CELEX: 62006TJ0386
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Vara un vara sakausējumu savienotājelementu nozare
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Naudas sodi
Preventīva iedarbība

Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Ar 2006. gada 20. septembra Lēmumu C(2006) 4180 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta Nr. COMP/F‑1/38.121
– Fitingi [Savienotājelementi]) (kopsavilkums – OV 2007, L 283, 63. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Eiropas
Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka vairāki uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas
zonu (EEZ) 53. pantu, dažādos periodos laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 2004. gada 1. aprīlim piedaloties vienotā,
kompleksā un turpinātā Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumā, kas izpaudās kā pret konkurenci vērstu nolīgumu un saskaņotu
darbību kopums vara un vara sakausējumu savienotājelementu tirgū EEZ teritorijā. Pārkāpuma elementi bija cenu noteikšana,
vienošanās par cenu sarakstiem, atlaidēm un atmaksājumiem un par cenu paaugstināšanas mehānismiem, valsts tirgu un klientu
sadale un citas komerciālās informācijas apmaiņa, kā arī piedalīšanās regulārās sanāksmēs un citu kontaktu uzturēšana nolūkā
atvieglot pārkāpuma izdarīšanu.
Prasītāja
Pegler Ltd
un tolaik tās mātes sabiedrība
Tomkins plc
ir vienas no apstrīdētā lēmuma adresātiem.
Laikposmā no 1986. gada 17. jūnija līdz 2004. gada 31. janvārim prasītāja bija simtprocentīga
Tomkins
meitas sabiedrība. 2004. gada 1. februārī prasītāja tika pārdota tās vadītājiem. 2005. gada 26. augustā
Pegler Holdings Ltd
un prasītāja tika pārdotas
Aalberts Industries NV
, kas ir viens no pārējiem apstrīdētā lēmuma adresātiem.
2001. gada 9. janvārī
Mueller Industries Inc.
, kas ir cita vara savienotājelementu ražotāja, informēja Komisiju par aizliegto vienošanos savienotājelementu nozarē un citās
saistītajās nozarēs vara cauruļu tirgū un par savu vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas paziņojumam par naudas sodu neuzlikšanu
vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1996. gada paziņojums
par sadarbību”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 114. apsvērums).
Izmeklēšanas, kas attiecas uz vara caurulēm un savienotājelementiem, ietvaros 2001. gada 22. un 23. martā Komisija saskaņā
ar Padomes 1962. gada 6. februāra Pirmās regulas Nr. 17 par [EKL 81. panta] un [EKL 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.)
14. panta 3. punktu veica iepriekš neizziņotas pārbaudes vairāku uzņēmumu telpās (apstrīdētā lēmuma preambulas 119. apsvērums).
Pēc šīm pirmajām pārbaudēm Komisija 2001. gada aprīlī sadalīja savu izmeklēšanu attiecībā uz vara caurulēm trijās atsevišķās
procedūrās, proti, procedūrā attiecībā uz lietu Nr. COMP/E‑1/38.069 (Vara santehnikas caurules), procedūrā attiecībā uz lietu
Nr. COMP/F‑1/38.121 (Savienotājelementi) un procedūrā attiecībā uz lietu Nr. COMP/E‑1/38.240 (Rūpnieciskās caurules) (apstrīdētā
lēmuma preambulas 120. apsvērums).
2001. gada 24. un 25. aprīlī Komisija veica turpmākas neizziņotas pārbaudes
Delta plc
– sabiedrības, kas vadīja starptautisko inženierijas uzņēmumu grupu, kuras nodaļā “Inženierija” ietilpa vairāki savienotājelementu
ražotāji, – telpās. Šīs pārbaudes attiecās tikai uz savienotājelementiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 121. apsvērums).
Kopš 2002. gada februāra/marta Komisija saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu un pēc tam saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra
Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un [EKL] 82. pantā (OV 2003, L 1,
1. lpp.), 18. pantu nosūtīja attiecīgajām pusēm vairākus informācijas pieprasījumus (apstrīdētā lēmuma preambulas 122. apsvērums).
2003. gada septembrī
IMI plc
iesniedza lūgumu piemērot tai 1996. gada paziņojumu par sadarbību. Minētajam lūgumam sekoja
Delta
grupas lūgums (2004. gada marts) un
FRA.BO SpA
lūgums (2004. gada jūlijs). Pēdējo lūgumu piemērot iecietības režīmu 2005. gada maijā iesniedza
Advanced Fluid Connections plc
(apstrīdētā lēmuma preambulas 115.–118. apsvērums).
2005. gada 22. septembrī Komisija lietas Nr. COMP/F‑1/38.121 (Savienotājelementi) ietvaros uzsāka pārkāpumu izmeklēšanas procedūru
un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, kas tostarp tika paziņots prasītājai (apstrīdētā lēmuma preambulas 123. un 124. apsvērums).
2006. gada 20. septembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija ir konstatējusi, ka laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 2001. gada 22. martam prasītāja
un
Tomkins
esot pārkāpušas EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta noteikumus.
Par šo pārkāpumu Komisija apstrīdētā lēmuma 2. panta h) punktā ir uzlikusi prasītājai solidāri ar
Tomkins
naudas sodu EUR 5,25 miljonu apmērā.
Lai noteiktu katram uzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir piemērojusi metodi, kas paredzēta
Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu
(OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”).
Pirmkārt, attiecībā uz naudas soda sākumsummas noteikšanu atbilstoši pārkāpuma smagumam Komisija ir kvalificējusi pārkāpumu
kā sevišķi smagu pārkāpumu tā rakstura un ģeogrāfiskā apjoma dēļ (apstrīdētā lēmuma preambulas 755. apsvērums).
Turpinājumā, uzskatot, ka pastāv ievērojamas atšķirības starp attiecīgajiem uzņēmumiem, Komisija ir piemērojusi atšķirīgu
attieksmi, šajā ziņā pamatojoties uz to relatīvo nozīmi konkrētajā tirgū, kas nosakāma pēc to tirgus daļām. Uz šā pamata tā
ir iedalījusi attiecīgos uzņēmumus sešās kategorijās (apstrīdētā lēmuma preambulas 758. apsvērums).
Prasītāja un tās mātes sabiedrība tika klasificētas sestajā kategorijā, kurai naudas soda sākumsumma tika noteikta EUR 2 miljonu
apmērā (apstrīdētā lēmuma preambulas 765. apsvērums).
Ņemot vērā
Tomkins
kopējo apgrozījumu, kas sasniedzis EUR 4635 miljonus 2005. gadā, t.i., gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Komisija
preventīvas iedarbības nodrošināšanai ir piemērojusi reizināšanas koeficientu 1,25 un tādējādi prasītājai noteiktā palielinātā
naudas soda sākumsumma sasniedza EUR 2,5 miljonus (apstrīdētā lēmuma preambulas 771.–773. apsvērums).
Pēc tam, ņemot vērā prasītājas līdzdalības pārkāpumā ilgumu (divpadsmit gadi un divi mēneši), Komisija ir palielinājusi naudas
sodu par 110 %, proti, 5 % gadā par pirmajiem diviem gadiem un 10 % gadā par katru pilnu gadu, sākot no 1991. gada 31. janvāra,
no pārējiem desmit gadiem (apstrīdētā lēmuma preambulas 775. apsvērums), un līdz ar to galīgā naudas soda summa sasniedza
EUR 5,25 miljonus.
Komisija nav konstatējusi nekādu prasītājas atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākli.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 15. decembrī,
prasītāja cēla šo prasību.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2010. gada
28. janvāra tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu, 2. panta h) punktu un 3. pantu;
–        pakārtoti – samazināt tai uzliktā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza sešus pamatus.
Sava pirmā prasības pamata ietvaros prasītāja apstrīd, ka to var atzīt par atbildīgu par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no
1988. gada 31. decembra līdz 1989. gada 20. janvārim tādēļ vien, ka 1989. gada 20. janvārī tā esot ieguvusi nosaukumu
Pegler
. Pirms 1989. gada 20. janvāra tā
Tomkins
grupas ietvaros bija “snaudoša” meitas sabiedrība Anglijas sabiedrību tiesību izpratnē. Sava otrā prasības pamata ietvaros
prasītāja apstrīd tās atzīšanu par atbildīgu par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada
29. oktobrim. Šajā laikposmā tā joprojām esot bijusi
FHT Holding Ltd
(turpmāk tekstā – “
FHT
”) – citas
Tomkins
grupas sabiedrības – “snaudošais” pārstāvis, kuram nebija ne aktīvu, ne personāla. Trešais pamats ir saistīts ar to, ka Komisija
neesot skaidri norādījusi apstrīdētā lēmuma adresātu. Sava ceturtā prasības pamata ietvaros prasītāja izvirza vairākus argumentus
nolūkā pierādīt, ka atzīt bijušo mātes sabiedrību un bijušo meitas sabiedrību par solidāri atbildīgām par EKL 81. panta pārkāpumu
ir principā prettiesiski. Ar savu piekto prasības pamatu prasītāja norāda, ka naudas sods esot bijis jāuzliek tikai tās bijušajai
mātes sabiedrībai. Visbeidzot, sestais prasības pamats ir saistīts ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu naudas soda
apmēra noteikšanā.
Ņemot vērā, ka trešais un piektais prasības pamats lielā mērā pārklājas, jo to pamatā esošā argumentācija ir gandrīz identiska,
tie būtu jāizskata kopā. Turklāt ceturtais prasības pamats būtu jāizvērtē pēc trešā un piektā pamata.

Par pirmo pamatu – acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā un kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot prasītāju par atbildīgu par pārkāpuma
izdarīšanu laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 1989. gada 20. janvārim tādēļ vien, ka 1989. gada 20. janvārī tā esot
ieguvusi nosaukumu “Pegler”
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms prasītāja norāda, ka visa apstrīdētajā lēmumā minētā pārkāpuma laikā ““uzņēmuma
Pegler
” vēsture” ir iedalāma trijos dažādos laikposmos: laikposms pirms 1989. gada 20. janvāra, laikposms no 1989. gada 20. janvāra
līdz 1993. gada 29. oktobrim un laikposms pēc 1993. gada 29. oktobra.
Konkrēti, prasītāja sniedz šādu faktu kopsavilkumu:
–        līdz 1989. gada 20. janvārim “uzņēmumu
Pegler
” izmantoja
Tomkins
grupā ietilpstošā sabiedrība
FHT
, kas to pārvaldīja ar tās pārstāvja – citas
Tomkins
grupā ietilpstošas juridiskās personas ar nosaukumu
Pegler Ltd
– starpniecību. 1989. gada 20. janvārī prasītāja, kuras nosaukums tolaik bija
The Steel Nut & Joseph Hampton Ltd
, un
Pegler Ltd
(turpmāk tekstā – “
Old Pegler
”) ir apmainījušās ar saviem nosaukumiem. Līdz ar to kopš minētā datuma nosaukums
Pegler
bija piešķirts prasītājai, savukārt tās agrākais nosaukums tika piešķirts sabiedrībai
Old Pegler
.
Old Pegler
, kas pastāvēja arī pēc 1989. gada 20. janvāra, lai arī “snaudošā” veidā Anglijas sabiedrību tiesību izpratnē, beidzot tika
likvidēta 2000. gada 29. maijā;
–        vēlāk – laikposmā no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim – “uzņēmumu
Pegler
” joprojām izmantoja
FHT
, kas to pārvaldīja ar prasītājas, kura bez atlīdzības pārstāvēja
FHT
, starpniecību;
–        1993. gada 29. oktobrī “uzņēmums
Pegler
” tika nodots prasītājai, kas kopš minētā datuma ir pārņēmusi daļu no
FHT
aktīviem un darbībām saistībā ar slēgvārstiem no melnajiem metāliem, vārstiem un sanitārtehnikas savienotājelementiem un
ir uzņēmusies “uzņēmuma
Pegler
” saistības.
Prasītāja norāda, ka par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā pirms 1989. gada 20. janvāra atbildīgais uzņēmums varēja būt tikai
Tomkins
, jo tam piederēja un tas kontrolēja 100 %
FHT
pamatkapitāla.
Prasītāja apgalvo, ka Komisija neesot ņēmusi vērā, ka gadījumā, ja divas sabiedrības apmainās ar nosaukumiem un tajā pašā
dienā viena sabiedrība pārņem līgumu par otras sabiedrības pārstāvību, saskaņā ar “vispāratzītajiem tiesību principiem” par
atbildīgu par pārkāpumu ir jāatzīst fiziska vai juridiska persona, kas vadīja attiecīgo uzņēmumu šā pārkāpuma izdarīšanas
laikā, pat ja lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā par uzņēmuma izmantošanu bija atbildīga kāda cita persona.
Tāpat prasītāja norāda, ka tā nebija uzņēmums pirms 1993. gada 29. oktobra, jo tai nebija ne aktīvu, ne personāla, un līdz
ar to tai nepiemita neviena no saimnieciskās patstāvības pamatpazīmēm, lai veidotu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.
Komisija vispirms norāda, ka visā apstrīdētajā lēmumā tā esot uzskatījusi dažādu sabiedrību, kas ietilpst
Tomkins
grupā, proti, prasītājas,
Old Pegler
,
FHT
un
Tomkins
, darbības par vienas ekonomiskas vienības darbībām pārkāpuma laikposmā.
Komisija iebilst, ka tā neesot atzinusi prasītāju par atbildīgu par pārkāpuma izdarīšanu laikposmā no 1988. gada 31. decembra
līdz 1989. gada 20. janvārim tādēļ vien, ka tā 1989. gada 20. janvārī ir ieguvusi nosaukumu “Pegler”.
Pirmkārt, Komisija norāda, ka laikposmā no 1988. gada 31. decembra, kas ir pārkāpuma sākuma datums, līdz 1989. gada 20. janvārim
prasītāja bija funkcionāli saistīta ar “uzņēmumu
Pegler
”.
Šajā sakarā Komisija norāda, ka esot pastāvējusi “personīga un funkcionāla turpinātība”. Šā apgalvojuma pamatojumam Komisija
atsaucas uz apstākli, ka
W.
kungs bija
Old Pegler
direktors no 1980. gada 15. jūnija līdz 1989. gada 20. janvārim, t.i., līdz dienai, kurā viņš tika iecelts par prasītājas
direktoru.
Turklāt esot maz ticams, ka prasītāja 1989. gada 20. janvārī pārņēma nosaukumu
Pegler
, nesaglabājot vismaz noteiktu darbību uzņēmumā 20 dienu laikā pirms minētā datuma, t.i., kopš 1988. gada 31. decembra – Komisijas
konstatētā pārkāpuma sākuma datuma. Komisija uzskata, ka esot ļoti iespējams, ka šim pārejas posmam bija vajadzīga prasītājas
sabiedrības paralēlā iesaistīšanās un tās gatavošanās “uzņēmuma
Pegler
” nosaukuma pārņemšanai, un no tā izrietot funkcionālā saikne starp prasītājas juridisko personu un pārkāpumu.
Turklāt prasītāja pati atzīstot, ka lēmumu par “uzņēmuma
Pegler
” nodošanu “pieņēma
Tomkins
grupas līmenī grupas pārvaldītāji, kas vienlaikus bija arī prasītājas pārvaldītāji”.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka, pat ja prasītāja nav piedalījusies pārkāpumā pirms 1989. gada 20. janvāra, esot skaidrs, ka
tā ir sabiedrības, kas tieši piedalījusies pārkāpumā, tiesību un saistību pārņēmēja attiecībā uz tās vislielākajiem aktīviem,
kā arī vadību un firmu, ar kuru tika īstenotas prettiesiskās darbības, un ka līdz ar to saskaņā ar judikatūru tā ir “mantojusi”
juridisko atbildību par pārkāpumu.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka 20 dienu laikposma pirms 1989. gada 20. janvāra ņemšana vērā nekādā ziņa neesot ietekmējusi
naudas soda apmēra noteikšanu.
Vispārējās tiesas vērtējums
No apstrīdētā lēmuma preambulas 682. un 683 apsvēruma, tos aplūkojot kopsakarā ar minētā lēmuma preambulas 647. un 734. apsvērumu,
izriet, ka prasītāja tika atzīta ar atbildīgu par pārkāpumu tās tiešās dalības dēļ šajā pārkāpumā laikposmā no 1988. gada
31. decembra līdz 2001. gada 22. martam.
Šajā sakarā tomēr ir jānorāda, ka no dokumentiem, ko prasītāja iesniegusi administratīvajā procesā, kā arī šajā tiesvedībā,
izriet, ka laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 1989. gada 20. janvārim prasītāja bija “snaudoša” sabiedrība Anglijas
sabiedrību tiesību izpratnē.
Izrādās, ka pirms 1989. gada 20. janvāra prasītājai nebija ne aktīvu, ne arī personāla.
Lai gan prasītāja atzīst, ka tā ir pārņēmusi nosaukumu, ar kuru tika veiktas apstrīdētajā lēmumā norādītās prettiesiskās darbības
tirgū, un atzīst, ka tā ir kļuvusi par
FHT
pārstāvi, kas darbojas bez atlīdzības, pēc 1989. gada 20. janvāra, tomēr pirms minētā datuma tā neveica saimniecisko darbību
un tai nebija personāla, izņemot statūtos paredzēto direktoru – kā to prasa Anglijas sabiedrību tiesības.
Turklāt ir jānorāda, ka minētajā laikposmā prasītāja bija viena no piecām
FHT
meitas sabiedrībām un savukārt 100 %
FHT
pamatkapitāla piederēja
Tomkins
, kas ar komerciālo nosaukumu (firmu)
Pegler
darbojās tostarp savienotājelementu tirgū. No lietas materiāliem pievienotajiem pielikumiem, proti, Apvienotās Karalistes
iestādēm iesniegtajiem gada pārskatiem, kuru patiesumu Komisija nav apstrīdējusi, izriet, ka minētajā laikposmā prasītāja
Anglijas sabiedrību tiesību izpratnē bija “snaudoša” sabiedrība, kas neveica saimniecisko darbību un kurai nebija apgrozījuma.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums
apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs
vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts; 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑222/04
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., Krājums, I‑289. lpp., 107. punkts, un 2006. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑205/03 P
FENIN
/Komisija, Krājums, I‑6295. lpp., 25. punkts).
Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saimnieciskā darbība ir jebkāda darbība, kas izpaužas kā preču vai
pakalpojumu piedāvāšana noteiktā tirgū (skat. Tiesas 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz
C‑184/98
Pavlov
u.c.,
Recueil
, I‑6451. lpp., 75. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑309/99
Wouters
u.c.,
Recueil
, I‑1577. lpp., 47. punkts).
Līdz ar to, ņemot vērā, ka laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 1989. gada 20. janvārim prasītāja bija juridiska persona,
kas neveica saimniecisko darbību tādā ziņā, ka tā nepiedāvāja preces vai pakalpojumus pret atlīdzību kādā tirgū un ka tātad
tā nebija uzņēmusies finansiālos riskus saistībā ar šādas darbības veikšanu, Komisija nevarēja secināt, ka prasītāja bija
tieši piedalījusies pārkāpumā pirms dienas, kurā tā mainījusi savu nosaukumu (skat. iepriekšējā punktā minēto judikatūru).
Apstāklis, ka prasītāja šajā laikposmā bija
Tomkins
grupas sastāvā, neatspēko minēto konstatējumu.
Tas pats attiecas uz apstākli, ka
W.
kungs, kas agrāk bija
Old Pegler
direktors, 1989. gada 20. janvārī tika iecelts par prasītājas direktoru, kurš turklāt tika atbrīvots no amata 1989. gada
26. maijā.
Turklāt jāatzīmē, ka ir jānoraida Komisijas arguments, saskaņā ar kuru daži fakti norāda uz to, ka
W.
kungs personīgi piedalījās aizliegtās vienošanās īstenošanā šajā laikposmā un tam pietuvinātajos laikposmos. Šajā ziņā Komisija
atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 74. un 187. apsvērumu. Tomēr apstrīdētā lēmuma preambulas 74. apsvērumā ir tikai
minēts, ka
W.
kungs bija
Pegler
priekšsēdētājs ģenerāldirektors 1989. gadā, savukārt šā lēmuma preambulas 187. apsvērums attiecas uz to, ka
Delta
pārstāvis ir sazinājies ar
W.
kungu pēc
British Plumbing Fittings Manufacturers Association
(
BPFMA
, Apvienotās Karalistes Cauruļu savienotājelementu ražotāju apvienība) sanāksmes 1989. gadā, kas notikusi pēc šajā lietā aplūkojamā
laikposma beigām.
Turklāt nevar piekrist Komisijas apgalvojumam, ka prasītāja esot veikusi “noteiktu darbību” 20 dienu laikā pirms iepriekš
minētās nosaukumu apmaiņas. Ir tiesa, ka firmas maiņa nozīmē noteiktas juridiskas un līgumiskas formalitātes. Tomēr šo formalitāšu
īstenošana neietver ne saimniecisku darbību, ne – vēl jo mazāk – pret konkurenci vērstas darbības.
Visbeidzot, nevar piekrist argumentam, ko Komisija izvirzījusi pakārtoti un saskaņā ar kuru prasītāja katrā ziņā esot bijusi
“uzņēmuma
Pegler
” saimniecisko tiesību un saistību pārņēmēja.
Ir taisnība, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja darbība, uz kuru attiecas pārkāpums, tiek nodota no vienas juridiskas
personai kādai citai juridiskai personai vienas un tās pašas grupas ietvaros, tiesību un saistību pārņēmēju var atzīt par
atbildīgu par pārkāpumu pat tad, ja pirmā juridiskā persona vēl pastāv juridiskajā nozīmē (Tiesas 2007. gada 11. decembra
spriedums lietā C‑280/06
ETI
u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 48. punkts; Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 132. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, minēts iepriekš 47. punktā, 358. punkts).
Tomēr ir jākonstatē, ka ne paziņojumā par iebildumiem, ne arī apstrīdētajā lēmumā Komisija nav norādījusi, ka tā bija uzskatījusi
prasītāju par atbildīgu par pārkāpumu tādēļ, ka tā esot tās starpposma mātes sabiedrības
FHT
vai tās māsas sabiedrības
Old Pegler
saimnieciskās darbības pārņēmēja.
Gluži pretēji, apstrīdētā lēmuma preambulas 718. apsvērumā Komisija ir raksturojusi prasītāju kā tiešo dalībnieci, kurai ir
bijuši pret konkurenci vērsti kontakti ar saviem konkurentiem pēc 1988. gada 31. decembra.
Turklāt administratīvā procesa laikā prasītāja, atbildot uz Komisijas uzdotajiem jautājumiem, ir sniegusi informāciju par
Tomkins
grupu un tās iekšējo pārstrukturēšanu attiecīgajā laikposmā. Tāpat savā 2005. gada 25. novembra atbildē uz paziņojumu par
iebildumiem tā ir norādījusi, ka līdz 1993. gadam tā bija “snaudoša” sabiedrība Anglijas sabiedrību tiesību izpratnē, un šo
informāciju tā apstiprināja 2006. gada 27. februārī uzklausīšanas laikā. Visbeidzot, šo apgalvojumu apstiprina tādi spēcīgi
pierādījumi kā kompetentajai iestādei iesniegtie prasītājas un
FHT
pārskati, kuri liecina, ka attiecīgajos finanšu gados tā, neveicot saimniecisku darbību, bija “snaudoša” sabiedrība.
Šajā kontekstā ir jāatzīmē, ka Komisija nav atbildējusi uz šo argumentāciju apstrīdētajā lēmumā. Kā tā ir atzinusi tiesas
sēdē, Komisija uzskatīja, ka prasītāja no paša sākuma esot bijusi tiešā aizliegtās vienošanās dalībniece.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka pirmais prasības pamats ir pamatots.

Par otro pamatu – acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā un kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot prasītāju par atbildīgu par pārkāpuma
izdarīšanu laikposmā no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka, ņemot vērā, ka tai nepiemita uzņēmuma pamatiezīmes laikposmā no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada
29. oktobrim, to nevarēja atzīt par atbildīgu par pārkāpumiem, kurus minētajā laikposmā tās vārdā izdarījusi tās mātes sabiedrība.
Prasītāja uzskata, ka uzņēmumam, kas atzīstams par atbildīgu par šo laikposmu, saskaņā ar konkurences tiesību normām ir jābūt
FHT
un/vai
Tomkins
.
Šajā sakarā tā atgādina, ka tā esot sākusi “piedalīties” “uzņēmumā
Pegler
” no 1989. gada 20. janvāra, bet tikai tiktāl, ciktāl tai tika piešķirts tās pašreizējais nosaukums un tā ir kļuvusi par
FHT
slepenu pilnvarnieci bez atlīdzības, kurai nebija ne aktīvu, ne personāla.
Atsaucoties uz Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73,
111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija (
Recueil
, 1663. lpp., 475.–483. punkts) un 1995. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑266/93
Volkswagen
un
VAG Leasing
(
Recueil
, I‑3477. lpp., 19. punkts), kā arī uz Pamatnostādnēm vertikālo ierobežojumu jomā (OV 2000, C 291, 1. lpp.), prasītāja uzskata,
ka Komisija vai nu neesot izpratusi prasītājas pārstāvības attiecību ar
FHT
būtību, vai arī esot pieļāvusi kļūdu, apejot problēmu un neņemot pienācīgi vērā tai iesniegtos pierādījumus.
Prasītāja uzskata, ka, lai gan tai neizdevās iesniegt pārstāvības līguma eksemplāru, Komisijai esot bijis jāpiešķir lielāka
nozīme dokumentiem, kurus tai izdevās iesniegt, piemēram,
Old Pegler
valdes sēžu protokoliem, kas apliecina ar
FHT
noslēgtā pilnvarojuma līguma izbeigšanu 1989. gada 20. janvārī, prasītājas valdes sēžu protokoliem, kas apliecina tās ar
FHT
noslēgtā pilnvarojuma līguma izbeigšanu 1993. gada 29. oktobrī,
FHT
pārskatiem, kas liecina, ka
FHT
piederēja visi aktīvi un tā bija atbildīga par visiem “uzņēmuma
Pegler
” parādiem līdz 1993. gada 29. oktobrim, kā arī prasītājas pārskatiem, kas liecina, ka tā pārņēma “uzņēmuma
Pegler
” aktīvus un saistības tikai 1993. gada 29. oktobrī, un ka nevienā brīdī līdz minētajam datumam prasītājai nav bijuši ievērojami
aktīvi vai saistības un tā nav veikusi vērā ņemamas grāmatvedības darbības, un, visbeidzot, 1995. gada 16. februāra aktam,
kas pārliecinoši pierāda, ka
FHT
nodeva “uzņēmumu
Pegler
” prasītājai 1993. gada 29. oktobrī.
Visbeidzot prasītāja piebilst, ka šie argumenti ir spēkā arī attiecībā uz darbībām, ko
Old Pegler
kā
FHT
pārstāve veica laikposmā pirms 1989. gada 20. janvāra, un ka līdz ar to nav nozīmes apstāklim, ka
Old Pegler
, kuru
Tomkins
likvidēja 2000. gada 29. maijā, vairs nepastāvēja apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
Komisija lūdz noraidīt šo prasības pamatu.
Komisija norāda, ka prasītājas argumenti attiecībā uz apstākli, ka tā bija vienlaikus “snaudoša” un “darbojās kā [tās māsas
sabiedrības] pārstāvis”, neiztur padziļinātu pārbaudi. Neraugoties uz šajā ziņā izteiktajiem pieprasījumiem, prasītāja neesot
iesniegusi nevienu atbilstošu dokumentu, kas kaut vai vismazākā mērā apliecinātu vienošanos par pārstāvību.
Prasītājas iesniegtajos dokumentos esot vispārīgas atsauces uz pārstāvības attiecībām, kas neprecizējot vienošanās būtību
un nepierādot to, ka prasītāja nav piedalījusies pārkāpumā pirms 1993. gada 29. oktobra.
Komisija piebilst, ka, pat ja prasītāja būtu pierādījusi pārstāvības līguma esamību, tas neliegtu Komisijai adresēt prasītājai
apstrīdēto lēmumu.
Tāpat Komisija atsaucas uz
Tomkins
formālo atbildi uz informācijas pieprasījumu, kas tai tika adresēts saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 18. pantu. Šajā atbildē,
kas esot pretrunā prasītājas argumentiem, esot norādīts, ka “laikposmā no 1987. gada līdz 2004. gada 31. janvārim
Pegler Ltd
bija 100 % meitas sabiedrība
Tomkins
(agrāk –
FH Tomkins plc
) ietvaros” un ka “tā tika pārvaldīta kā autonoms uzņēmums, pati pieņemot lēmumus par tehniskajiem, ražošanas un pārdošanas/tirgvedības
jautājumiem”.
Turklāt Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 135., 145. un 187. apsvērumu, uzsver, ka pārējie aizliegtās
vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka tiem ir slepena noruna ar prasītāju, un nebija ņemts vērā nekāds uzdevumu sadalījums (pilnībā
iekšējā rakstura) starp prasītāju,
Old Pegler
,
FHT
vai jebkādu citu sabiedrību
Tomkins
grupas ietvaros.
Secinājumam Komisija norāda, ka tāpat esot acīmredzams, ka prasītāja esot atbildīga par pārkāpumu attiecībā uz laikposmu no
1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim, ņemot vērā, ka – kā tā jau ir paskaidrojusi saistībā ar pirmo pamatu
– prasītāja esot “uzņēmuma
Pegler
” saimnieciskā tiesību un saistību pārņēmēja.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka attiecībā uz laikposmu no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim no prasības pieteikumam pievienotajiem
lietas materiāliem, tādiem kā
FHT
pārskati un prasītājas pārskati, uz kuriem ir atzīme par ārējā revidenta sniegto apliecinājumu un kuri tikuši iesniegti Apvienotās
Karalistes iestādēm, izriet, ka visa attiecīgā laikposma finanšu gados prasītājai nav bijusi ne peļņa, ne arī zaudējumi. Detalizētajos
FHT
pārskatos ir sistemātiski norādīts, ka prasītāja neveica saimniecisko darbību. Tāpat no prasītājas pārskatiem izriet, ka
tā attiecīgajā periodā nav veikusi nekādu grāmatvedības darbību.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka saskaņā ar Anglijas sabiedrību tiesībām termins “snaudoša” ir piemērojams sabiedrībai, kas no
juridiskā viedokļa neveic nekādas nozīmīgas grāmatvedības darbības finanšu gadā. Ierakstu neesamība sabiedrības grāmatvedības
dokumentos atbilst vērā ņemamu grāmatvedības darbību neesamībai. Vienīgā grāmatvedības darbība, ko atļauts veikt, nezaudējot
“snaudošas” sabiedrības statusu, ir attiecībā uz izmaksām saistībā ar sabiedrības reģistrēšanu un ikgadējo dokumentu iesniegšanu
kompetentajai iestādei, proti,
Companies House
(Sabiedrību reģistrs). Tāpat saimnieciskās darbības atsākšana izraisītu šā statusa zaudēšanu. Tā kā bija izpildīti visi nosacījumi
atbilstoši Anglijas sabiedrību tiesībām, nevar būt strīda par to, ka prasītāja bija “snaudoša” sabiedrība un tātad tā nedarbojās
tirgū.
Turklāt, kā tiesas sēdē ir atzinusi pati prasītāja, nav šaubu, ka laikposmā no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim
darbības tika veiktas, izmantojot nosaukumu “Pegler”. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka arī no iepriekš 73. punktā minētajiem
dokumentiem izriet, ka
FHT
un/vai
Tomkins
ar
FHT
darbinieku starpniecību tirgoja preces, kas ietilpst savienotājelementu jomā, izmantojot firmu
Pegler
– gan pirms, gan pēc prasītājas nosaukuma maiņas. Līdz ar to ir jānorāda, ka šis konstatējums neļauj secināt, ka runa ir
par prasītājas darbību.
Saistībā ar valdes sēžu (
Executive Meetings
) protokoliem, uz kuriem atsaucas Komisija, lai atspēkotu prasītājas argumentu, ka tā neesot veikusi saimniecisko darbību,
ir jāatzīmē, ka sākotnēji minētie protokoli liecina par prasītājas veikto saimniecisko darbību.
Tomēr ir jānorāda, ka, pretēji Komisijas apgalvojumiem, tam vien, ka protokolu augšdaļā ir minēti
Tomkins Plc
un
Pegler Ltd
, šajā ziņā nav nozīmes. Tas liecina tikai par to, ka saimnieciskā darbība tika veikta, izmantojot firmu
Pegler
, bet nenozīmē, ka prasītāja ir tieši piedalījusies šajā darbībā.
Tāpat fakts, ka prasītājas direktori, no kuriem daži bija arī
FHT
direktori, ir piedalījušies minētajās sanāksmēs un bija iesaistīti noteiktu atbalsta uzdevumu veikšanā saistībā ar citu
Tomkins
grupā ietilpstošo sabiedrību darbībām, arī nenozīmē, ka prasītāja ir tieši piedalījusies aizliegtās vienošanās īstenošanā
attiecīgajā laikposmā, vēl jo vairāk tāpēc, ka minētie direktori nebija prasītājas algotie darbinieki.
Visbeidzot, minēto protokolu saturs neļauj secināt, ka prasītāja faktiski bija tā sabiedrība, kas vadīja ar savienotājelementiem
saistītās darbības. Turklāt ir jāatzīmē, ka neviens no Komisijas minētajiem protokoliem nav parakstīts. Katrā ziņā ir jānorāda,
ka saistībā ar prasītājas darbības neesamību šiem protokoliem ir jāpiešķir mazāka vērtība nekā
FHT
un prasītājas pārskatiem, kurus apliecinājis revidents un kuri atbilstoši Anglijas tiesībām ir tikuši iesniegti kompetentajām
iestādēm.
Saistībā ar Komisijas apgalvojumu, ar ko tā atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 135. un 145. apsvērumu un saskaņā ar
kuru pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki uzskatīja, ka tiem ir slepena noruna ar prasītāju, ir jāatgādina, ka minētajā
135. apsvērumā ir izklāstīts
Delta
paziņojums, kurā
Delta
ir aprakstījusi aizliegtās vienošanās mehānismu, un ka minētajā 145. apsvērumā ir norāde uz
IMI
paziņojumu, kurā tā ir norādījusi, ka
Pegler
bija viena no Eiropas aizliegtās vienošanās dalībniecēm. Pretēji Komisijas apgalvojumam no tiem neizriet, ka minētajos apsvērumos
bija domāta tieši prasītāja. Turklāt, lai gan nav šaubu, ka
FHT
veica darbību, izmantojot firmu
Pegler
, nekas iepriekš minētajos preambulas apsvērumos neliecina, ka šo paziņojumu autori apzinājās
Tomkins
grupas iekšējo organizāciju.
Saistībā ar apstrīdētā lēmuma preambulas 187. apsvērumu, kurā ir runa par to, ka
Delta
pārstāvis ir sazinājies ar
W.
kungu pēc
BPFMA
sanāksmes, ir jānorāda, ka ar to, ka
W.
kungs esot akceptējis
Delta
pārstāvja ieteikumu izbeigt
Pegler
agresīvo stratēģiju, nepietiek, lai atzītu prasītājas atbildību par pārkāpumu. Nekādā ziņā nav pierādīts, ka
W
. kungs rīkojās kā prasītājas pārstāvis, ņemot vērā, ka viņš nebija prasītājas algots darbinieks attiecīgajā laikposmā, ko
Komisija nav apstrīdējusi.
Turklāt, lai gan prasītāja nevar uzrādīt pārstāvības līguma eksemplāru, no iepriekš 64. punktā minētajiem dokumentiem izriet,
ka tā bija
FHT
pilnvarniece līdz 1993. gada 29. oktobrim – dienai, kurā tā pārņēma “uzņēmuma
Pegler
” aktīvus un saistības, tostarp personālu, attiecībā uz darbībām, kas saistītas ar savienotājelementiem. Fakts, ka prasītāja
nebija pilnvarniece, kas darbotos par atlīdzību, izriet no iepriekš 73. punktā minētajiem pierādījumiem.
Katrā ziņā ir jākonstatē, ka jēdziens “dormant companies acting as agents” (snaudošas sabiedrības, kas darbojas pilnvarnieka
statusā), kas paredzēts 1985. gada Anglijas sabiedrību likuma 4. pielikuma 51. punktā ar virsrakstu “Grāmatvedības uzskaites
forma un saturs” un 1985. gada Anglijas sabiedrību likuma 8. pielikuma 58.a punktā ar virsrakstu “Mazo sabiedrību grāmatvedības
uzskaites forma un saturs”, atšķiras no Kopienu konkurences tiesībās paredzētajiem jēdzieniem “pilnvarotājs” un “pārstāvis”.
Ir jākonstatē, ka attiecības starp prasītāju un tās mātes sabiedrību vai tās galīgo mātes sabiedrību atšķiras no attiecībām
starp pilnvarotāju un pārstāvi Kopienu konkurences tiesību izpratnē. Šo tiesību izpratnē pārstāvja kvalifikācija nozīmē, ka
ir jābūt saimnieciskai darbībai, kas nav prasītājas gadījumā. Tādējādi tam, ka gan prasītāja, gan Komisija atsaucas uz judikatūru
par attiecībām starp pilnvarotāju un tā pilnvarnieku, nav nozīmes, ņemot vērā, ka šajā lietā runa ir par attiecībām grupas
iekšienē.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir kvalificējusi prasītāju kā tiešo dalībnieci. No apstrīdētā lēmuma preambulas 718. apsvēruma
arī izriet, ka Komisija ir uzskatījusi, ka nav pierādījumu tam, ka prasītāja būtu rīkojusies kāda cita uzņēmuma vārdā savos
pret konkurenci vērstajos kontaktos pārkāpuma laikposmā.
Tāpat no minētā preambulas apsvēruma izriet, ka Komisija nav pareizi interpretējusi iekšējās attiecības un funkcionēšanu
Tomkins
grupas ietvaros un tātad ir atzinusi par atbildīgu par EKL 81. panta pārkāpumu juridisko personu, kas neveica saimniecisko
darbību un līdz ar to pati nebija iesaistīta aizliegtās vienošanās īstenošanā.
Tādējādi ir jākonstatē, ka attiecībā uz laikposmu no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim Komisija ir kļūdaini
uzskatījusi, ka prasītāja bija atbildīga par citu
Tomkins
grupā ietilpstošo sabiedrību pārkāpjošu rīcību.
Tāpat saistībā ar Komisijas argumentu, ka prasītāja ir uzņēmusies atbildību par pārkāpumu laikposmā pirms 1993. gada 29. oktobra
kā saimnieciskā tiesību un saistību pārņēmēja, pietiek atsaukties uz šā sprieduma 54.–59. punktu.
No iepriekš minētā izriet, ka šis prasības pamats ir pamatots.

Par trešo un piekto prasības pamatu – attiecīgi skaidrības neesamību un kļūdu, nosaucot apstrīdētā lēmuma adresātus
Lietas dalībnieku argumenti
Trešā pamata ietvaros prasītāja pārmet Komisijai, ka tā neesot skaidri nosaukusi apstrīdētā lēmuma adresātus.
Šajā sakarā prasītāja norāda, ka, nosakot gan
Tomkins
, gan prasītājai pienākumu pilnībā samaksāt naudas sodu EUR 5,25 miljonu apmērā, lai gan tās ir divas dažādas juridiskās personas,
kas vairs nav viena un tā paša uzņēmuma daļas, Komisija neesot skaidri noteikusi katras no šīm personām atbildības pakāpi.
Prasītāja uzskata, ka šīs personas nevar abas būt atbildīgas un tikt sodītas ar visu naudas sodu EUR 5,25 miljonu apmērā,
jo šādā gadījumā Komisija “saņemtu divreiz lielāku summu, nekā tai pienākas”. Apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot skaidri
norādījusi personu, kura atzīstama par atbildīgu par pārkāpumu.
Turklāt tas, ka prasītāja ir atzīta par atbildīgu par pārkāpumu tāpēc, ka tā bija
Tomkins
meitas sabiedrība, neesot saderīgs ar apstrīdētajā lēmumā ietverto vērtējumu, saskaņā ar kuru tieši
Tomkins
esot uzņēmums, kurš būtu jāatzīst par atbildīgu par pārkāpumu, jo tas kontrolēja un tam piederēja 100 % “uzņēmuma
Pegler
” pamatkapitāla visā pārkāpuma laikposmā. Tāpat prasītāja uzskata, ka neesot pareizi to atzīt par atbildīgu par pārkāpumu
attiecībā uz laikposmu, kurā citai meitas sabiedrībai bija uzticēts vadīt uzņēmumu, attiecībā uz kuru ir konstatēts pārkāpums
(laikposms no 1988. gada 30. decembra līdz 1989. gada 20. janvārim), vai kurā prasītāja Anglijas tiesību izpratnē bija “snaudoša”
sabiedrība, kurai nebija ne personāla, ne aktīvu (laikposms no 1989. gada 20. janvāra līdz 1993. gada 29. oktobrim).
Piektā prasības pamata ietvaros prasītāja norāda, ka vienīgi
Tomkins
esot bijis jāatzīst par atbildīgu par pārkāpumu. Šā apgalvojuma pamatojumam prasītāja atsaucas uz Pirmās instances tiesas
1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑6/89
Enichem Anic
/Komisija (
Recueil
, II‑1623. lpp.) un 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, II‑843. lpp.). Prasītāja uzskata, ka no minētajiem spriedumiem izrietot, ka principā atbildība par pārkāpumu ir jāatzīst
tai juridiskajai personai, kas ir grupas mātes sabiedrība. Tāpat no judikatūras izrietot, ka tikai izņēmuma apstākļos Komisijai
ir tiesības noteikt atbildību par pārkāpumu ārpus attiecīgā uzņēmuma (spriedums lietā
Enichem Anic
/Komisija, minēts iepriekš, 237. punkts).
Prasītāja apgalvo, ka izskatāmajā lietā pārkāpumā vainīgais uzņēmums bija
Tomkins
. Pārkāpuma laikposmā “uzņēmums
Pegler
” esot piederējis dažādām juridiskajām personām
Tomkins
grupas ietvaros. Tā uzsver, ka
Tomkins
kā galīgā mātes sabiedrība noteica konkrētu juridisko personu, kas kontrolēja uzņēmumu minētajā laikposmā. Tāpat tā uzskata,
ka tā ir jāatzīst par atsevišķu uzņēmumu, kas būtu individuāli atbildīgs par jebkādu konkurences tiesību normu pārkāpumu,
vienīgi no brīža, kad tā vairs neietilpa
Tomkins
grupā, proti, kad pārkāpums bija izbeigts.
Komisija lūdz noraidīt šos abus prasības pamatus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz prasības pamatu par neskaidrību, nosaucot apstrīdētā lēmuma adresātus, ir jākonstatē, ka tie – tostarp prasītāja
– ir skaidri minēti šā lēmuma 4. pantā.
Tāpat ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 682. apsvērumā Komisija ir norādījusi prasītāju kā juridisko personu, kas
ir tieši piedalījusies pārkāpumā, un atzinusi to par atbildīgu par šo pārkāpumu; savukārt
Tomkins
tika atzīta par atbildīgu par prasītājas prettiesisko rīcību tikai kā tās mātes sabiedrība (apstrīdētā lēmuma preambulas
683. apsvērums).
Līdz ar to prasības pamats, kas balstīts uz apgalvojumu par skaidrības neesamību, nosaucot apstrīdētā lēmuma adresātus, ir
jānoraida.
Līdzīgi, runājot par prasības pamatu saistībā ar kļūdu, nosaucot apstrīdētā lēmuma adresātus, nevar piekrist prasītājas argumentam,
ka to nevar atzīt par atbildīgu par pārkāpumu tāpēc, ka tā vairs neietilpst
Tomkins
grupā, vai ka par atbildīgu būtu jāatzīst tikai
Tomkins
, kas ir pārkāpumu izdarījušā uzņēmuma galīgā mātes sabiedrība un pārvaldītāja.
Apstāklis, ka “uzņēmums”, kas bija veicis prettiesiskas darbības, tika sadalīts pēc pārkāpuma izbeigšanās tādējādi, ka tika
nodalītas to veidojošās juridiskās personas, neietekmē to solidāro atbildību saistībā ar izdarīto pārkāpumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmumus var atzīt par solidāri atbildīgiem pat tad, ja juridiskās personas, kas veidoja
uzņēmumu pārkāpuma laikā, vairs neietilpst vienā un tai pašā grupā (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu
lietā C‑248/98 P
KNP BT
/Komisija,
Recueil
, I‑9641. lpp., 71. punkts).
No tā izriet, ka pretēji prasītājas apgalvojumam tas, ka pēc EKL 81. panta pārkāpuma izbeigšanās un pirms apstrīdētā lēmuma
pieņemšanas divas juridiskās personas
Pegler
un
Tomkins
, kas piederēja pārkāpējam uzņēmumam, tika nodalītas, neizslēdz prasītājas atbildību.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisija var uzlikt atbildību par pārkāpjošo rīcību mātes sabiedrībai, meitas sabiedrībai
vai solidāri mātes sabiedrībai un meitas sabiedrībai (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu
apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 331. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat ir jānorāda, ka prasītāja neapstrīd
šādas iespējas esamību.
No tā izriet, ka prasītāja, atsaucoties uz iepriekš 93. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, nevar apgalvot, ka
Tomkins
bija vienīgā juridiskā persona, ko var atzīt par atbildīgu par pārkāpumu, jo uzņēmumu, kas izdarījis pārkāpumu, vadīja
Tomkins
.
Līdz ar to apgalvojums, ka Komisija, īstenojot savu diskrecionāro varu, esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā un
tiesību piemērošanā, atzīstot prasītāju par atbildīgu par apstrīdētajā lēmumā norādītajiem pārkāpumiem, jo prasītāja vairs
neesot juridiskā persona, kas būtu par pārkāpumu atbildīgā uzņēmuma daļa, nav pamatots.
Visbeidzot, saistībā ar argumentu, ka prasītāju un
Tomkins
nevar abas divas atzīt par atbildīgām par pārkāpumu, jo šādā gadījumā Komisija “saņemtu divreiz lielāku summu, nekā tai pienākas”,
pietiek atzīmēt, ka tas ir balstīts uz divu uzņēmumu kopējās un solidārās atbildības – kas nozīmē, ka apstāklis, ka viens
no uzņēmumiem ir samaksājis naudas sodu pilnā apmērā, atceļ otra uzņēmuma pienākumu samaksāt šo naudas sodu, – nozīmes kļūdainu
interpretāciju.
No iepriekš minētā izriet, ka trešais un piektais prasības pamats ir jānoraida kā nepamatoti.

Par ceturto pamatu – faktiskiem un iespējamiem vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumiem, īstenojot Regulas Nr. 1/2003
23. pantu, 1998. gada pamatnostādnes un 1996. gada paziņojumu par sadarbību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisijas izmantotā pieeja, saskaņā ar kuru prasītāja ir sodīta solidāri ar
Tomkins
, lai gan tie ir divi dažādi uzņēmumi, piemērojot naudas sodu, kas noteikts, ņemot vērā apstākļus, kas attiecas tikai uz vienu
no tiem, proti,
Tomkins
, nelabvēlīgi ietekmē prasītāju salīdzinājumā ar
Tomkins
grupu pretēji vienlīdzīgas attieksmes principam.
Lai pierādītu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas izriet no Komisijas izmantotās pieejas, prasītāja atsaucas uz
Regulas Nr. 1/2003 23. pantu, 1998. gada pamatnostādnēm – ciktāl tas attiecas uz pārkāpuma ilguma, preventīvas iedarbības
un atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu ņemšanu vērā – un, visbeidzot, 1996. gada paziņojumu par sadarbību.
Saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu prasītāja norāda, ka, lai gan maksimālais naudas soda apmērs, kas varētu
tikt uzlikts prasītājai un
Tomkins
, nav bijis “būtisks faktors” izskatāmajā lietā uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā, Komisijas pieeja, saskaņā ar kuru prasītāja
kopā ar
Tomkins
grupu bija uzskatīta par vienotu uzņēmumu naudas soda apmēra noteikšanas vajadzībām, lai gan tā vairs neietilpst šajā grupā,
to “iespējams, esot nelabvēlīgi ietekmējusi”.
Saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu prasītāja atgādina, ka saskaņā ar minēto pantu, nosakot naudas soda apmēru,
ņem vērā ne tikai pārkāpuma smagumu, bet arī tā ilgumu. Ja Komisija gribēja konstatēt solidāro atbildību juridiskajām personām,
kas vairs neietilpst vienā un tajā pašā uzņēmumā, tai esot bijis jānosaka atšķirība starp
FHT
sākotnējo dalību pārkāpumā, no vienas puses, un prasītājas veikto šā pārkāpuma turpināšanu ar mazāku smagumu, no otras puses.
Saistībā ar pārkāpuma ilguma ņemšanu vērā saskaņā ar 1998. gada pamatnostādnēm prasītāja norāda, ka vienīgais laikposms, attiecībā
uz kuru var pamatoti apgalvot, ka tā bija ekonomiskā vienība, kas varēja rīkoties neatkarīgi kā uzņēmums, esot sācies 1993. gada
29. oktobrī. Tomēr minētajā laikposmā prasītāja palika pakļauta
Tomkins
faktiskajai kontrolei un izšķirošajai ietekmei, un līdz ar to par vainojamu pārkāpumu esot bijis jāatzīst
Tomkins
. Prasītāja atgādina, ka judikatūrā un Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē ir skaidri noteikts, ka Komisijas konstatējumiem
ir jāattiecas tikai uz laikposmiem, attiecībā uz kuriem tai ir pierādījumi par pārkāpumu. Prasītāja uzskata, ka no tā izrietot,
ka jebkāda “solidārā” atbildība nevar pārsniegt aptuveni septiņus ar pusi gadus ilgu laikposmu no 1993. gada 29. oktobra līdz
2001. gada 22. martam un ka nav nekāda pamata uzlikt prasītājai tādu pašu naudas sodu solidāri ar
Tomkins
, lai gan to iespējamās atbildības par pārkāpumu ilgums ir “būtiski atšķirīgs”.
Saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu pietiekami preventīvā līmenī prasītāja uzskata, ka esot grūti iedomāties situāciju,
kurā Komisijas izmantotā pieeja nepārkāptu šo 1998. gada pamatnostādņu aspektu, jo tas prasītu, lai bijusī meitas sabiedrība
un bijusī mātes sabiedrība atrastos “būtiskos aspektos identiskā” situācijā. Aplūkojamajā lietā naudas soda palielinājums
preventīvas iedarbības nodrošināšanai tika aprēķināts atbilstoši cita uzņēmuma, proti,
Tomkins
, lielumam un tam nav nekādas saistības ar prasītājas ekonomisko vai finansiālo situāciju. Atbildot uz Komisijas iebildumu
rakstā izvirzītajiem argumentiem, prasītāja norāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 771. apsvērums attiecas vienīgi uz
Tomkins
lielumu un jaudu, nekādā ziņā neattiecas uz prasītājas situāciju un tajā nav sniegts attaisnojums palielinājumam preventīvas
iedarbības nodrošināšanai, ņemot vērā tās kā bijušās
Tomkins
meitas sabiedrības situāciju.
Prasītāja norāda uz vēl vienu problēmu saistībā ar Komisijas izmantoto pieeju, proti, ka atbildību pastiprinošie vai mīkstinošie
apstākļi, kas jāņem vērā naudas soda apmēra noteikšanā, bieži vien ir ļoti atšķirīgi tādiem diviem neatkarīgiem uzņēmumiem
kā
Tomkins
un prasītāja. Prasītāja uzskata, ka šie apstākļi nav saistīti tikai ar problēmām, kas izriet no paša pārkāpuma, bet gan aptver
arī faktorus, kas var mainīties laika gaitā, tostarp laikposmā, pēc kura beigām prasītāja izbeigusi dalību
Tomkins
grupā, tādus kā sadarbība Komisijas izmeklēšanas laikā, pārkāpuma izbeigšana vai dažāda rīcība, ko var atzīt par atbildību
pastiprinošiem apstākļiem.
Prasītāja uzskata, ka patiesībā pastāv “iespējamas atšķirības” starp attiecīgajiem uzņēmumiem piemērojamajiem atbildību pastiprinošajiem
un mīkstinošajiem apstākļiem, kuras Komisija neesot ņēmusi vērā. Šajā sakarā, pat ja aplūkojamajā lietā šis aspekts nav uzskatīts
par “būtisku faktoru” saistībā ar naudas soda apmēru, prasītāja atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 601. apsvērumu, kurā
Komisija ir norādījusi, ka galvenie savienotājelementu ražotāji, tostarp prasītāja, visā pārkāpuma laikposmā piedalījās pasākumos
pastāvīgi, nepārtraukti un aktīvāk nekā pārējie dalībnieki. Prasītāja uzskata, ka
de facto
, ņemot vērā, ka Anglijas sabiedrību tiesību izpratnē tā esot bijusi “snaudoša” sabiedrība pirmajos aizliegtās vienošanās
gados, tās loma esot bijusi tikai pildīt tai adresētos rīkojumus. Cita “iespējama atšķirība” izrietot no apstākļa, ka jebkādus
finansiālos labumus, ko varētu gūt no aizliegtās vienošanās, esot ieguvusi
Tomkins
, nevis prasītāja, ņemot vērā pieeju naudas atlikumiem
Tomkins
grupā.
Visbeidzot, saistībā ar 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu prasītāja norāda, ka Komisijas izmantotā pieeja rada
arī nopietnas “iespējamas problēmas” attiecībā uz minēto paziņojumu, kas drīzāk attiecas uz uzņēmumu situāciju izmeklēšanas
laikā, nevis pārkāpuma laikā.
Komisija lūdz noraidīt šo prasības pamatu. Šajā sakarā tā norāda, ka prasītāja neesot pierādījusi nekādu vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpumu – ne saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta piemērošanu, ne 1998. gada pamatnostādņu piemērošanu, ne
arī 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu.
Konkrēti saistībā ar preventīvās iedarbības faktoru Komisija, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 766. un 771. apsvērumu,
apgalvo, ka, lai aprēķinātu naudas soda palielinājumu preventīvas iedarbības nodrošināšanai, tā esot ņēmusi vērā divus elementus,
proti,
Tomkins
grupas lielumu un juridiski ekonomiskās zināšanas un infrastruktūru, kas ļauj lielajiem uzņēmumiem labāk izvērtēt to rīcības
pārkāpjošo raksturu. Komisija norāda, ka
Tomkins
gadījumā izšķirošs faktors lēmumā par palielinājumu preventīvas iedarbības nodrošināšanai galvenokārt bija pirmais elements,
t.i., tās apgrozījums EUR 4635 miljonu apmērā. Savukārt prasītājai piemērotais palielinājums preventīvas iedarbības nodrošināšanai
esot bijis balstīts uz tās juridiski ekonomiskajām zināšanām un infrastruktūru, kas nozīmē, ka bija ņemti vērā
Tomkins
grupas lielums, struktūra, apgrozījums un organizācija pārkāpuma laikā. Iegūtais reizināšanas koeficients 1,25 ir vienāds
ar to, kas tika piemērots mātes sabiedrībai
Tomkins
, jo elements, kas saistīts ar juridiski ekonomiskajām zināšanām un infrastruktūru, attiecas uz laikposmu pirms prasītājas
pārdošanas citai grupai.
Vispārējās tiesas vērtējums
Šā prasības pamata ietvaros prasītāja kritizē Komisijas pieeju naudas soda noteikšanai gadījumā, ja kāds uzņēmums ir ticis
sadalīts laikposmā starp pārkāpuma beigām un lēmuma, ar ko uzliek naudas sodu, pieņemšanu.
Pirmkārt, saistībā ar 10 % maksimālo robežu Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē ir jākonstatē, kā atzīst pati
prasītāja, ka aplūkojamajā gadījumā šī robeža nav tikusi pārsniegta. Līdz ar to šajā sakarā prasītājas izvirzītais arguments
nav iedarbīgs. Pilnības labad ir jāatzīmē, ka gadījumā, ja tiktu sasniegts naudas soda maksimālais apmērs, ko prasītājai varētu
noteikt individuāli, prasītājai būtu tiesības prasīt tai piemērot attiecīgo maksimālo robežu (Pirmās instances tiesas 2005. gada
15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 390. punkts).
Otrkārt, runājot par prasītājas argumentu, kas saistīts ar pārkāpuma ilguma ņemšanu vērā naudas soda apmēra noteikšanā, gan
saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, gan 1998. gada pamatnostādnēm, ir jānorāda, ka prasītāja neizvirza nevienu
konkrētu argumentu, kas ļautu konstatēt vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Tiktāl, ciktāl prasītāja apgalvo, ka jebkāda
kopējā un solidārā atbildība nevar pārsniegt aptuveni septiņus ar pusi gadus ilgu laikposmu no 1993. gada 29. oktobra līdz
2001. gada 22. martam un ka līdz ar to nav nekāda pamata uzlikt prasītājai tādu pašu naudas sodu solidāri un kopīgi ar
Tomkins
, lai gan to dalības ilgums un tātad to iespējamā atbildība par pārkāpumu ir “būtiski atšķirīga”, pietiek norādīt uz pirmā
un otrā prasības pamata izvērtējumu, kurā ir konstatēts, ka prasītāja nevar tikt atzīta par atbildīgu par pārkāpumu attiecībā
uz laikposmu pirms 1993. gada 29. oktobra.
Treškārt, saistībā ar citiem iebildumiem, kas izteikti sakarā ar prasītājas un
Tomkins
solidāro atbildību, proti, tiem, kas saistīti ar atbildību pastiprinošo vai mīkstinošo apstākļu novērtējumu, un to, kas paredz
1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu gadījumā, kad mātes sabiedrība un meitas sabiedrība vairs nav viena un tā
paša uzņēmuma daļas EKL 81. panta izpratnē, ir jānorāda, ka konkrētajā lietā tie rada hipotētiskus jautājumus, kuriem nav
nekādas nozīmes. Ir jāatzīmē, ka neviens atbildību pastiprinošs vai mīkstinošs apstāklis nav bijis ņemts vērā attiecībā uz
prasītāju un tās mātes sabiedrību. Tāpat ne prasītāja, ne
Tomkins
nav iesniegušas Komisijai lūgumu par 1996. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu.
Visbeidzot, saistībā ar prasītājas argumentu par naudas soda apmēra noteikšanu pietiekami preventīvā līmenī vispirms ir jāatgādina,
ka 1998. gada pamatnostādnēs ir paredzēts, ka papildus pārkāpuma raksturam, tā konkrētajai ietekmei uz tirgu un tā ģeogrāfiskajam
plašumam ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja radīt būtiskus zaudējumus pārējiem tirgus dalībniekiem,
tostarp patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, kas to padara pietiekami preventīvu (1998. gada pamatnostādņu
1.A punkta ceturtā daļa).
Tāpat ir jāņem vērā fakts, ka lielo uzņēmumu rīcībā parasti ir juridiski ekonomiskās zināšanas un infrastruktūra, kas ļauj
tiem labāk izvērtēt to rīcības pārkāpjošo raksturu un sekas, kas no tās izriet no konkurences tiesību viedokļa (1998. gada
pamatnostādņu 1.A punkta piektā daļa).
Pirmā elementa ietvaros uzņēmuma finanšu resursi ir jānovērtē naudas soda uzlikšanas dienā. Saistībā ar otro elementu – apgrozījumam,
uz kura pamata Komisija nosaka attiecīgo uzņēmumu lielumu, ir jāatbilst to situācijai pārkāpuma laikā (šajā ziņā skat. Pirmās
instances tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 379. un 382. punkts). Lai gan abi šie elementi ir cieši saistīti ar uzņēmuma lielumu, tie
ir divi dažādi pamati naudas soda sākumsummas palielināšanai.
Šajā lietā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 766. apsvērumā Komisija pirmām kārtām ir atgādinājusi, ka tai ir tiesības
piemērot reizināšanas koeficientu, lai pielāgotu sākumsummu nolūkā nodrošināt pietiekamu preventīvo iedarbību (1998. gada
pamatnostādņu 1.A punkta ceturtās daļas izpratnē) un lai ņemtu vērā to, ka lielajiem uzņēmumiem ir juridiski ekonomiskās zināšanas
un infrastruktūra, kas tiem ļauj labāk izvērtēt to rīcības pārkāpjošo raksturu (1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta piektās
daļas izpratnē). Tāpat Komisija ir norādījusi, ka tā esot domājusi ņemt vērā abus šos elementus.
Konkrēti, runājot par ekonomisko vienību
Tomkins‑Pegler
, ir jāatgādina, ka, nosakot naudas sodu, kas piemērojams prasītājai kā pārkāpuma izdarītājai un
Tomkins
kā mātes sabiedrībai, kura ir atzīta par atbildīgu par tās meitas sabiedrības izdarīto pārkāpumu, Komisija ir balstījusies
uz prasītājas tirgus daļu, ņemot vērā, ka tās relatīvā nozīme savienotājelementu tirgū bija atbilstošs kritērijs, lai noteiktu
attiecīgajiem uzņēmumiem sākotnēju sākumsummu. Līdz ar to prasītāja un attiecīgi tās mātes sabiedrība tika iedalītas sestajā
kategorijā, kurai bija noteikta sākumsumma EUR 2 miljonu apmērā. Pēc tam Komisija attiecīgajai ekonomiskajai vienībai ir palielinājusi
šo sākotnējo sākumsummu, piemērojot reizināšanas koeficientu 1,25 preventīvās iedarbības nodrošināšanai, kas noteikts atbilstoši
Tomkins
apgrozījumam.
Atbildē uz repliku Komisija paskaidroja, ka, lai pamatotu naudas soda sākumsummas palielināšanu,
Tomkins
gadījumā tā bija piemērojusi 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta ceturto daļu un prasītājas gadījumā – 1998. gada pamatnostādņu
1.A punkta piekto daļu.
Nav šaubu, ka no šiem diviem elementiem Komisija ir tiesīga izvēlēties to, kuru tā uzskata par vissvarīgāko tās veiktā vērtējuma
mērķiem.
Tomēr, pirmkārt, ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma preambulas 771. apsvēruma izriet, ka Komisija ir balstījusies vienīgi
uz
Tomkins
apgrozījumu 2005. gadā, t.i., gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, un ir uzskatījusi, ka minētais apgrozījums ir pamats
naudas soda sākotnējās sākumsummas palielinājumam preventīvās iedarbības nodrošināšanai.
Ir arī jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija nav minējusi, ka tā būtu piemērojusi juridiski ekonomisko zināšanu un infrastruktūras
kritēriju attiecībā uz prasītāju, un tāpat nav precizējusi uzņēmuma lielumu pārkāpuma laikā, kas ir atbilstošs kritērijs,
lai pamatotu palielinājumu saskaņā ar 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta piekto daļu. Turklāt izskatāmajā lietā tā to nebūtu
varējusi izdarīt, ņemot vērā, ka elementi, kas paredzēti attiecīgi 1998. gada pamatnostādņu 1.A punkta ceturtajā daļā un to
1.A punkta piektajā daļā, ir novērtēti divos dažādos brīžos, proti, naudas soda uzlikšanas dienā un pārkāpuma dienā.
Katrā ziņā, otrkārt, šo divu elementu nodalītā piemērošana divām sabiedrībām, kuras veido vienu un to pašu ekonomisko vienību
un no kurām viena ir otras sabiedrības mātes sabiedrība un ir atzīta par atbildīgu par pārkāpumu tikai šā iemesla dēļ, ir
pretrunā uzņēmuma jēdzienam EKL 81. panta izpratnē.
Ir tiesa, ka Komisijai, nosakot naudas soda sākumsummu, ir tiesības ņemt vērā apgrozījumu, kas sasniegts gadā pirms lēmuma,
ar kuru konstatēts minētais pārkāpums, pieņemšanas (piemērojot pirmo kritēriju) vai pārkāpuma brīdī (piemērojot otro kritēriju).
Tomēr Komisija nevar balstīties uz kādu kritēriju, to piemērojot tikai vienai no divām sabiedrībām, kas agrāk veidoja pārkāpumu
izdarījušo ekonomisko vienību. Ja mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība lēmuma, ar kuru tām ir uzlikts naudas sods par
izdarīto pārkāpumu, pieņemšanas datumā vairs neveido ekonomisku vienību EKL 81. panta izpratnē, Komisija nevar balstīties
uz bijušās mātes sabiedrības apgrozījumu, kas sasniegts gadā pirms minētā lēmuma pieņemšanas, lai noteiktu preventīvās iedarbības
faktoru, kas piemērojams divām sabiedrībām, kas lietas faktu rašanās laikā veidoja vienotu uzņēmumu, kurš pa to laiku tika
sadalīts. Proti, šis apgrozījums neatspoguļo faktisko minētā uzņēmuma ekonomisko spēju radīt zaudējumus citiem uzņēmējiem
pārkāpuma laikā.
No iepriekš minētā izriet, ka šis prasības pamats ir daļēji pamatots attiecībā uz iebildumu par preventīvās iedarbības faktoru.

Par sesto pamatu – kļūdu aprēķinā un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu naudas soda noteikšanā
Lietas dalībnieku argumenti
Pakārtoti prasītāja norāda, pirmkārt, ka Komisija neesot ievērojusi vienlīdzīgas attieksmes principu naudas soda apmēra noteikšanā
(vai nu solidāri ar
Tomkins
, vai arī ne) un, otrkārt, ka Komisija katrā ziņā esot pieļāvusi kļūdu prasītājai uzliktā naudas soda summas aprēķinā (vai
nu solidāri ar
Tomkins
, vai arī ne).
Jau izklāstīto iemeslu dēļ prasītāja uzskata, ka atbilstošā naudas soda summa atsevišķi attiecībā uz prasītāju ir sākumsumma
EUR 1 miljona apmērā, kas netiek palielināta preventīvās iedarbības nodrošināšanai un kas tiek palielināta par 70 %, lai atspoguļotu
tās dalības pārkāpumā ilgumu, jeb kopējā naudas soda summa EUR 1,7 miljona apmērā.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā esot pieļauta kļūda naudas soda summas aprēķinā. Tā precizē, ka saskaņā
ar apstrīdētā lēmuma preambulas 777. apsvērumu naudas soda summa pēc palielinājumiem preventīvās iedarbības nodrošināšanai
un par pārkāpuma ilgumu esot EUR 5,2 miljoni, kamēr uzliktais naudas sods esot EUR 5,25 miljoni. Neesot sniegts nekāds pamatojums
šim naudas soda summas palielinājumam par EUR 50 000.
Komisija lūdz noraidīt šo prasības pamatu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms saistībā ar apgalvojumu par kļūdu naudas soda summas aprēķinā ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma preambulas
777. apsvērumā ir noapaļojusi naudas soda sākumsummu. Minētā lēmuma preambulas 877. apsvērumā, kā arī rezolutīvajā daļā ir
skaidri noteikts, kas naudas soda, kas uzlikts
Tomkins
solidāri ar prasītāju, summa ir EUR 5,25 miljoni.
Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 765. apsvērumā Komisija ir atsevišķi norādījusi sākumsummu EUR 2 miljonu apmērā un preambulas
771. apsvērumā ir skaidri noteikusi reizināšanas koeficientu 1,25, kā rezultātā sākumsumma sasniedza EUR 2,5 miljonus. Visbeidzot,
apstrīdētā lēmuma preambulas 775. apsvērumā Komisija ir skaidri norādījusi summas, kas pieskaitītas minētajai pamatsummai,
lai ņemtu vērā prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu, t.i., palielinājumu par 5 % no pamatsummas par katru no 1989. un 1990. gadiem
(EUR 125 000) un par 10 % par katru no 10 gadiem, kas palikuši līdz 2000. gadam (EUR 250 000). No tā izriet, ka prasītājai
bija visas iespējas – bez papildu paskaidrojumiem un ar vienkāršu aprēķinu – izprast iemeslus, kas pamatoja naudas soda apmēra
noteikšanu apstrīdētā lēmuma preambulas 877. apsvērumā un 2. panta h) punktā norādītajā apmērā.
Saistībā ar argumentu, ka atbilstošā naudas soda, kas uzliekams prasītājai, summa esot bijusi jānosaka EUR 1,7 miljonu apmērā,
pietiek ar norādi uz nākamajiem punktiem. Turklāt ir jānorāda, ka nav nekāda pamata samazināt sākumsummu EUR 2 miljonu apmērā.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka šī summa ir noteikta atbilstoši pārkāpuma smagumam un ka ievērojamās atšķirības starp attiecīgajiem
uzņēmumiem attaisno diferencētu pieeju naudas sodu sākumsummu noteikšanas līmenī.

Par galīgās naudas soda summas noteikšanu
Kā izriet no šā sprieduma 46.–60., 73.–98. un 123.–134. punkta, ir jāgroza apstrīdētais lēmums daļā, kurā piemērots naudas
soda palielinājums ar koeficientu 1,25 preventīvās iedarbības nodrošināšanai un palielinājums par 110 % atbilstoši dalības
pārkāpumā ilgumam.
Pārējā daļā – citi grozījumi apstrīdētajā lēmumā Komisijas izklāstītajos apsvērumos, kā arī šajā lietā piemērotajā naudas
sodu aprēķina metodē Vispārējai tiesai nav jāveic.
Tātad galīgā naudas soda summa ir aprēķināta šādi: ņemot vērā, ka pārkāpuma ilgums attiecībā uz prasītāju ir septiņi gadi
un pieci mēneši (nevis divpadsmit gadi un divi mēneši, kā noteikts apstrīdētajā lēmumā), sākumsumma (EUR 2 miljoni), nepiemērojot
palielinājumu preventīvās iedarbības nodrošināšanai, ir jāpalielina par 70 % (nevis par 110 %), kā rezultātā naudas soda summa
sasniedz EUR 3,4 miljonus.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šīs lietas apstākļos ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2006. gada 20. septembra Lēmuma C(2006) 4180 par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu
(Lieta Nr. COMP/F/38.121 – Fitingi [Savienotājelementi]) 1. pantu daļā, kurā konstatēts, ka
Pegler Ltd
ir piedalījusies pārkāpumā laikposmā no 1988. gada 31. decembra līdz 1993. gada 29. oktobrim;
2)
naudas sods, kas
Pegler
solidāri uzlikts Lēmuma C(2006) 4180 2. panta h) punktā, tiek noteikts EUR 3,4 miljonu apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 24. martā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.