CELEX: 62009CJ0264
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Energie
Piața internă a energiei electrice
Directiva 2003/54/CE
Contract de investiții
Acord bilateral în domeniul protecției investițiilor încheiat înainte de aderarea la Uniunea Europeană
Articolul 307 CE

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, întrucât nu a asigurat un acces
nediscriminatoriu la rețeaua de transport, Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului
20 alineatul (1) și al articolului 9 litera (e) din Directiva 2003/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26
iunie 2003 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică și de abrogare a Directivei 96/92/CE (JO L 176,
p. 37, Ediție specială, 12/vol. 2, p. 61).

Cadrul juridic

Acordul dintre Confederația Elvețiană și Republica Federativă Cehă și Slovacă privind promovarea și protecția reciprocă a
investițiilor
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Acordul încheiat la 5 octombrie 1990 între Confederația Elvețiană și Republica Federativă
Cehă și Slovacă privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor (denumit în continuare „Acordul privind promovarea
și protecția reciprocă a investițiilor”), termenul „investitor” desemnează:
„[...]
(b)      entitățile juridice, inclusiv societățile, societățile înregistrate, societățile de persoane sau alte organizații care sunt
constituite sau organizate în orice alt mod în conformitate cu legislația acestei Părți Contractante și care au sediul, simultan
cu activitățile economice reale, pe teritoriul aceleiași Părți Contractante;
[...]”
Potrivit articolului 1 alineatul (2) din acest acord, termenul „investiție” include toate categoriile de active patrimoniale
și în special:
„[...];
(c)      creanțele și drepturile asupra oricărei prestații cu valoare economică;
[...]”
Articolul 4, intitulat „Protecție și tratament”, prevede:
„[...]
(2)      Fiecare Parte Contractantă asigură, pe teritoriul său, un tratament just și echitabil investițiilor realizate de investitorii
celeilalte Părți Contractante. [...]
[...]”
Potrivit articolului 6 din același acord, intitulat „Deposedare și despăgubire”:
„(1)      Niciuna dintre Părțile Contractante nu va aplica, nici în mod direct, nici în mod indirect, măsuri de expropriere ori de naționalizare
sau orice altă măsură cu același caracter sau cu același efect împotriva investițiilor realizate de investitorii celeilalte
Părți Contractante, cu excepția cazului în care măsurile respective sunt luate în interes public și cu condiția ca aceste
măsuri să fie nediscriminatorii, conforme cu dispozițiile legale și să presupună acordarea unei despăgubiri efective și adecvate.
[...]
[...]”

Tratatul privind Carta Energiei
Potrivit articolului 10 alineatul (1) din Tratatul privind Carta Energiei, semnat la Lisabona la 17 decembrie 1994 (denumit
în continuare „TCE”), aprobat în numele Comunităților Europene prin Decizia 98/181/CE, CECO, Euratom a Consiliului și a Comisiei
din 23 septembrie 1997 privind încheierea de către Comunitățile Europene a Tratatului privind Carta Energiei și a Protocolului
la Carta Energiei privind eficiența energetică și aspectele conexe referitoare la mediu (JO 1998, L 69, p. 1, Ediție specială,
12/vol. 1, p. 253):
„Fiecare parte contractantă încurajează și creează, în conformitate cu dispozițiile prezentului tratat, condiții de stabilitate,
echitate, favorabile și transparente pentru realizarea de investiții în regiune de către investitorii celorlalte părți contractante.
Aceste condiții includ angajamentul de a acorda, în orice moment, investitorilor altor părți contractante un tratament loial
și echitabil. Aceste investiții beneficiază, de asemenea, de cea mai constantă protecție și securitate și nicio altă parte
contractantă nu va împiedica, în niciun mod, prin măsuri nerezonabile sau discriminatorii, gestionarea, menținerea, folosirea,
beneficierea de sau lichidarea acestora. În niciun caz, aceste investiții nu pot fi tratate mai puțin favorabil decât impune
dreptul internațional, inclusiv obligațiile tratatelor. Fiecare parte contractantă respectă obligațiile care îi revin referitor
la un investitor sau la investiția unui investitor din orice altă parte contractantă.”
Potrivit articolului 13 din acest tratat, intitulat „Exproprierea”:
„(1)      Investițiile investitorilor unei părți contractante realizate în regiunea unei alte părți contractante nu sunt naționalizate,
expropriate sau supuse uneia sau mai multor măsuri care au un efect echivalent naționalizării sau exproprierii, denumite în
continuare «expropriere», cu excepția cazului în care exproprierea este:
(a)      pentru un scop care este în interes public;
(b)      nediscriminatorie;
(c)      realizată cu garanțiile prevăzute de lege
și
(d)      însoțită de plata unei compensații prompte, adecvate și efective.
Această compensație echivalează cu valoarea de piață justă a investiției expropriate în momentul imediat anterior celui în
care exproprierea sau anunțarea exproprierii au fost făcute publice oficial și au afectat valoarea investiției, denumită în
continuare «data evaluării».
Valoarea de piață justă este exprimată, la cererea investitorului, într‑o monedă liber convertibilă, pe baza cursului de schimb
existent pe piață la data evaluării. Compensația include, de asemenea, dobânda la valoarea pieței, stabilită pe baza pieței
între data exproprierii și data plății.
[...]”

Reglementarea Uniunii
Potrivit articolului 2 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii
Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace
și adaptările Tratatelor care stau la baza Uniunii Europene (JO 2003, L 236, p. 33), „dispozițiile Tratatelor originare și
actele adoptate înainte de aderare de instituții [...] sunt obligatorii pentru noile state membre și se aplică în statele
membre respective în condițiile prevăzute în aceste Tratate și în prezentul act”.
Articolul 9 litera (e) din Directiva 2003/54 prevede:
„Fiecare operator de rețele de transport are obligația:
[...] (e) să asigure un tratament nediscriminatoriu între utilizatorii sau categoriile de utilizatori ai rețelei, îndeosebi în favoarea
întreprinderilor conexe;
[...]”
Articolul 20 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Statele membre asigură punerea în aplicare, pentru toți consumatorii eligibili, a unei rețele de acces al terțelor părți
la rețelele de transport și de distribuție. Acest sistem, bazat pe tarife publicate, trebuie aplicat, în mod obiectiv și fără
discriminare, între utilizatorii rețelei. Statele membre garantează că aceste tarife sau metodele de calcul al acestora sunt
aprobate înainte de intrarea lor în vigoare în conformitate cu articolul 23 și că aceste tarife și metodele de calcul, atunci
când sunt aprobate doar metodele de calcul, sunt publicate înainte de intrarea lor în vigoare.”

Istoricul cauzei și procedura precontencioasă
La 27 octombrie 1997, Aare‑Tessin AG für Elektrizität (denumită în continuare „ATEL”), întreprindere cu sediul în Olten (Elveția),
și Slovenské elektrárne a.s., întreprindere cu sediul în Bratislava (Slovacia) și căreia i‑a succedat Slovenská elektrizačná
prenosová sústava a.s. (denumită în continuare „SEPS”), acționând în calitate de administrator al rețelei de transport slovace,
au încheiat un contract de recunoaștere a unui drept de tranzit prin rețeaua de înaltă tensiune deținută de Slovenské elektrárne
a.s. în Slovacia (denumit în continuare „contractul în cauză”). Potrivit articolului 3 din acest contract, SEPS a acordat
ATEL un drept de tranzit garantat pentru o capacitate de 300 MW între Polonia și Ungaria, de la 1 octombrie 1998 până la 30
septembrie 2014. ATEL poate dispune în mod liber de acest drept.
Dreptul de tranzit rezervat ATEL reprezintă contrapartida pentru contribuția sa financiară la construcția liniei de transport
pe care beneficiază de acest drept, contribuție care depășește 50 % din cheltuielile de construcție efectuate.
După punerea în întârziere a Republicii Slovace, Comisia i‑a adresat acesteia din urmă la 15 decembrie 2006 un aviz motivat
în care aprecia că, prin rezervarea unei capacități la nivelul „interconexiunii SEPS” pe liniile care conectează rețeaua slovacă
de rețelele poloneză și maghiară, Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 2003/54.
Prin scrisoarea din 9 februarie 2007, Republica Slovacă a răspuns la acest aviz motivat arătând că contractul în cauză nu
era un contract de acces preferențial, ci un contract de investiții. Republica Slovacă a arătat de asemenea că, în pofida
negocierilor desfășurate în vederea rezilierii sau a modificării contractului, ATEL dorea ca acesta să fie executat și ca
Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor să fie respectat.
Considerând că Republica Slovacă nu a remediat neîndeplinirea obligațiilor imputată, Comisia a decis să introducă prezenta
acțiune.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
Comisia arată, în primul rând, că Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 9
litera (e) și al articolului 20 alineatul (1) din Directiva 2003/54, care impun asigurarea unui acces nediscriminatoriu la
rețeaua de transport.
Astfel, potrivit Comisiei, dreptul de tranzit preferențial pe care SEPS l‑a recunoscut ATEL până la 30 septembrie 2014 o plasează
pe aceasta din urmă într‑o poziție privilegiată în raport cu ceilalți utilizatori ai rețelei.
Comisia arată, în al doilea rând, că, contrar celor susținute de Republica Slovacă, pentru a justifica încălcarea acestei
directive, nu poate fi invocat articolul 307 primul paragraf CE. Astfel, această dispoziție ar avea vocație de a se aplica
numai dacă ar exista o incompatibilitate între obligațiile care rezultă, pentru statele care aderă, din convențiile încheiate
anterior datei aderării lor la Uniunea Europeană și dreptul comunitar. Or, potrivit Comisiei, între Acordul privind promovarea
și protecția reciprocă a investițiilor și acest drept nu există nicio incompatibilitate. În plus, acordul menționat nu ar
obliga în niciun mod Republica Slovacă să mențină aplicabil contractul în cauză. Dimpotrivă, aceasta ar avea deplina libertate
de a denunța contractul pentru a‑și îndeplini obligațiile care îi revin în temeiul Directivei 2003/54.
În al treilea rând, Comisia arată că, întrucât articolul 4 alineatul (2) și articolul 6 din acordul menționat nu impun executarea
contractului în cauză până la expirarea sa, la 30 septembrie 2004, nu ar exista nicio obligație, în sensul articolului 307
primul paragraf CE care ar împiedica Republica Slovacă să rezilieze acest contract și să stabilească astfel un acces nediscriminatoriu
la rețeaua de transport, în conformitate cu Directiva 2003/54.
În memoriul în apărare, Republica Slovacă consideră, în primul rând, că contractul în cauză nu este discriminatoriu în raport
cu ceilalți operatori de pe piața slovacă a electricității.
În al doilea rând, Republica Slovacă apreciază că este necesar să se considere că contractul în cauză nu constituie un contract
de acces preferențial, ci un contract de investiții. Aceasta precizează că dreptul de tranzit este numai o formă specifică
de retribuire a investiției efectuate de ATEL în temeiul contractului și că însăși retragerea garanției cu privire la dreptul
de tranzit ar conduce la introducerea unei discriminări împotriva acestei societăți în raport cu ceilalți operatori de pe
piață. Astfel, prin această retragere, ATEL ar fi supusă aceluiași tratament ca ceilalți operatori de pe piață, în condițiile
în care aceștia nu ar fi efectuat nicio investiție la rețeaua de transport slovacă. Aceasta ar echivala cu o privare a societății
respective de drepturile sale, fără o compensație adecvată, și ar fi în contradicție nu numai cu contractul în cauză, ci și
cu TCE, care ar fi parte integrantă din dreptul comunitar.
În ceea ce privește, în al treilea rând, protecția investiției efectuate de ATEL, în temeiul TCE, Republica Slovacă arată
că acest tratat exclude o interpretare a Directivei 2003/54 în sensul că ar impune retragerea garanției cu privire la dreptul
de tranzit de care beneficiază ATEL, de vreme ce această directivă nu poate aduce atingere protecției investitorilor, garantată
de TCE. Or, interpretarea Directivei 2003/54 pe care o invocă Comisia ar avea drept consecință să permită ATEL să susțină,
cu ocazia unui eventual arbitraj, că retragerea garanției cu privire la dreptul de tranzit, fără acordarea unei compensații
convenabile, constituie o încălcare a dispozițiilor în materie de expropriere (articolul 13 TCE), o încălcare a dreptului
la un tratament loial și echitabil (articolul 10 TCE) sau o încălcare a clauzei contractului în cauză [articolul 10 alineatul
(1) ultima teză TCE].
În al patrulea rând, Republica Slovacă arată că, fie și în ipoteza în care retragerea garanției cu privire la dreptul de tranzit
nu ar îndeplini condițiile unei exproprieri directe și chiar dacă această măsură ar fi adoptată în interes general, ATEL ar
putea demonstra existența unei exproprieri indirecte legale care putea fi realizată numai cu respectarea tuturor condițiilor
prevăzute în materie de expropriere, inclusiv a celor care impuneau plata unei compensații investitorului în cauză.
În al cincilea rând, acest stat membru consideră neîntemeiate afirmațiile Comisiei potrivit cărora, pe de o parte, rezilierea
contractului în cauză nu ar fi contrară dispozițiilor articolului 4 alineatul (2) din Acordul privind promovarea și protecția
reciprocă a investițiilor, care impune un tratament just și echitabil al investițiilor, de vreme ce ATEL era în măsură să
anticipeze intrarea Republicii Slovace în Uniune și liberalizarea pieței energiei și, pe de altă parte, Republica Slovacă
nu își asumase față de Confederația Elvețiană angajamentul de a nu introduce modificări legale care să determine o reziliere
a contractului în cauză înainte de expirarea acestuia la 30 septembrie 2014.
În memoriul în replică, Comisia arată că sunt lipsite de temei afirmațiile Republicii Slovace potrivit cărora, pe de o parte,
încălcarea a încetat, de vreme ce practicile în vigoare s‑au schimbat de la 1 ianuarie 2008, astfel încât, de la acel moment,
ATEL nu a mai beneficiat de un acces preferențial și, pe de altă parte, modificarea contractului în cauză ar presupune acordarea
unei compensații conform dreptului internațional, care ar avea caracter oneros.
În această privință, Comisia susține că, pe de o parte, potrivit unei jurisprudențe constante, o simplă practică nu poate
pune capăt unei încălcări, de vreme ce dispoziții obligatorii contrare dreptului comunitar rămân în vigoare și că, în speță,
încălcarea durează atât timp cât contractul în cauză nu este modificat sau reziliat. Pe de altă parte, întreprinderilor li
s‑ar permite să beneficieze de o compensație, în temeiul dispozițiilor dreptului internațional sau ale dreptului național,
pentru pierderea drepturilor contractuale pe care se întemeiază tratamentul preferențial rezultat din investițiile pe care
le‑au efectuat.
Comisia deduce că, întrucât Republica Slovacă nu reușește să demonstreze că Directiva 2003/54 ar fi contrară TCE, argumentarea
sa, întemeiată pe articolul 307 CE, cu privire la angajamentele internaționale ale Comunității Europene este neîntemeiată.
În ceea ce privește argumentul invocat de Republica Slovacă potrivit căruia rezilierea contractului în cauză ar fi contrară
articolului 4 alineatul (2) din Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor, prin faptul că nu ar constitui
un tratament just și echitabil, Comisia răspunde că niciun investitor nu se poate aștepta în mod legitim la un cadru legal
imuabil și că investitorii avizați știau sau ar fi trebuit să știe că repercusiunile aderării la Uniune asupra situației juridice
din Republica Slovacă ar fi considerabile. Astfel, articolul 4 alineatul (2) din acest acord nu ar obliga nicidecum Republica
Slovacă să mențină un sistem de acces discriminatoriu la rețeaua de transport precum cel care rezultă din contractul în cauză.

Aprecierea Curții
Apărarea Republicii Slovace se întemeiază atât pe TCE, cât și pe Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor.
Întrucât acest din urmă acord vizează în mod direct protecția investițiilor, este necesar să se examineze apărarea Republicii
Slovace întemeiată pe acest acord.
Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor a fost încheiat la 5 octombrie 1990, respectiv înaintea
aderării Republicii Slovace la Uniune, care a intervenit abia la 1 mai 2004. Acest acord, care stabilește obligații în sarcina
Republicii Slovace în ceea ce privește investițiile realizate pe teritoriul său, conține prevederi care asigură protecția
investițiilor efectuate de investitorii elvețieni în Slovacia.
În consecință, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 77 din concluzii, deși Republica Slovacă era obligată, conform
acestui acord, să își îndeplinească obligațiile rezultate din contractul în cauză, eventuala discriminare legată de tratamentul
preferențial acordat ATEL ar fi justificată, chiar dacă ar trebui să fie considerată neconformă cu Directiva 2003/54.
Pentru a verifica dacă această situație se regăsește în speță, trebuie să se examineze dacă accesul preferențial acordat ATEL
trebuie considerat o investiție care la acea dată intra sub incidența acordului menționat. Numai într‑o asemenea ipoteză va
trebui să se examineze și dacă Republica Slovacă ar fi putut rezilia contractul în cauză fără încălcarea acestui acord.
Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor, acesta
se aplică investițiilor, definite drept „toate categoriile de active patrimoniale” și în special „creanțelor și drepturilor
asupra oricărei prestații cu valoare economică”.
În speță, prin plata a mai mult de 50 % din costurile de construcție ale liniei de transport de la Krosno (Polonia) la Lemesany
(Slovacia), ATEL a dobândit un drept de tranzit pe această linie pentru o anumită capacitate. Cu alte cuvinte, obligația care
revenea SEPS de a acorda ATEL o capacitate de transport la simpla cerere a acesteia face parte din remunerația prevăzută în
contract drept contrapartidă pentru contribuția financiară convenită de ATEL pentru construcția liniei de transport în cauză.
În aceste împrejurări, dreptul de tranzit dobândit de ATEL are în mod vădit o valoare economică, în măsura în care îi garantează,
pentru o anumită capacitate, accesul la rețeaua de transport slovacă necesar pentru a putea vinde electricitate în Polonia
cu trecere prin Ungaria.
În consecință, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 71 din concluzii, investiția efectuată de ATEL trebuie considerată
o investiție în sensul articolului 1 litera (c) din Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor, pe
care Republica Slovacă este obligată să o protejeze, în temeiul articolului 4 alineatele (1) și (2) din același acord.
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă o eventuală reziliere de către SEPS a contractului în cauză ar genera, din perspectiva
obligațiilor internaționale ale Republicii Slovace, o încălcare de către acest stat membru a acordului menționat.
În speță, contrar celor arătate de Republica Slovacă, Comisia apreciază că rezilierea acestui contract nu contravine nici
articolului 4 alineatul (2) din acordul respectiv, care prevede un tratament just și echitabil al investițiilor, nici articolului
6 din același acord, în măsura în care nu constituie o expropriere în sensul acestei dispoziții.
În această privință, trebuie amintit că, deși Curții nu îi revine sarcina de a interpreta Acordul privind promovarea și protecția
reciprocă a investițiilor, trebuie examinate totuși elementele care permit să se stabilească dacă acest acord prevede pentru
Republica Slovacă o obligație căreia, în sensul articolului 307 primul paragraf CE, nu i se poate aduce atingere prin dispozițiile
Tratatului CE.
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 307 primul paragraf CE are ca obiect să precizeze, în conformitate cu
principiile dreptului internațional, astfel cum rezultă din articolul 30 alineatul (4) litera (b) din Convenția de la Viena
privind dreptul tratatelor din 23 mai 1969, că aplicarea Tratatului CE nu afectează angajamentul asumat de statul membru în
cauză de a respecta drepturile țărilor terțe care rezultă dintr‑o convenție anterioară, precum și de a‑și îndeplini obligațiile
corelative (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 1980, Burgoa, 812/79, Rec., p. 2787, punctul 8).
În plus, pentru a stabili dacă o normă comunitară poate fi lipsită de efecte printr‑o convenție internațională anterioară,
trebuie să se analizeze dacă respectiva convenție impune statului membru vizat obligații a căror executare poate fi totuși
solicitată de statele terțe care sunt părți la convenție (Hotărârea din 2 august 1993, Levy, C‑158/91, Rec., p. I‑4287, punctul
13).
Potrivit Republicii Slovace, Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor impune ca aceasta să mențină
în vigoare obligația SEPS de a garanta accesul preferențial al ATEL la linia de transport vizată de contractul în cauză.
Or, trebuie amintit că în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 4 iulie 2000, Comisia/Portugalia (C‑62/98, Rec., p. I‑5171,
punctul 49), Curtea a precizat că, deși, în contextul articolului 307 CE, statele membre au libertatea de a alege măsurile
pe care trebuie să le adopte pentru a elimina incompatibilitățile existente între o convenție precomunitară și Tratatul CE,
în cazul în care un stat membru întâmpină dificultăți care fac imposibilă modificarea unui acord, nu poate fi exclusă obligația
acestuia de a denunța acest acord.
În respectiva cauză, Curtea considerase în mod special că, întrucât acordul vizat conținea o clauză care privea în mod explicit
posibilitatea de a fi denunțat, denunțarea acordului de către Republica Portugheză nu se opunea drepturilor de care Republica
Angola beneficia în speță în temeiul acestuia (Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, punctul 46).
Se impune totuși constatarea că contractul în cauză nu conține nicio clauză cu privire la posibilitatea de denunțare.
În ceea ce privește posibilitatea Republicii Slovace de a rezilia contractul menționat cu respectarea articolului 6 din Acordul
privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor, trebuie arătat că această dispoziție consacră o protecție largă
a investițiilor care acoperă nu numai măsurile de expropriere directă și indirectă, ci și măsurile care au același efect cu
exproprierea.
Prin urmare, în măsura în care o astfel de reziliere a contractului în cauză ar avea drept consecință privarea ATEL de remunerația
prevăzută în contractul respectiv drept contrapartidă pentru contribuția sa financiară la linia de transport dintre Krosno
și Lemesany, o asemenea măsură ar aduce atingere drepturilor ATEL și ar avea, prin urmare, același efect ca o expropriere
în sensul articolului 6 din Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor.
Desigur, respectivul articol 6 consacră și un drept la despăgubire ca urmare a atingerii aduse dreptului investitorului de
a nu fi expropriat. Cu toate acestea, obligația de despăgubire în cazul exproprierii nu are ca efect eliminarea obligației
Republicii Slovace de a nu adopta măsuri de expropriere împotriva investițiilor protejate prin Acordul privind promovarea
și protecția reciprocă a investițiilor.
Trebuie adăugat, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 105 din concluzii, că Republica Slovacă nu poate modifica
prevederile sau efectele contractului în cauză prin legislația sa și nici nu îl poate lipsi de efecte juridice. O legislație
slovacă ce ar declara nevalide și inaplicabile contractele care acordă acces preferențial la rețeaua de transport nu ar schimba
cu nimic faptul că SEPS ar rămâne în continuare obligată din punct de vedere juridic prin contractul în cauză. În consecință,
singura posibilitate de care ar dispune Republica Slovacă pentru a se conforma obligației care îi revine ar consta în adoptarea
unei legislații care ar viza SEPS și prin care aceasta din urmă ar fi împiedicată să pună în aplicare contractul menționat,
ceea ce ar echivala cu o expropriere indirectă din dreptul de tranzit de care beneficiază ATEL.
Având în vedere cele de mai sus, se impune constatarea că accesul preferențial acordat ATEL poate fi considerat o investiție
protejată prin Acordul privind promovarea și protecția reciprocă a investițiilor, iar potrivit articolului 307 primul paragraf
CE, dispozițiile Tratatului CE nu îi pot aduce atingere.
În aceste condiții, trebuie să se considere că, presupunând chiar că accesul preferențial acordat ATEL nu ar fi conform cu
Directiva 2003/54, acest acces preferențial este protejat prin articolul 307 primul paragraf CE.
În consecință, acțiunea formulată de Comisie trebuie respinsă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Slovacă a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată,
iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: slovaca.