CELEX: 62010CJ0177
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 1999/70/EÜ
ETUC, UNICE ja CEEP raamkokkulepe tähtajalise töö kohta
Klausel 4
Raamkokkuleppe kohaldamine avaliku teenistuse valdkonnas
Diskrimineerimiskeelu põhimõte

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada klauslit 4 tähtajalise töö raamkokkuleppes, mis on sõlmitud 18. märtsil
1999 (edaspidi „raamkokkulepe”) ning mis on esitatud nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse
Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete
Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT 1999 L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), lisas.
See taotlus esitati F. Rosado Santana, Junta de Andalucía (Andaluusia autonoomse piirkonna) praeguse alalise ametniku ning
Consejería de Justicia y Administración Pública de la Junta de Andalucía (Andaluusia autonoomse piirkonna valitsuse õigus‑
ja haldusnõukogu, edaspidi „Consejería”) vahelises vaidluses, mille ese on viimase otsus, millega tühistati F. Rosado Santanat
puudutavad aktid seoses tema nimetamisega asutusesisese edutamissüsteemi järgi assistentide üldkorpuse alaliseks ametnikuks.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
EÜ artikli 139 lõikel 2 põhineva direktiivi 1999/70 põhjendusest 14 nähtub, et raamkokkuleppele allakirjutanud on näidanud
üles soovi parandada tähtajalise töö kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise, ning luua raamistik,
et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.
Nimetatud direktiivi artikli 1 kohaselt on selle eesmärk „jõustada tööandjate ja töövõtjate vaheliste üldorganisatsioonide
(ETUC, UNICE ja CEEP) vahel […] sõlmitud raamkokkulepe […]”.
Direktiivi artikli 2 esimese lõigu kohaselt:
„Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud normid 10. juuliks 2001 või tagavad, et hiljemalt sel
kuupäeval on tööturu osapooled kehtestanud vajalikud meetmed kokkuleppe teel, kusjuures liikmesriigid peavad võtma vajalikud
meetmed, et tööturu osapooled saaksid igal ajal tagada käesolevas direktiivis ettenähtud tulemuste saavutamise. Liikmesriigid
teatavad sellest viivitamata komisjonile.”
Raamkokkuleppe klausli 1 kohaselt on selle eesmärk:
„a)      parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise;
b)      luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.”
Raamkokkuleppe klausli 2 punkt 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kokkulepet kohaldatakse tähtajaliste töötajate suhtes, kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi
seadustes, kollektiivlepingutes või praktikas.”
Raamkokkuleppe klausel 3 näeb ette:
„Käesolevas kokkuleppes tähendab:
1.      „tähtajaline töötaja” isikut, kellel on vahetult tööandja ja töötaja vahel sõlmitud tööleping või töösuhe, milles töölepingu
või töösuhte lõpp on määratud objektiivsete tingimustega, milleks võib olla konkreetse kuupäeva saabumine, konkreetse ülesande
lõpetamine või konkreetse sündmuse toimumine;
2.      „võrreldav alatine töötaja” töötajat, kellel on samas asutuses määramata tähtajaga tööleping või töösuhe, mis on sõlmitud
sama või samalaadse töö või tegevuse kohta, võttes arvesse erialast ettevalmistust ja oskusi. Kui samas asutuses ei ole võrreldavat
alatist töötajat, tehakse võrdlus kehtiva kollektiivlepingu alusel või kollektiivlepingu puudumise korral vastavalt riigi
seadustele, kollektiivlepingule või praktikale.”
Raamkokkulepe klausel 4 „Mittediskrimineerimise põhimõte” määrab:
„1.      Töötingimuste osas ei kohelda tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alatisi töötajaid seetõttu, et neil on
tähtajaline tööleping või töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused.
[…]
4.      Eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevad nõuded on tähtajaliste töötajate ja alatiste töötajate jaoks ühesugused,
välja arvatud juhul, kui eri pikkusega teenistusaega käsitlevatel nõuetel on objektiivsed põhjused.”
Siseriiklikud õigusnormid
26. detsembri 1978. aasta avalikus teenistuses varem töötatud aastate tunnustamise seaduse 70/1978 (Ley 70/1978 de reconocimiento
de servicios previos en la Administración Pública) (
Boletín Oficial del Estado
(edaspidi „
BOE
”) nr 9, 10.1.1979, lk 464) artikli 1 lõige 2 sätestab:
„Tegelikuks teenistuseks loetakse vahet tegemata kogu teenistust eelmises punktis märgitud ametiasutustes nii koosseisuvälise
teenistujana (tähtajaliselt või ametniku asendamiseks) kui ka haldus‑ või töölepingu alusel, olenemata sellest, kas kõnealused
lepingud on või ei ole kirjalikult vormistatud.”
Avaliku teenistuse reformi käsitleva 2. augusti 1984. aasta seaduse 30/1984 (Ley 30/1984 de reforma de la Función Pública)
(
BOE
nr 185, 3.8.1984, lk 22629), mida on muudetud 30. detsembri 1994. aasta seadusega 42/1994 maksu‑, haldus‑ ja sotsiaalmeetmete
kohta (Ley 42/1994 de medidas fiscales, administrativas y de orden social) (
BOE
nr 313, 31.12.1994, lk 39457), lisasäte 22 sätestab:
„Vajaduse korral võib D‑rühma korpustest või teenistusastmetest ametnike vastavate tegevuste ja ülesannete valdkonnas C‑rühma
korpuste või teenistusastmete ametnikuks saamiseks korraldada asutusesisese edutamise, mis tuleb korraldada konkursina, mille
käigus hinnatakse kvalifikatsiooni seoses karjääri ja täidetud ametikohtadega, väljaõppe taseme ning teenistusajaga.
C‑rühma korpuste või teenistusastmete ametnikuks saamiseks on nõutav käesoleva seaduse artiklis 25 osutatud teaduskraad või
kümneaastane teenistusaeg ametnikuna D‑rühma korpustes või teenistusastmetel või viieaastane teenistusaeg, kui asjaomane isik
läbis erikursuse, millele pääsemine toimub vastavalt objektiivsetele kriteeriumidele.
Käesolev säte on põhiseaduse artikli 149 lõike 1 punkti 18 alusel vastu võetud avalike teenistujate eeskirju puudutav alusnorm.”
9. jaanuari 2002. aasta dekreedi 2/2002, mis näeb ette üldeeskirjad Junta de Andalucía teenistujate töölevõtmise, asutusesisese
edutamise, ametikohtade täitmise ning kutsealase edutamise kohta (Decreto 2/2002 por el que se aprueba el Reglamento General
de Ingreso, promoción interna, provisión de puestos de trabajo y promoción profesional de los funcionarios de la Administración
General de la Junta de Andalucía) (
Boletín Oficial de la Junta de Andalucía
(edaspidi „
BOJA
”) nr 8, 19. 1.2002, lk 913), artiklit 32 on muudetud analoogselt nimetatud lisasätte sõnastusele.
12. aprilli 2007. aasta seadust 7/2007 avalike teenistujate põhimääruse kohta (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado
público) (
BOE
nr 89, 13.4.2007, lk 16270) (edaspidi „LEBEP”) kohaldatakse vastavalt selle artikli 2 lõikele 1 alaliste ametnike suhtes
ning vajaduse korral lepinguliste teenistujate suhtes, kes töötavad muu hulgas autonoomsete piirkondade haldusasutustes.
LEBEP artikli 8 lõige 2 sätestab, et avalikud teenistujad liigitatakse alalisteks ametnikeks (
funcionarios de carrera
), ajutisteks teenistujateks (
funcionarios interinos
), lepingulisteks teenistujateks ja abiteenistujateks.
LEBEP artikli 9 lõige 1 näeb ette:
„Alalised ametnikud on seaduse alusel tasustatavaid alalisi ametikohti täitma nimetatud isikud, kes kuuluvad haldusõigusega
reguleeritava teenistussuhte alusel ametiasutuse koosseisu.”
LEBEP artikli 10 lõige 1 sätestab:
„Ajutised teenistujad on isikud, kes nimetatakse ametisse sõnaselgelt põhjendatud vajaduse ja kiireloomulisuse tõttu alaliste
ametnike ülesannete täitmiseks, kui esineb üks järgmistest juhtumitest:
a)      vabade ametikohtade olemasolu korral, mida ei ole võimalik täita alaliste ametnikega;
b)      alaliste ametnike ajutiseks asendamiseks;
c)      ajutiste programmide teostamiseks;
d)      suure töökoormuse korral maksimaalselt kuueks kuuks 12‑kuulise perioodi jooksul.”
LEBEP artikkel 18 „Alaliste ametnike asutusesisene edutamine” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Asutusesisene edutamine toimub valikumenetluse raames, mis tagab põhiseaduslike võrduse, sobivuse ja võimekuse põhimõtete
järgimise […]
2.      Ametnikud peavad vastama töölevõtu tingimustele, omama vähemalt kaheaastast tegelikku teenistusstaaži madalamas alarühmas
või kutsealarühmas (kui see ei koosne alarühmadest) ning läbima edukalt vastavad katsed.”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Euroopa Kohtule esitatud teabest nähtub, et põhikohtuasja kaebaja töötas aastatel 1989–2005 Junta de Andalucía ajutise teenistujana.
Ta sai selle ametiasutuse alaliseks ametnikuks 2005. aastal.
Consejería avaldas 17. detsembri 2007. aasta
BOJA
väljaandes konkursiteate, milles kuulutas asutusesisese edutamissüsteemi alusel välja valikumenetluse avalike teenistujate
edutamiseks selle ametiasutuse assistentide üldkorpusesse.
Nimetatud teade kehtestas mitu nõuet, millele katsetel osalejad pidid vastama. Esiteks pidid nad kuuluma Junta de Andalucía
ametnike üldkorpusesse. Järgmiseks pidi neil olema või olema omandamisel
Bachiller Superior
’i (bakalaureuse‑) kraad või sellega samaväärne diplom või selle puudumisel pidid nad tõendama, et neil on kümneaastane teenistusstaaž
ametnikuna D‑rühma kuuluvates korpustes või viieaastane teenistusstaaž pärast erikursuse läbimist Andaluusia Avaliku Halduse
Instituudis. Lõpuks said katsetel osalejad asutusesisesest edutamisest osa võtta üksnes alates rühmast, mis allub vahetult
rühmale, mille jaoks konkurss korraldatakse, ning kui nad tõendavad, et neil on nimetatud rühmas vähemalt kaheaastane teenistusstaaž.
Konkursiteates täpsustati, et „arvesse ei võeta teenistusstaaži, mis on omandatud ajutise või koosseisuvälise teenistujana
mõnes muus ametiasutuses või muud sarnast varasemat teenistustaaži”.
Põhikohtuasja kaebaja, kes osales valikumenetluse katsetel Junta de Andalucía D‑rühma alalise ametnikuna ning kellel oli täitunud
enam kui kaheaastane teenistusstaaž, oli alguses sisekonkursi edukalt läbinute lõplikus nimekirjas, mis avaldati 12. novembril
2008.
Pärast seda, kui 2. veebruaril 2009 avaldati vabade töökohtade nimekiri ja F. Rosado Santana oli esitanud nõutud dokumendid,
tühistas Consejería peasekretär oma 25. märtsi 2009. aasta otsusega (edaspidi „põhikohtuasjas kõne all olev otsus”) otsuse,
mis puudutas asjaomase isiku konkursile lubamist ja tema nimetamist C‑rühma alaliseks ametnikuks põhjendusel, et tal ei ole
vajalikku teaduskraadi ega teise võimalusena kümneaastast teenistusstaaži alalise ametnikuna.
Põhikohtuasja kaebaja esitas 8. juunil 2009 põhikohtuasjas kõne all oleva otsuse peale kaebuse, tuginedes Hispaania põhiseaduse
artiklile 14, mis sätestab seaduse ees võrdsuse põhimõtte, ning seaduse 70/1978 artiklile 1. Lisaks väitis ta, et Consejería
peasekretär, kes võttis arvesse üksnes alates 2005. aastast alalise ametnikuna täitunud teenistusstaaži ning jättis arvestamata
enne seda ajutise teenistujana täitunud teenistusstaaži, rikkus oma otsusega raamkokkuleppe klauslis 4 sätestatud diskrimineerimiskeelu
põhimõtet.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus väitis Consejería, et seadust 70/1978 ei saa konkursil osalemiseks vajaliku kvalifikatsiooni
kindlaksmääramise suhtes kohaldada, ajutiste teenistujate puhul saab eelnevat teenistusstaaži arvestada üksnes majanduslikel
eesmärkidel. Vastupidisel juhul koheldakse ametnikku, kellel on ajutise teenistujana teenistusstaaž täitunud, soodsamalt kui
seda ametnikku, kellel ei ole. Selline käitumine on diskrimineeriv, kuna võttes arvesse ajutise teenistuja poolt tehtud töö
tegelikku laadi, mis ei ole alalise iseloomuga ning mis ei ole avalikule teenistusele omaselt stabiilne, peaks alalise ametniku
teenistusstaaž olema alati suurema kaaluga kui ajutise teenistujana täitunud teenistustaažist saadav kasu.
Eelotsusetaotluses uurib Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 12 de Sevilla, millised on Tribunal Constitucionali (põhiseaduslikkuse
järelevalve kohus) lahendite tagajärjed, mille kohaselt on lubatud alaliste ametnike ja samu ülesandeid täitvate ajutiste
teenistujate erinev kohtlemine. Eelotsusetaotluse esitanud kohus nendib siiski, et need otsused on osaliselt vastuolus teiste
Tribunal Constitucionali otsustega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus nendib ka, et väga paljud Hispaania kohtud järgivad teatavat õigusteooria suunda, mille kohaselt
käsitatakse avaliku teenistuse konkursi teadete puhul, kus avaldatakse kandidaatide vastuvõtu‑ ja hindamistingimused, neid
konkursi „seadusena”, ja kui asjaomane isik ei ole neid põhitingimusi ettenähtud tähtaja jooksul vaidlustanud, siis ei saa
ta hiljem enda saavutatud tulemuse vaidlustamiseks väita, et need tingimused olid ebaseaduslikud.
Nimetatud kohtu sõnul on põhikohtuasjas tekkiv peamine küsimus see, kas siseriiklikud õigusnormid, mis võttes võrdluseks kaks
alalist ametnikku, välistavad ühe puhul nendest täitunud teenistusstaaži arvessevõtmise üksnes põhjusel, et ta oli selle kestel
ajutine teenistuja, on vastuolus raamkokkuleppe klausliga 4.
Neil asjaoludel otsustas Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 12 de Sevilla menetluse peatada ning esitada Euroopa
Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] direktiivi [1999/70] tuleb tõlgendada selliselt, et arvestades, et [Euroopa L]iidu ühe liikmesriigi põhiseaduslikkuse
järelevalve kohus on otsustanud, et selle riigi koosseisuvälistele teenistujatele ja ametnikele erinevate õiguste kehtestamine
ei pruugi olla tema põhiseaduse vastane, välistab see tingimata selle direktiivi kohaldamise selle riigi avalikus teenistuses?
2.      Kas seda direktiivi tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus tõlgendab võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu
põhimõtteid nii, et see jätab üldiselt nende põhimõtete kohaldamisalast välja koosseisuväliste teenistujate ja ametnike võrdse
kohtlemise?
3.      Kas [raamkokkuleppe] klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui ametnikuks saamisel ja konkreetsemalt tasustamisel,
teenistusastme määramisel või edutamisel ei võeta omandatud teenistusstaažina arvesse koosseisuvälise teenistujana töötamist?
4.      Kas [raamkokkuleppe] klausel 4 kohustab tõlgendama siseriiklikke õigusnorme nii, et need ei jäta ametnike teenistusaja arvestusest
välja nende ajutise teenistuse aega?
5.      Kas [raamkokkuleppe] klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et kuigi avaliku konkursikutse tingimused on avaldatud ja asjaomane
isik ei ole neid vaidlustanud, on siseriiklik kohus kohustatud kontrollima, kas need on [liidu] õigusnormidega vastuolus,
ja kui ta on selleks kohustatud, siis kas ta peab sel juhul jätma need tingimused või nende aluseks oleva siseriikliku õigusnormi
kohaldamata, kuivõrd need on nimetatud klausliga vastuolus?”

Hagi vastuvõetavus
Consejería leiab, et eelotsusetaotlus üldiselt ja eelkõige selle esimene, teine ja viies küsimus ei ole vastavuses Euroopa
Kohtu praktikaga kehtestatud eelotsusetaotluste vastuvõetavuse nõuetega. Nimelt ei ole selles viidatud põhikohtuasjas kohaldatavatele
siseriiklikele õigusnormidele ega siseriiklikule õigussüsteemile, kuhu need kuuluvad. Lisaks ei ole eelotsusetaotluse esitanud
kohus esitanud põhjuseid, miks küsimus puudutab direktiivi 1999/70, ega ole tõendanud selle seost direktiivi ja kõnealuste
siseriiklike õigusnormidega.
Lisaks väidab ta, et eelotsuse küsimused tuvastavad raamkokkuleppe klausli 4 kohaldamisala vääralt ning on sel põhjusel vastuvõetamatud.
Seoses sellega tuleb meenutada, et ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute vahelise koostöö raames
on üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul kohtuasja eripära arvesse võttes õigus
hinnata eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Järelikult,
kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus põhimõtteliselt kohustatud otsuse langetama
(vt eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑415/93: Bosman, EKL 1995, lk I‑4921, punkt 59, ja 12. oktoobri 2010. aasta
otsus kohtuasjas C‑45/09: Rosenbladt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 32).
Lisaks on siseriiklike kohtute ülesanne esitada Euroopa Kohtule kõik eelotsuse küsimusele tarviliku vastuse andmiseks vajalikud
faktilised ja õiguslikud asjaolud (14. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑249/97: Gruber, EKL 1999, lk I‑5295, punkt 19).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjeldas piisavalt selgelt nii põhikohtuasjas kohaldatavaid
Hispaania õiguse sätteid kui siseriiklikku õiguslikku raamistikku, kuhu need kuuluvad. Lisaks nähtuvad eelotsusetaotlusest
selgelt põhjused, mis tingisid eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt direktiivi 1999/70 tõlgendamist puudutavate küsimuste
esitamise.
Seoses Consejería argumentidega raamlepingu klausli 4 punkti 1 väära kohaldamisala tuvastamise kohta piisab, kui nentida,
et selline küsimus puudutab mitte eelotsusetaotluse vastuvõetavust, vaid selle põhjendatust.
Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et eelotsusetaotlus on täies ulatuses vastuvõetav.

Eelotsuse küsimused

Sissejuhatavad märkused seoses direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe kohaldatavusega
Hispaania valitsuse ja Euroopa Komisjoni sõnul ei ole direktiiv 1999/70 ja selle lisas esinev raamleping põhikohtuasjas kohaldatavad.
Hispaania valitsus nendib, et ajal, mil põhikohtuasja kaebaja osales asutusesiseses edutamismenetluses, millest võisid vastavalt
kohaldatavatele eeskirjadele osa võtta üksnes alalised ametnikud, oli ta ka ise alates 2005. aastast alaline ametnik. Niisiis
puudutab erinev kohtlemine, millele viimane tugineb, erinevat kohtlemist võrreldes teiste alaliste ametnikega, kes samuti
sellest menetlusest osa võtsid ning kellel oli kas nõutav teaduskraad või kes said tugineda kümneaastasele teenistusajale
alalise ametnikuna. Nii Hispaania valitsus kui ka komisjon väidavad, et raamkokkulepe ei käsitle tähtajatu töölepinguga töötajate
– kelle seast mõni on kindlasti minevikus tähtajalise töölepingu alusel töötanud – omavahelist võrdset kohtlemist.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt raamlepingu klausli 2 punktile 1 kohaldatakse seda tähtajaliste töötajate suhtes,
kellel on tööleping või töösuhe, nagu see on määratletud liikmesriigi seadustes, kollektiivlepingutes või praktikas.
Euroopa Kohus on juba otsustanud, et direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet kohaldatakse kõigile töötajatele, kes teevad tasu
eest tööd tähtajalise töösuhte raames, mis seob neid nende tööandjaga (13. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑307/05:
Del Cerro Alonso, EKL 2007, lk I‑7109, punkt 28).
Üksnes asjaolu, et põhikohtuasja kaebaja sai alaliseks ametnikuks ning et tema osalemine asutusesiseses valikumenetluses on
seatud sellest staatusest sõltuvusse, ei välista tema võimalust teatud asjaoludel raamkokkuleppe klauslis 4 sätestatud diskrimineerimiskeelu
põhimõttele tugineda.
Nimelt tugineb põhikohtuasjas kaebaja peamiselt oma alalise ametniku staatusele, et põhjendada erinevat kohtlemist täitunud
teenistusstaaži ja kutsealase kogemuse arvessevõtmisel asutusesiseses valikumenetluses. Kuigi alalise ametnikuna täitunud
teenistusperioode võetakse arvesse, siis ajutise teenistujana täitunud teenistusperioode ei võeta ning seda tema sõnul ilma,
et kontrollitaks täidetud tööülesannete eripära või nende iseloomu. Kuna diskrimineerimine, mis on vastuolus raamkokkuleppe
klausliga 4 ning mille puhul põhikohtuasja kaebaja heidab ette, et teda on vastavalt diskrimineeritud, puudutab ajutise teenistujana
täitunud teenistusperioode, siis asjaolu, et viimane on saanud vahepeal alaliseks ametnikuks, ei oma mingit tähtsust.
Lisaks tuleb märkida, et raamkokkuleppe klausel 4 sätestab oma punktis 4, et eriliste töötingimustega seotud teenistusaega
käsitlevad nõuded on tähtajaliste töötajate ja alatiste töötajate jaoks ühesugused, välja arvatud juhul, kui eri pikkusega
teenistusaega käsitlevatel nõuetel on objektiivsed põhjused. Selle sätte sõnastusest ega kontekstist ei nähtu, et see säte
ei ole hetkest, mil asjaomane töötaja saab alaliseks töötajaks, enam kohaldatav. Nimelt kaitsevad direktiivi 1999/70 ja raamlepinguga
taotletavad eesmärgid, milleks on nii diskrimineerimise keelamine kui ka järjestikuste tähtajaliste töölepingute kasutamisest
tulenevate kuritarvituste ärahoidmine, vastupidist ideed.
Esiteks, kui välistada raamkokkuleppe kohaldamine sellise olukorra suhtes, nagu on kõne all põhikohtuasjas – nagu tõstavad
esile Hispaania valitsus ja komisjon –, vähendaks see vastupidi sellele, milline peaks olema nimetatud klausli 4 eesmärk,
asjassepuutuvatele töötajatele diskrimineerimise vastu tagatud kaitse ulatust ning tooks kaasa selle klausli põhjendamatult
kitsendatud tõlgendamise, mis on vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro
Alonso, punktid 37 ja 38, ning 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑268/06: Impact, EKL 2008, I‑2483, punktid 114 ja 115).
Consejería väidab omalt poolt, et raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1 ei ole põhikohtuasjas kohaldatav, kuna alalise ametniku
teenistusaega käsitlev nõue on tööle saamise tingimus, mis on vajalik valikumenetluses osalemiseks, mitte töötingimus selle
klausli tähenduses.
Euroopa Kohus on juba märkinud, et siseriiklikud eeskirjad kõrgemale teenistusastmele saamiseks nõutava teenistusaja kohta
või eeskirjad nõutud teenistusaja arvutamise kohta iga‑aastase hindamisaruande koostamiseks ning sellest tulenevalt selliseks
kutsealaseks edutamiseks, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad endast töötingimusi (vt analoogia alusel mees‑ ja naistöötajate
võrdse kohtlemise valdkonnas 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑136/95: Thibault, EKL 1998, lk I‑2011, punkt 27, ja
18. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑284/02: Sass, EKL 2004, lk I‑11143, punktid 31 ja 34).
Sellest tuleneb, et raamkokkuleppe klausli 4 lõikes 1 osutatud töötingimuste mõiste hõlmab ka sellist tingimust, nagu on kõne
all põhikohtuasjas ja mis käsitleb asutusesisese valikumenetluse raames avalike teenistujate edutamiseks eelnevalt ajutise
ametnikuna täitunud teenistusperioodide arvessevõtmist.
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes tuleb märkida, et vastupidi Consejería, Hispaania valitsuse ja komisjoni pakutud tõlgendusele
ei takista miski direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe klausli 4 kohaldamist põhikohtuasjas.

Esimene ja teine eelotsuse küsimus
Oma esimese ja teise küsimusega, mida tuleb uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liikmesriigi
kohtud, sealhulgas põhiseaduslikkuse järelevalve kohus, võivad direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe klauslis 4 sätestatud
diskrimineerimiskeelu põhimõtet tõlgendada selliselt, et nad välistavad nende liidu õigusaktide kohaldamise asjaomase liikmesriigi
avaliku teenistuse suhtes ning üldiselt viimase ajutiste teenistujate ja alaliste ametnike vahelise erineva kohtlemise suhtes.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et direktiivi kohaselt on iga selle adressaadiks olev liikmesriik kohustatud täiel määral
võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada selle direktiivi täielik mõju vastavalt selles sätestatud eesmärkidele (vt 10. aprilli
1984. aasta otsus kohtuasjas 14/83: von Colson ja Kamann, EKL 1984, lk 1891, punkt 15, ning eespool viidatud kohtuotsus Impact,
punkt 40).
Direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada vastavas direktiivis ette nähtud eesmärgid ning ELL artikli 4 lõikest 3
tulenev kohustus võtta kõik vajalikud üld‑ või erimeetmed, et tagada selle kohustuse täitmine, on siduv kõigile liikmesriigi
võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele vastavalt nende pädevusele (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 41).
Nimelt on isikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse ning liidu õiguse täieulatuslik rakendamine eelkõige siseriiklike
kohtute ülesanne (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 42).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peavad siseriiklikud kohtud ja haldusorganid juhtudel, kui neil pole võimalik
siseriiklikke õigusnorme tõlgendada või kohaldada vastavalt liidu õigusest tulenevatele nõuetele, kohaldama liidu õigust tervikuna
ja kaitsma õigusi, mida see üksikisikutele annab, ning jätma vajaduse korral kohaldamata iga sellega vastuolus oleva siseriikliku
õigusnormi (vt selle kohta 22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 103/88: Costanzo, EKL 1989, lk 1839, punkt 33; 11. jaanuari
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑208/05: ITC, EKL 2007, lk I‑181, punktid 68 ja 69, ning 25. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas
C‑429/09: Fuß, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40).
Raamkokkuleppe ellurakendamine, mille sõlmimise aluseks on olnud tööturu osapoolte vahel EÜ artikli 139 lõike 1 alusel liidu
tasandil toimunud dialoog, toimub sama artikli lõike 2 kohaselt Euroopa Liidu Nõukogu direktiiviga, mille lahutamatuks osaks
nad saavad (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 58).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on raamkokkuleppes sätestatud normid mõeldud kohaldamiseks ka tähtajalistele töölepingutele
ja töösuhetele, mis on sõlmitud riigiasutuste ja teiste avaliku sektori üksustega (4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑212/04:
Adeneler jt, EKL 2006, lk I‑6057, punkt 54, ning 22. detsembri 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑444/09 ja C‑456/09:
Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 38).
Raamkokkuleppe klausel 4, millel on vahetu õigusmõju, keelab kohelda tähtajalisi töötajaid töötingimuste ja töötingimustega
seotud eelnevalt täitunud teenistusstaaži osas vähem soodsalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid üksnes seetõttu, et neil
on tähtajaline tööleping või töösuhe (eespool viidatud kohtuotsus Impact, punktid 59 ja 68).
Loomulikult on kõnealuse sättega selles väljendatud mittediskrimineerimise põhimõtet arvestades jäetud võimalus teha objektiivsete
aluste olemasolul erandeid.
Siiski ei anna täpsustatud asjaoludel ning objektiivsete põhjuste olemasolul ajutiste töötajate ja alaliste töötajate erinev
kohtlemine mingil moel õigust välistada direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe kohaldamine liikmesriigi avaliku teenistuse töötajate
suhtes.
Hispaania valitsus väidab omalt poolt, et eeldus, millele esimene küsimus tugineb, on väär, kuna Tribunal Constitucional ei
keeldunud direktiivi 1999/70 Hispaania ajutiste teenistujate suhtes kohaldamast ning pealegi ei tunnustanud ta viimaste ja
alaliste ametnike vahelist üldiselt põhjendamatut erinevat kohtlemist.
Sellega seoses piisab, kui meenutada, et Euroopa Kohus ei saa teha otsust siseriiklike õigusnormide tõlgendamise kohta, kuna
nende tõlgendamine kuulub liikmesriigi kohtute ainupädevusse (8. septembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑409/06: Winner Wetten,
kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 35) ning Euroopa Kohus ei saa asendada eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangut
nimetatud kohtute tegevusest tuleneva praktika arengu kohta omaenda hinnanguga.
Olukorras, kus siseriiklik kohus, sealhulgas põhiseaduslikkuse järelevalve kohus, välistab direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe
kohaldamise liikmesriigi avalikus teenistuses töötavate isikute suhtes ja/või lubab ajutiste teenistujate ja alaliste ametnike
vahelist erinevat kohtlemist ilma, et selleks esineksid objektiivsed põhjused selle raamkokkuleppe artikli 4 punkti 1 tähenduses,
tuleb järeldada, et selline kohtupraktika on vastuolus liidu õigusaktide sätetega ja rikub liikmesriigi kohtutele, kelle ülesanne
on isikute nimetatud õiguse sätetest tulenevate õiguste kohtulik kaitse ning liidu õiguse täieulatuslik rakendamine, nende
pädevuse raames tulenevaid kohustusi.
Neil asjaoludel tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 1999/70 ja selle lisas esinevat raamkokkulepet
tuleb tõlgendada nii, et esiteks kohalduvad need tähtajalistele töölepingutele ja töösuhetele, mis on sõlmitud riigiasutuste
ja teiste avaliku sektori üksustega, ning teiseks kohustavad need hoidumast igasugusest erinevast kohtlemisest liikmesriigi
alaliste ametnike ja võrreldavate ajutiste teenistujate vahel üksnes seetõttu, et viimastel on tähtajaline tööleping või töösuhe,
välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused nimetatud raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses.

Kolmas ja neljas eelotsuse küsimus
Oma kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas
raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui ametniku teenistusperioode, mis on täitunud ametiasutuse
ajutise teenistujana, ei võeta arvesse asutusesisesel edutamisel, milles võivad osaleda üksnes alalised ametnikud, kuigi isik
on vahepeal saanud alaliseks ametnikuks.
Nagu kahele esimesele küsimusele antud vastusest nähtub, sätestab raamkokkuleppe klausli 4 punkt 1 keelu kohelda töötingimuste
osas tähtajalisi töötajaid vähem soodsalt kui võrreldavaid alalisi töötajaid seetõttu, et neil on tähtajaline tööleping või
töösuhe, välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused. Selle klausli punkt 4 sätestab sama
keelu eriliste töötingimustega seotud teenistusaega käsitlevate nõuete osas.
Tuleb meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei tohi diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaselt sarnaseid olukordi
kohelda erinevalt ning erinevaid olukordi sarnaselt, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud
(vt eelkõige 11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑313/04: Franz Egenberger, EKL 2006, lk I‑6331, punkt 33 ja seal viidatud
kohtupraktika).
Hindamaks, kas asjaomased isikud teevad sama või samalaadset tööd raamkokkuleppe tähenduses, tuleb vastavalt selle klausli 3
punktile 2 ja klausli 4 punktile 1 uurida, kas kõiki faktoreid, nagu töö iseloomu, väljaõppe‑ ja töötingimusi arvesse võttes
võib nende isikute olukordi pidada samalaadseks (18. märtsi 2011. aasta määrus kohtuasjas C‑273/10: Montoya Medina, punkt 37).
Põhimõtteliselt on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne teha kindlaks, kas põhikohtuasja kaebaja olukorda ajutise teenistujana
saab pidada samalaadseks alaliste ametnike olukorraga, kes on kõne all oleva valikumenetluse raames tõendanud, et neil on
kümneaastane teenistusstaaž D‑rühma ametnikuna.
Kui ilmneb, et põhikohtuasja kaebaja tööülesanded ajutise teenistujana ei ole samad kui D‑rühma alalise ametniku omad, nagu
konkursiteates on nõutud, siis tuleneb sellest, et asjaomase isiku olukord ei ole asutusesisese edutamissüsteemi raames samalaadne
alalisest ametnikust kandidaadi olukorraga, kellel on nõutavad teenistusperioodid nimetatud korpustes täitunud.
Nimelt ei ole nende tööülesannete iseloom, mida põhikohtuasja kaebaja täitis ajal, mil ta oli ajutise teenistujana Junta de
Andalucía teenistuses, ning töökogemus, mille ta seeläbi omandas, ainus tegur, millest lähtuvalt saab objektiivselt õigustada
erinevat kohtlemist võrreldes alaliste ametnikega. Esineb veel mitu kriteeriumi, mis võimaldavad kontrollida, kas asjaomase
isiku olukord on samalaadne alaliste ametnike olukorraga.
Seevastu kui põhikohtuasja kaebajal oleks ajutise teenistujana täitunud kümneaastane teenistusstaaž D‑rühma ametnikuna või
muu korpuse ametnikuna, kelle ülesanded vastavad nimetatud rühma kuuluva alalise ametniku tööülesannetele, siis oleks ainus
asjaolu, mis eristaks kõne all olevas valikumenetluses tema olukorda kandidaadi omast, kes on alaline ametnik, tema töösuhte
ajutine iseloom, mis sidus teda tema tööandjaga teenistusstaaži täitumise ajal ajutise teenistujana.
Sellisel juhul tuleb seega teha kindlaks, kas esineb objektiivne põhjus, mis õigustab kõne all oleva valikumenetluse raames
nimetatud teenistusaja arvesse võtmata jätmist.
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale tuleb mõistet „objektiivsed põhjused” raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1
tähenduses mõista selliselt, et see ei võimalda õigustada tähtajaliste töötajate ja alaliste töötajate erinevat kohtlemist
asjaoluga, et erinev kohtlemine on ette nähtud üldise ja abstraktse siseriikliku normiga, nagu seadus või kollektiivleping
(eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 57; eespool viidatud kohtuotsus Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres,
punkt 54, ning eespool viidatud määrus Montoya Medina, punkt 40).
Nimetatud mõiste nõuab, et asjaomane ebavõrdne kohtlemine oleks õigustatud täpsete ja konkreetsete asjaoludega, mis iseloomustavad
asjassepuutuvat töötingimust konkreetses olukorras, millega seoses see esineb, ning objektiivsete ja läbipaistvate kriteeriumide
alusel, mis võimaldaksid kontrollida, kas see ebavõrdne kohtlemine on tingitud tegelikust vajadusest ja kas see on sobiv taotletava
eesmärgi saavutamiseks ning selleks vajalik. Sellised asjaolud võivad tuleneda eelkõige tööülesannete eripärast, mille täitmiseks
tähtajalised lepingud on sõlmitud, nimetatud tööülesannete iseloomust või – kui see on asjakohane – liikmesriigi sotsiaalpoliitika
legitiimse eesmärgi täitmise vajadustest (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Del Cerro Alonso, punkt 53 ja 58, ning eespool
viidatud kohtuotsus Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, punkt 55).
Tuginemine üksnes ametiasutuse teenistuja teenistussuhte ajutisele iseloomule ei ole seevastu nende nõuetega kooskõlas ega
kujuta endast üksi objektiivset põhjust raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses. Kui tunnistada, et üksnes ajutise iseloomuga
töösuhe on tähtajalise lepinguga ja tähtajatu lepinguga töötajate erineva kohtlemise õigustamiseks piisav, siis muudaks see
direktiivi 1999/70 ja raamkokkuleppe eesmärgid mõttetuks ning tooks endaga kaasa tähtajalise lepinguga töötajate ebasoodsa
olukorra säilimise (eespool viidatud kohtuotsus Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, punktid 56 ja 57, ning eespool viidatud
määrus Montoya Medina, punkt 42 ja 43).
Hispaania valitsus osutab mitmele erinevusele alaliste ametnike ja ajutiste teenistujate vahel, mis võivad kõne all olevat
erinevat kohtlemist õigustada. Viimastega seoses rõhutab ta esiteks, et nende teenistusse võtmise ning sobivuse ja võimekuse
tõendamise suhtes esitatavad nõuded on vähem ranged. Järgmiseks osutab ta ajutiste teenistujate liikuvuse puudumisele, kuna
nad on seotud selle ametikohaga, kuhu nad on ajutiselt teenitusse võetud, mistõttu on nende tegevus alaliste ametnike omast
erinev ja teistsuguse väärtusega. Lisaks meenutab ta, et teatud ülesandeid saavad täita üksnes alalised ametnikud, mis osutab
sellele, et kogemuse ja väljaõppe osas esineb kvalitatiivne erinevus. Lõpuks rõhutab see valitsus asjaolu, et ajutiste teenistujate
teenistussuhe võib tulenevalt nende ametisse määramise põhjuse äralangemisest lõppeda.
Arvestades liikmesriikide kaalutlusõigust seoses oma haldusorganite korraldusega, võivad nad põhimõtteliselt ilma, et see
läheks vastuollu direktiiviga 1999/70 või raamkokkuleppega, sätestada teatud ametikohtadele teenistusaja nõuded, nii et asutusesisesel
edutamisel saavad osaleda üksnes alalised ametnikud, ning nõuda nimetatud ametnikelt, et nad tõendaksid oma kutsealast kogemust
tasemel, mis jääb vahetult kraad allapoole valikumenetluses kõne all olevast kraadist.
Hoolimata sellest kaalutlusõigusest, tuleb siiski liikmesriikide poolt kehtestatud hindamiskriteeriume rakendada läbipaistvalt
ning need peavad olema kontrollitavad, et vältida tähtajaliste töötajate väljajätmist üksnes tulenevalt nende lepingute kestusest
või töösuhetest, mis õigustavad nende tööstaaži ja kutsealast kogemust.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 62–65 märkis, võivad teatud Hispaania valitsuse välja toodud erinevused, mis puudutavad
ajutiste teenistujate ja alaliste ametnike teenistusse võtmist, nõutud kvalifikatsiooni ning nende vastutusel olevate ülesannete
iseloomu, põhimõtteliselt õigustada erinevat kohtlemist nende töötingimuste osas.
Kui valikumenetluse puhul tuleneb selline erinev kohtlemine vajadusest võtta arvesse objektiivseid nõudeid, mis on selle menetluse
puhul ametikoha täitmiseks ette nähtud ning mis ei ole omased tähtajalisele töösuhtele, mis seob ajutise teenistuja tema tööandjaga,
on see erinev kohtlemine õigustatav raamkokkuleppe klausli 4 punktiga 1 ja/või punktiga 4.
Seevastu üldine ja abstraktne tingimus, mille kohaselt peab teenistusstaaž olema täitunud täielikult alalise ametnikuna, võtmata
arvesse eelkõige tööülesannete eripära ja nende olemuslikke jooni, ei vasta raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 käsitleva sellise
kohtupraktika nõuetele, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 72–74.
Isegi kui põhikohtuasja kaebaja vastab selgelt tingimusele, mis käsitleb täitunud kahte teenistusaastat alalise ametnikuna
ametnike rühmas, mis on vahetult üks aste madalam kui see rühm, kuhu töölevõtmist konkurss puudutab, siis ei nähtu Euroopa
Kohtule esitatud toimikust, milliseid tööülesandeid kaebaja ajutise teenistujana töötamise aastate jooksul täitis ning millisel
ametiastmel ta seda tegi ning milline oli tema ülesannete ja D‑rühma kuuluvate ametnike ülesannete omavaheline suhe.
Seega ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud toimikust, kas ajutiste teenistujate teenistusstaaži arvesse võtmata jätmist õigustatakse
üksnes nende lepingu kestusega või esineb ka teisi valikumenetluses kõne all olevale ametikohale esitatavate objektiivsete
nõuetega seotud õigustusi, mille võiks kvalifitseerida „objektiivseteks põhjusteks” raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega esiteks kontrollima, kas põhikohtuasja kaebaja olukord ajutise teenistujana täitunud
teenistusperioodide osas on võrreldav teiste Junta de Andalucía teenistujate olukorraga, kelle teenistusperioodid möödusid
alalise ametnikuna, ning teiseks hindama lähtuvalt käesoleva kohtuotsuse punktides 72–74 meenutatud kohtupraktikast, kas Consejería
poolt temale esitatud argumendid kujutavad endast objektiivseid põhjuseid raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses.
Eelnevatest kaalutlustest lähtuvalt tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et raamkokkuleppe klauslit 4 tuleb
tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui asutusesisesel edutamisel, milles võivad osaleda üksnes alalised ametnikud, ei
võeta arvesse vahepeal alaliseks ametnikuks saanud isiku ametiasutuses ajutise teenistujana täitunud teenistusperioode tingimusel,
et sellist arvestamata jätmist ei õigusta objektiivsed põhjused raamkokkuleppe selle klausli punkti 1 tähenduses. Üksnes asjaolu,
et ajutisel teenistujal täitusid nimetatud teenistusperioodid tähtajalise lepingu või töösuhte alusel, ei kujuta endast objektiivset
põhjust.

Viies eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Hispaania valitsuse esitatud teabest lähtuvalt tuleb viiendat küsimust mõista nii, et
sellega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas liidu esmast õigust, direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet
tuleb tõlgendada selliselt, et nendega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad, et alalise ametniku kaebus
otsuse peale, millega lükatakse tagasi tema taotlus konkursil kandideerida ning mis tugineb asjaolule, et edutamismenetlus
on vastuolus raamkokkuleppe klausliga 4, tuleb esitada kahekuulise vaidlustamise tähtaja jooksul alates konkursiteate avaldamisest.
Hispaania valitsus nendib, et vastavalt 13. juuli 1998. aasta halduskohtumenetluse seaduse 29/1998 (Ley 29/1998 reguladora
de la Jurisdicción Contencioso‑administrativa) (
BOE
nr 167, 14.7.1998, lk 23516) artikli 46 lõike 1 sätetele oleks saanud kaebuse esitada kahe kuu jooksul konkursiteate avaldamisest,
st 17. detsembril 2007. Vastavalt Hispaania õigusele oleks põhikohtuasja kaebaja pidanud esitama kaebuse kas vahetult konkursiteates
sätestatud tingimuste suhtes ette nähtud tähtaja jooksul või esitama kaebuse konkursitulemuste vaidlustamiseks juhul, kui
need tingimused ise ei olnud tühised, kuid viga, mis tõi kaasa väidetava tühisuse, tulenes pädeva ametiasutuse käitumisest
konkursil osalemiseks esitatud tingimuste kohaldamisel. Põhikohtuasja kaebaja ei saa seevastu väljaspool ettenähtud tähtaega
kaudselt vaidlustada avaliku teenistuse konkursil osalemise tingimusi sellega, et esitab kaebuse vahetult selle tulemuse suhtes.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb teatud valdkonda reguleerivate liidu õigusnormide puudumisel iga liikmesriigi
siseriiklikus õiguskorras määrata liikmesriigi menetlusautonoomia põhimõtte kohaselt pädevad kohtud ja kehtestada menetlusnormid
nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse (vt eelkõige eespool
viidatud kohtuotsus Impact, punkt 44, ja 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑378/07‑C‑380/07: Angelidaki
jt, EKL 2009, lk I‑3071, punkt 173).
Sellegipoolest vastutavad liikmesriigid selle eest, et nende õiguste tegelik kaitse oleks igal üksikjuhtumil tagatud (vt eelkõige
eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selleks ei tohi, nagu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, menetlusnormid, mis on kehtestatud nende kohtuasjade läbivaatamiseks,
mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, olla ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike
kaebuste puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks
või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Impact, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puutub võrdväärsuse põhimõtte järgimisse, siis eeldab see, et vaidlusalune siseriiklik õigusnorm oleks ühtemoodi kohaldatav
nii liidu kui siseriikliku õiguse eiramisest tulenevate hagide puhul, kui neil hagidel on sarnane ese ja alus. Võrdväärsuse
põhimõttest kinnipidamise kontrollimisel hindab siseriiklik kohus, kellele ainsana on vahetult teada siseriiklikul õigusel
põhinevate hagide suhtes kohaldatavad menetlusnormid, nii seda, kas menetlusnormid, mis tagavad siseriiklikus õiguses isikutele
liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, on kooskõlas nimetatud põhimõttega, kui ka väidetavalt sarnaste siseriiklikul õigusel
põhinevate hagide eset ja olulisi tunnuseid. Selleks peab siseriiklik kohus hindama asjaomaste hagide sarnasust, võttes arvesse
nende eset, alust ja olulisi tunnuseid. Siseriiklik kohus peab siseriikliku menetlusnormi võrdväärsuse üle otsustamisel võtma
arvesse nende seisundit menetluses tervikuna, selle menetluse kulgemist ning menetlusnormide eripära (8. juuli 2010. aasta
otsus kohtuasjas C‑246/06: Bulicke, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 26–29, ning 18. jaanuari 2011. aasta
määrus kohtuasjas C‑272/10: Berkizi‑Nikolakaki, punktid 40 ja 41).
Käesoleval juhul ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud teabest, et põhikohtuasjas kõne all olev kahekuuline aegumistähtaeg oleks
võrdväärsuse põhimõttega vastuolus. Nagu Hispaania valitsus väitis, on see tähtaeg üldine aegumistähtaeg kõigi haldusaktide
või nende sätete suhtes esitatavatele kaebustele. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida, kas põhikohtuasjas
on sellise juhtumiga tegemist.
Mis puudutab tõhususe põhimõtet, siis nähtub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et iga niisuguse juhtumi analüüsimisel,
mille puhul kerkib küsimus, kas mingi siseriiklik menetlusnorm muudab liidu õigusest isikutele tulenevate õigsute tegeliku
kasutamise võimatuks või ülemäära raskeks, samuti tuleb arvestada selle sätte rolli menetluses tervikuna, menetluse kulgu
ja eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes. Seda silmas pidades tuleb vajaduse korral arvestada siseriikliku õigussüsteemi
aluseks olevaid põhimõtteid, nagu kaitseõiguse tagamine, õiguskindluse põhimõte ja menetluse nõuetekohane läbiviimine (eespool
viidatud kohtuotsus Bulicke, punkt 35, ja eespool viidatud määrus Berkizi‑Nikolakaki, punkt 48).
Euroopa Kohus on niisiis tunnustanud liidu õigusega kooskõla, kui õiguskindluse huvides määratakse mõistlik kaebuse esitamise
õigust lõpetav tähtaeg, kuid need tähtajad ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks
või ülemäära raskeks. Mis puudutab aegumistähtaegasid, siis on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et liikmesriikide ülesanne
on kindlaks määrata liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvates siseriiklikes õigusnormides kasutatavad tähtajad, võttes arvesse
eelkõige vastuvõetavate otsuste olulisust nende adressaatidele, menetluste ja kohaldatavate õigusnormide keerukust, asjassepuutuvate
isikute võimalikku arvu ja muid avalikke või erahuvisid, millega tuleb arvestada (eespool viidatud kohtuotsus Bulicke, punkt 36,
ja eespool viidatud määrus Berkizi‑Nikolakaki, punkt 49).
Käesoleval juhul väidab Hispaania valitsus, et kahekuuline tähtaeg tugineb õiguskindluse põhimõttele ning selle eesmärk on
põhimõtteliselt teiste kandidaatide kaitsmine valikumenetlustes, mille raames on esiteks ametikohtade arv piiratud ning teiseks
kohustaks konkursil kohaldatavate tingimuste tühistamine konkurssi uuesti alustama ning jätaks kandidaadid, kes on konkursi
edukalt läbinud, ilma õigustest, mille nad arvavad olevat juba omandanud.
Sellega seoses tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba asunud seisukohale, et tema lahendada olnud kohtuasjade kontekstis
ei tundu kahekuulise aegumistähtaja kehtestamine muutvat liidu õigusest tulenevate õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks
või ülemäära raskeks (vt eespool viidatud kohtuotsus Bulicke, punkt 39, ja eespool viidatud määrus Berkizi‑Nikolakaki, punkt 58).
Ta nentis, et selline kaebuse esitamise tähtaeg kehtib eelkõige üldiselt kohaldatavate õigusaktide suhtes, mis sätestavad
keerulise menetluse ning mis puudutavad suurt arvu isikuid (vt selle kohta eespool viidatud määrus Berkizi‑Nikolakaki, punktid 56–58).
Neil tingimustel tuleb nentida, et selline aegumistähtaeg, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei näi põhimõtteliselt olevat
selline, et see muudaks raamkokkuleppest tulenevate õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.
Seetõttu tuleb märkida, et nagu eelotsusetaotlusest nähtub, lubati põhikohtuasja kaebajal osaleda Consejería korraldatud konkursil
ja ta läbis edukalt selle katsed ning kuni Consejería peasekretäri põhikohtuasjas kõne all oleva otsuse vastuvõtmiseni, mis
avaldati 12. novembril 2008, oli ta kantud konkursi läbinute lõplikku nimekirja. Neil asjaoludel ei saa välistada, et Hispaania
õigusega kehtestatud kahekuuline tähtaeg, mis hakkas kulgema konkursiteate avaldamisest, mis toimus 17. detsembril 2007, võiks
muuta raamkokkuleppest tulenevate õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.
Nimelt, kui arvestada tema lubamist konkursikatsetele ning eelkõige asjaolu, et põhikohtuasja kaebaja kanti konkursi läbinute
lõplikku nimekirja ning seda kuni ajani, mil Consejería peasekretär tühistas põhikohtuasjas kõne all oleva otsusega 25. märtsil
2009 asjaomase isiku kui C‑rühma alalise ametniku lubamise konkursile ning tema ametissemääramise, siis sellest tuleneb, et
konkursiteadet kohaldati viisil, mis võis kahjustada raamkokkuleppest tulenevate õiguste kasutamist.
Neil asjaoludel ja võttes arvesse Euroopa Kohtule esitatud toimikus esinevaid ebaselgusi, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu
ülesanne teostada vajalikud kontrollimised tõhususe põhimõtte järgimise osas ning teha kindlaks, kas olukorras, kus kahekuuline
kaebuse esitamise tähtaeg sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, hakkab kulgema üksnes alates nimetatud otsusest
teavitamisest, on põhikohtuasja kaebaja oma kaebuse esitanud siiski tähtaegselt.
Eelnevast lähtudes tuleb viiendale küsimusele vastata, et liidu esmast õigust, direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet, tuleb
tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad, et alalise
ametniku kaebus otsuse peale, millega lükatakse tagasi tema taotlus konkursil kandideerida ning mis tugineb asjaolule, et
edutamismenetlus on vastuolus raamkokkuleppe klausliga 4, tuleb esitada kahekuulise tähtaja jooksul alates konkursiteate avaldamisest.
Siiski ei saa aga sellist tähtaega määrata alalisele ametnikule, kes on selle konkursi kandidaat, kes lubati katsetele ning
kelle nimi esines nimetatud konkursi läbinute lõplikus nimekirjas, kui see muudaks raamkokkuleppest tulenevate õiguste kasutamise
praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Sellistel asjaoludel saab kahekuuline tähtaeg hakata kulgema alates otsuse avaldamisest,
millega tühistati tema lubamine nimetatud konkursile ja tema nimetamine kõrgema rühma alaliseks ametnikuks.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa
Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö
kohta, tuleb tõlgendada nii, et esiteks kohalduvad need tähtajalistele töölepingutele ja töösuhetele, mis on sõlmitud riigiasutuste
ja teiste avaliku sektori üksustega, ning teiseks kohustavad need hoidumast igasugusest erinevast kohtlemisest liikmesriigi
alaliste ametnike ja võrreldavate ajutiste teenistujate vahel üksnes seetõttu, et viimastel on tähtajaline tööleping või töösuhe,
välja arvatud juhtudel, kui erinevaks kohtlemiseks on objektiivsed põhjused nimetatud raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tähenduses.
2.
Nimetatud raamkokkuleppe (tähtajalise töö kohta) klauslit 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui asutusesisesel
edutamisel, milles võivad osaleda üksnes alalised ametnikud, ei võeta arvesse vahepeal alaliseks ametnikuks saanud isiku ametiasutuses
ajutise teenistujana täitunud teenistusperioode tingimusel, et sellist arvestamata jätmist ei õigusta objektiivsed põhjused
raamkokkuleppe selle klausli punkti 1 tähenduses. Üksnes asjaolu, et ajutisel teenistujal täitusid nimetatud teenistusperioodid
tähtajalise lepingu või töösuhte alusel, ei kujuta endast objektiivset põhjust.
3.
Liidu esmast õigust, direktiivi 1999/70 ja raamkokkulepet tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole põhimõtteliselt vastuolus
sellised siseriiklikud õigusnormid, mis sätestavad, et alalise ametniku kaebus otsuse peale, millega lükatakse tagasi tema
taotlus konkursil kandideerida ning mis tugineb asjaolule, et edutamismenetlus on vastuolus raamkokkuleppe klausliga 4, tuleb
esitada kahekuulise tähtaja jooksul alates konkursiteate avaldamisest. Siiski ei saa aga sellist tähtaega määrata alalisele
ametnikule, kes on selle konkursi kandidaat, kes lubati katsetele ning kelle nimi esines nimetatud konkursi läbinute lõplikus
nimekirjas, kui see muudaks raamkokkuleppest tulenevate õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Sellistel
asjaoludel saab kahekuuline tähtaeg hakata kulgema alates otsuse avaldamisest, millega tühistati tema lubamine nimetatud konkursile
ja tema nimetamine kõrgema rühma alaliseks ametnikuks.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.