea dreptului la apărare, este necesar să se constate că, la punctele 65-76 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat elementele de probă prezentate de reclamant. Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat, la punctele 71-73 din hotărârea atacată, că anumite elemente de probă nu puteau fi luate în considerare. În ceea ce privește celelalte elemente de probă, Tribunalul a statuat că acestea nu erau de natură să dovedească faptul că domnul Anbouba nu acorda niciun sprijin economic regimul sirian. Întrucât domnul Anbouba nu a invocat faptul că analiza Tribunalului s‑ar baza pe o denaturare a acestor elemente de probă, nu este de competența Curții ca, în cadrul unui recurs, să examineze temeinicia considerațiilor de fapt reținute de Tribunal în privința acestora.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că Tribunalul a controlat temeinicia includerii domnului Anbouba pe listele persoanelor care fac obiectul unor măsuri restrictive pe baza unei serii de indicii referitoare la situația, la funcțiile și la relațiile acestuia în contextul regimului sirian și care nu au fost combătute de persoana interesată. În consecință, trimiterea, în hotărârea atacată, la o prezumție de sprijin acordat regimului menționat nu este de natură să afecteze legalitatea hotărârii atacate, întrucât din constatările Tribunalului rezultă că acesta a controlat corespunzător cerințelor legale existența unei baze factuale suficient de solide în susținerea includerii domnului Anbouba pe listele avute în vedere.
Astfel, Tribunalul a respectat principiile, care decurg din jurisprudența amintită la punctul 46 din prezenta hotărâre, referitoare la controlul legalității motivelor pe care se întemeiază actele precum actele în litigiu.
În consecință, întrucât primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept săvârșită de Tribunal, nu este de natură să atragă anularea hotărârii atacate, iar al doilea motiv nu este întemeiat, aceste motive invocate de domnul Anbouba nu pot decât să fie înlăturate.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, recursul trebuie respins.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din regulamentul respectiv, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Consiliul a solicitat obligarea domnului Anbouba la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Consiliu.
Conform articolului 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Îl obligă pe domnul Issam Anbouba să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene.

3)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.