CELEX: 62014CJ0238
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Socialinė politika
Direktyva 1999/70/EB
Bendrasis ETUC, UNICE ir CEEP susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis
Trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai
Paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys
5 punkto 1 dalis
Piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis prevencijos priemonės
Tokias sutartis pateisinančių „objektyvių priežasčių“ samprata

Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nepanaikinusi nuostatų, nukrypstančių nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais (
intermittents du spectacle
) prevencijos priemonių, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1999 m. kovo 18 d. sudaryto bendrojo susitarimo (toliau – Bendrasis susitarimas), esančio Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl ETUC, UNICE ir CEEP bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (
OL L 175, p. 43
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368) priede, 5 punktą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Kaip nustatyta Direktyvos 1999/70 1 straipsnyje, jos tikslas yra „įgyvendinti Bendrąjį susitarimą <...>, sudarytą <...> tarp bendrųjų skirtingų pramonės šakų organizacijų (ETUC, UNICE ir CEEP) ir pateikiamą šios direktyvos priede“.
Bendrojo susitarimo bendrosios dalies 6–8 ir 10 punktuose įtvirtinta:
„6.
Kadangi neterminuotos darbo sutartys yra bendriausia darbo santykių forma, padedanti gerinti pagal jas dirbančių darbuotojų gyvenimo kokybę bei darbo rezultatus;
7.
Kadangi terminuotos darbo sutartys, grindžiamos objektyviomis priežastimis, neleidžia piktnaudžiauti;
8.
Kadangi tam tikriems sektoriams, profesijoms ar veiklos rūšims būdinga sudaryti terminuotas darbo sutartis, kurios gali būti tinkamos tiek darbdaviams, tiek darbuotojams;
<…>
10.
Kadangi šis susitarimas nurodo, kad valstybės narės ir socialiniai partneriai turi nustatyti priemones, kurios įgyvendintų šio susitarimo bendruosius principus, minimalius reikalavimus ir nuostatas, atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės situaciją bei į konkrečių sektorių ir profesijų, įskaitant sezoninio pobūdžio veiklą, aplinkybes.“
Pagal Bendrojo susitarimo 1 punktą vienas iš jo tikslų – sukurti bendruosius pagrindus, kurie neleistų piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius.
Bendrojo susitarimo 5 punkte „Piktnaudžiavimo prevencijos priemonės“ numatyta:
„1.
Kad būtų neleidžiama piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius tais atvejais, kai nėra lygiaverčių teisinių priemonių, neleidžiančių piktnaudžiauti, valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ar praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į konkrečių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų reikmes, nustato vieną ar kelias iš toliau nurodytų priemonių:
a)
objektyvias priežastis, pateisinančias tokių sutarčių ar santykių atnaujinimą;
b)
maksimalią bendrą paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių ar nustatomų darbo santykių trukmę;
c)
tokių sutarčių ar santykių atnaujinimo skaičių.
2.
Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais, ir (arba) socialiniai partneriai tam tikrais atvejais nustato, kokiomis sąlygomis terminuotos darbo sutartys ar santykiai:
a)
laikomi „sudaromais ar nustatomais paeiliui“;
b)
laikomi neterminuotomis sutartimis ar santykiais.“
Liuksemburgo teisė
Darbo kodeksas
Darbo kodekso II antraštinės dalies I skirsnio 1 dalies „Bendrosios nuostatos“ L. 121‑2 straipsnyje numatyta:
„Darbo sutartis sudaroma neapibrėžtam laikui.
Tačiau šios antraštinės dalies 3 skirsnyje nurodytais atvejais ir sąlygomis galima sutartyje nurodyti konkretų terminą, apibrėžiant jį kaip laikotarpį nuo sutarties sudarymo dienos arba kaip užduoties, dėl kurios sudaryta sutartis, įvykdymo laikotarpį.“
Šio kodekso II antraštinės dalies II skirsnio 1 dalies „Terminuotos sutarties sudarymas“ L. 122‑1 straipsnyje nustatyta:
„(1)   Terminuotą darbo sutartį galima sudaryti konkrečiai nenuolatinei užduočiai atlikti; negalima tokios sutarties sudaryti, siekiant ilgam laikui priimti asmenį į darbo vietą, susijusią su įprasta nuolatine įmonės veikla.
(2)   Konkrečia nenuolatine užduotimi pagal šio straipsnio (1) dalies nuostatas laikomas:
1.
darbuotojo pakeitimas, kai šis darbuotojas laikinai nedirba arba jo darbo sutartis sustabdyta dėl kitų priežasčių nei kolektyvinis darbo konfliktas arba darbo trūkumas dėl ekonominių priežasčių ar nepalankių oro sąlygų, taip pat nuolatinio darbuotojo pakeitimas, kol realiai pradės dirbti darbuotojas, pakeisiantis tą, kurio darbo sutartis pasibaigė;
2.
sezoninis darbas, apibrėžtas Didžiosios Hercogystės teisės aktuose;
3.
darbo vietos tam tikruose sektoriuose, į kurias dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių; šių sektorių ir darbo vietų sąrašas paskelbtas Didžiosios Hercogystės teisės aktuose;
4.
aiškiai apibrėžtos vienkartinės užduoties, kuri nepriskiriama prie įmonės įprastinės veiklos, vykdymas;
5.
konkrečios nenuolatinės užduoties vykdymas, kai laikinai ypač suintensyvėja įmonės veikla arba kai kuriama ar plečiama įmonė;
6.
skubūs darbai, kuriuos būtina atlikti, siekiant išvengti nelaimių, ištaisyti trūkumus, susijusius su inventoriumi, imtis įmonės įrenginių ar pastatų gelbėjimo priemonių taip, kad būtų išvengta žalos įmonei ar personalui;
7.
Agence pour le développement de l’emploi
(Liuksemburgo darbo biržoje) registruoto bedarbio įdarbinimas, taikant integracijos ar reintegracijos į darbo rinką priemonę, arba jo įdarbinimas kaip asmens, priskiriamo prie bedarbių, kuriuos galima įdarbinti pagal terminuotą darbo sutartį, kategorijos, apibrėžtos Didžiosios Hercogystės teisės aktuose, priimamuose remiantis
Conseil d’État
(Valstybės Tarybos) nuomone ir pritarus
Conférence des Présidents de la Chambre des députés
(Deputatų Rūmų pirmininkų konferencijai). Kriterijai, pagal kuriuos apibrėžiamos minėtos bedarbių kategorijos, be kita ko, apima bedarbio amžių, išsilavinimą ir nedarbo trukmę, taip pat jo socialinę situaciją;
8.
darbo vieta, skirta tam tikrų kategorijų darbo ieškančių asmenų įdarbinimui palengvinti;
9.
darbo vieta, dėl kurios darbdavys įsipareigoja užtikrinti darbuotojui papildomą profesinį mokymą.
<…>
(3)   Nukrypstant nuo šio straipsnio (1) ir (2) dalių, terminuotos gali būti šios darbo sutartys:
<…>
2.
darbo sutartys, sudarytos su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, kaip jie apibrėžti [1999 m. liepos 30 d. įstatymo dėl (a) nepriklausomo profesionalaus meno kūrėjo ir trumpalaikio meno sektoriaus darbuotojo statuso, (b) menininkų kūrybos skatinimo, iš dalies pakeisto 2004 m. gegužės 26 d. įstatymu (toliau – iš dalies pakeistas 1999 m. liepos 30 d. įstatymas)], 3 straipsnyje, arba su meno renginių organizavimo bendrove, arba dėl kinematografijos, audiovizualinių, teatro ar muzikos kūrinių.
<…>“
Šio kodekso II antraštinės dalies II skirsnio 3 dalies „Terminuotos darbo sutarties trukmė“ L. 122‑3 straipsnyje numatyta:
„(1)   Terminuotoje sutartyje jos sudarymo metu turi būti nurodytas tikslus jos pabaigos terminas.
Tačiau tokioje sutartyje galima nenurodyti tikslaus jos pabaigos termino, jei ji sudaryta:
1.
siekiant pakeisti darbuotoją, kai šis darbuotojas laikinai nedirba arba jo darbo sutartis sustabdyta dėl kitų priežasčių nei kolektyvinis darbo konfliktas, arba pakeisti darbuotoją, kol pradės dirbti nuolatinis darbuotojas;
2.
dėl sezoninio darbo;
3.
dėl darbo vietų, į kurias dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių.
Jei šiais atvejais sutartyje nenurodomas tikslus terminas, ji turi būti sudaryta minimaliam laikotarpiui ir baigiasi įdarbinus trūkstamą darbuotoją arba įvykdžius užduotį, dėl kurios ji sudaryta.
<…>“
To paties kodekso L. 122‑4 straipsnis, esantis šioje 3 dalyje, išdėstytas taip:
„(1)   Išskyrus sezoninio darbo sutartį, pagal L. 122‑1 straipsnį sudarytos terminuotos darbo sutarties su tuo pačiu darbuotoju (įskaitant jos atnaujinimą) trukmė negali viršyti dvidešimt keturių mėnesių.
<…>“
Darbo kodekso II antraštinės dalies II skirsnio 4 dalies „Terminuotos sutarties atnaujinimas“ L. 122‑5 straipsnyje numatyta:
„(1)   Terminuotą sutartį galima terminuotai atnaujinti du kartus.
Atnaujinimo principas ir (arba) sąlygos turi būti nurodytos pradinėje darbo sutartyje arba vėlesniame šios sutarties pakeitime.
Jei nesilaikoma šios nuostatos reikalavimų, atnaujinta darbo sutartis laikoma neterminuota; įrodymai, kad ji tokia nėra, nepriimtini.
<…>
(3)   Nukrypstant nuo šio straipsnio nuostatų, terminuotas darbo sutartis galima atnaujinti daugiau nei du kartus, net jei jų bendra trukmė viršija dvidešimt keturis mėnesius, ir jos netampa neterminuotos, kai šios sutartys sudaromos:
<…>
2.
su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, kaip jie apibrėžti [iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo] 4 straipsnyje;
<…>“
Šio kodekso II antraštinės dalies II skirsnio 5 dalies „Sutarčių seka“ L. 122‑6 straipsnyje nustatyta:
„Jei pasibaigus terminuotos sutarties terminui darbo santykiai tęsiasi, ši sutartis tampa neterminuota.“
Iš dalies pakeistas 1999 m. liepos 30 d. įstatymas
Iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo 3 straipsnyje „Nepriklausomo profesionalaus meno kūrėjo statuso pripažinimas“ numatyta:
„Siekiant nepriklausomo profesionalaus meno kūrėjo statuso pripažinimo, reikia raštu pateikti prašymą už kultūros reikalus atsakingam ministrui (toliau – ministras). Prie šio prašymo pridedami dokumentai, kurių turinys apibrėžtas Didžiosios Hercogystės teisės aktuose.
Susipažinęs su patariamosios komisijos, sudarytos pagal šį įstatymą, nuomone, ministras suteikia tokį statusą asmenims, kurie bent trejus metus prieš pateikdami prašymą atitinka šiame įstatyme nustatytus kriterijus.
Minimalus trejų metų prieš pateikiant prašymą laikotarpis sutrumpinamas iki dvylikos mėnesių asmenims, kurie gali pateikti oficialų pažymėjimą, gautą baigus specialias šiame įstatyme nurodyto dalyko studijas.
Šis pripažinimas galioja [dvidešimt keturis] mėnesius. Pasibaigus kiekvienam galiojimo laikotarpiui, jis gali būti atnaujintas, remiantis ministrui raštu pateiktu prašymu. Susipažinęs su Patariamosios komisijos nuomone, ministras atnaujina pripažinimo galiojimą asmenims, kurie atitinka šiame įstatyme nustatytus kriterijus nuo jų pripažinimo nepriklausomu profesionaliu meno kūrėju dienos arba atitinkamai nuo šio pripažinimo galiojimo atnaujinimo dienos. Prieš priimdamas šį sprendimą, remdamasis Patariamosios komisijos nuomone, ministras gali nuspręsti, kad prašymo pateikėjas turi pateikti visus naujus šio straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytus dokumentus arba jų dalį.
Ministro sprendimus galima skųsti, pateikiant ieškinį dėl jų panaikinimo.“
Iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo 4 straipsnis „Trumpalaikio meno sektoriaus darbuotojo apibrėžtis“ suformuluotas taip:
„Trumpalaikis meno sektoriaus darbuotojas yra meno kūrėjas arba scenos ar studijos techninis darbuotojas, kuris daugiausia dirba meno renginių organizavimo bendrovei arba kuriant kinematografijos, audiovizualinius, teatro ar muzikos kūrinius ir kuris savo paslaugas teikia už darbo užmokestį, honorarą ar atlyginimą pagal terminuotą darbo sutartį arba paslaugų teikimo sutartį.“
Ikiteisminė procedūra
2009 m. kovo 12 d. Komisija išsiuntė Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei raštą, kuriuo paragino šią valstybę narę, kiek tai susiję su Darbo kodeksu, atsižvelgiant į pagrindų susitarimą paaiškinti kai kuriuos Liuksemburgo teisės aspektus dėl to, kad, pirma, nėra apibrėžta sąvoka „panašus nuolatinis darbuotojas“, antra, numatytos nuostatos, nukrypstančios nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis prevencijos priemonių ir, trečia, nenustatyta darbdavių pareiga informuoti pagal terminuotą darbo sutartį dirbančius darbuotojus apie įdarbinimo galimybes.
Į šį raštą neatsakyta, todėl 2010 m. spalio 1 d. Komisija išsiuntė Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei oficialų pranešimą. Į jį ši valstybė narė atsakė 2010 m. gruodžio 20 d. raštu.
Komisiją Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės atsakymas tenkino tik iš dalies, todėl 2012 m. spalio 1 d. išsiuntė jai papildomą oficialų pranešimą, kuriame teigė mananti, jog pirmojo kaltinimo reikia atsisakyti. Tačiau dėl antrojo kaltinimo Komisija nurodė, kad Liuksemburgo valdžios institucijų atsakyme nepaminėta, kaip apribotas darbo sutarčių su dviejų kategorijų darbuotojais, t. y. Liuksemburgo universiteto dėstytojais – mokslininkais ir trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, atnaujinimas, kad būtų išvengta piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis; Komisija taip pat pakartojo trečiąjį kaltinimą, kad neįtvirtinta darbdavių pareiga informuoti pagal terminuotą darbo sutartį dirbančius darbuotojus apie įdarbinimo galimybes.
Negavusi atsakymo į šį papildomą oficialų pranešimą, 2013 m. balandžio 26 d. Komisija išsiuntė Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei pagrįstą nuomonę, kurioje ji vėl išdėstė antrąjį ir trečiąjį kaltinimus. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė atsakė į šią pagrįstą nuomonę 2013 m. liepos 10 d.
Kadangi šios valstybės narės atsakymas Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
Pirmiausia Komisija atkreipia Teisingumo Teismo dėmesį į tai, kad, palyginti su pagrįsta nuomone, jos ieškinio dalykas yra siauresnis, nes ji atsisakė kaltinimų dėl Liuksemburgo universiteto dėstytojų (mokslininkų) ir dėl darbdavių pareigos informuoti pagal terminuotą darbo sutartį dirbančius darbuotojus apie įdarbinimo savo įmonėje galimybes, nes Liuksemburgo valdžios institucijos įrodė, kad minėti universiteto darbuotojai yra apsaugoti nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis, ir pranešė Komisijai apie įstatymo nuostatas, kurias priėmus nutraukiamas įsipareigojimo dėl minėtos pareigos informuoti nevykdymas, kuriuo ši valstybė narė buvo kaltinama.
Taigi šis ieškinys pareikštas tik dėl Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės įsipareigojimų pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą neįvykdymo tiek, kiek ši valstybė narė paliko galioti nuostatas, nukrypstančias nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais prevencijos priemonių.
Komisija tvirtina, kad Bendrojo susitarimo 5 punktas, kuriuo valstybės narės įpareigojamos patvirtinti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis prevencijos priemones, į Liuksemburgo teisę perkeltas Darbo kodekso L. 122‑4 straipsniu, kurio 1 dalyje nustatyta: „išskyrus sezoninio darbo sutartį, pagal L. 122‑1 straipsnį sudarytos terminuotos darbo sutarties su tuo pačiu darbuotoju (įskaitant jos atnaujinimus) trukmė negali viršyti dvidešimt keturių mėnesių.“ Šio kodekso L. 122‑5 straipsnio 3 dalyje numatyta: „nukrypstant nuo šio straipsnio nuostatų, terminuotas darbo sutartis galima atnaujinti daugiau nei du kartus, net jei jų bendra trukmė viršija dvidešimt keturis mėnesius, ir jos netampa neterminuotos, kai šios sutartys sudaromos: <…> 2) su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, kaip jie apibrėžti [iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo] 4 straipsnyje.“
Komisija pabrėžia, kad, kiek tai susiję su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, Liuksemburgo teisėje nenumatyta jokia objektyvi priežastis, leidžianti užtikrinti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis prevenciją. Atsakydama į oficialų pranešimą Liuksemburgo Didžioji Hercogystė tik nurodė, kad sutartims, sudarytoms su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, pagal Darbo kodekso L. 122‑5 straipsnį „vis tiek taikomi L. 122‑1 straipsnio (1) ir (2) dalyse nustatyti apribojimai“. Tačiau Komisija tvirtina, kad pagal šias nuostatas, atvirkščiai, trumpalaikiams meno sektoriaus darbuotojams jokia apsauga netaikoma. Iš tiesų, iš pačios minėtų nuostatų formuluotės matyti, kad sutartims su šiais darbuotojais netaikomas nei objektyvios priežasties, pateisinančios jų darbo sutarčių terminuotą atnaujinimą, reikalavimas, nei šių sutarčių atnaujinimo skaičiaus apribojimas, nei maksimali bendra minėtų sutarčių trukmė.
Atsakydama į pagrįstą nuomonę Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pateikė kitokio pobūdžio argumentų ir nurodė, kad, „kiek tai susiję su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, reikia konstatuoti, jog kalbama apie sektorių, kuriame dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių“. Tačiau Komisija ginčija šiuos argumentus, atsižvelgdama į pačias Liuksemburgo teisės aktų formuluotes.
Pirma, Komisija tvirtina, kad Darbo kodekso II antraštinės dalies II skirsnio, susijusio su terminuota darbo sutartimi, tekste pabrėžiama, jog trumpalaikių meno sektoriaus darbuotojų darbas pripažįstamas kaip apimantis nebūtinai konkrečių nenuolatinių užduočių atlikimą. Iš tiesų, šio kodekso L. 122‑1 straipsnio 1 dalyje nustatyta taisyklė, kad terminuotas darbo sutartis išimties tvarka galima sudaryti dėl konkrečių nenuolatinių užduočių atlikimo, o šio straipsnio 2 dalyje pateikiama šios taisyklės taikymo pavyzdžių. Tačiau minėto straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „nukrypstant nuo šio straipsnio (1) ir (2) dalių“ terminuotas darbo sutartis galima sudaryti ir su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais. Komisija mano, kad galima daryti logišką išvadą, jog pagal šio kodekso L. 122‑1 straipsnio 3 dalį leidžiama su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais sudaryti terminuotas darbo sutartis dėl bendrų ir (arba) ilgalaikių ar nuolatinių užduočių vykdymo.
Antra, Komisija tvirtina, kad iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo 4 straipsnyje apibrėžiant „trumpalaikį meno sektoriaus darbuotoją“ nurodomas vienintelis kriterijus – sutartinių santykių tipas – ir neatsižvelgiama į realų vykdomos veiklos pobūdį. Taigi toks apibrėžimas leidžia įdarbinti trumpalaikius meno sektoriaus darbuotojus ir nelaikino pobūdžio aplinkybėmis.
Šiuo klausimu Komisija mano, kad, nors dažniausiai trumpalaikių meno sektoriaus darbuotojų įdarbinimą pagal paeiliui sudaromas terminuotas sutartis galima pateisinti objektyviomis priežastimis, t. y. aplinkybe, kad šios sutartys susijusios su konkrečiu meno projektu, daug darbuotojų, pavyzdžiui, nuolatinius orkestro narius ir pagrindinės teatro trupės arba televizijos stoties komandos narius darbdavys įdarbina nuolatiniam darbui. Pastarieji darbuotojai irgi yra „trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai“ pagal Liuksemburgo teisės apibrėžtį, jei sutartiniai santykiai su darbdaviu atitinka iš dalies pakeistame 1999 m. liepos 30 d. įstatyme nustatytus kriterijus.
Todėl Komisija mano, kad pagal trumpalaikio meno sektoriaus darbuotojo apibrėžtį Liuksemburgo teisėje nereikalaujama, kad būtų objektyvių priežasčių, pateisinančių terminuotų sutarčių atnaujinimą, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a punktą, ir kad taip pat nėra jokio elemento, kuris leistų atskirti trumpalaikius meno sektoriaus darbuotojus, įdarbintus nuolatiniam darbui, nuo darbuotojų, dirbančių kituose ekonomikos sektoriuose, kurių darbo krūvis taip pat labai svyruoja.
Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nesutinka, kad neįvykdė įsipareigojimų.
Pirmiausia, kalbėdama apie Darbo kodekso L. 122‑5 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, ši valstybė narė ginčija Komisijos argumentą, kad darbuotojai, meno sektoriuje įdarbinti nuolatiniam darbui, pagal Liuksemburgo teisę yra „trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai“, jei atitinka iš dalies pakeistame 1999 m. liepos 30 d. įstatyme nustatytus kriterijus. Liuksemburgo Didžioji Hercogystė tvirtina, kad darbuotojas gali būti tokiu pripažintas, tik jei jis dirba meno sektoriuje nereguliariai. Pats žodžių junginys „trumpalaikis meno sektoriaus darbuotojas“ reiškia, kad darbo laikotarpius nutraukia nedarbo fazės. Ši valstybė narė teigia, kad praktiškai trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai dalyvauja atskiruose apibrėžtą laikotarpį trunkančiuose projektuose, pavyzdžiui, kuriant kinematografijos kūrinį arba statant teatro spektaklį.
Tokį vertinimą patvirtina šios aplinkybės: pirma, pagal šio įstatymo 7 straipsnį trumpalaikiams meno sektoriaus darbuotojams nepageidaujamo nedarbo atveju skiriama pagalba apskaičiuojama remiantis dirbtų dienų skaičiumi, atsižvelgiant į nedarbo dienų tarp dviejų projektų skaičių, ir, antra, šio įstatymo 8 straipsnyje numatytos trumpalaikio meno sektoriaus darbuotojo darbo knygelės paskirtis – registruoti darbuotojo veiklą, atliktą kiekvieną dieną. Tokiomis aplinkybėmis šio įstatymo 4 straipsnio aiškinimas, kad nuolatinį meno sektoriaus darbuotoją taip pat galima laikyti „trumpalaikiu meno sektoriaus darbuotoju“, neturi prasmės.
Be to, 1989 m. liepos 11 d. Didžiosios Hercogystės reglamento dėl Darbo kodekso L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 ir L. 125‑8 straipsnių taikymo 2 straipsnyje aiškiai išvardytos veiklos sritys (tarp jų – meno atlikėjų veikla), kuriose galima sudaryti terminuotas darbo sutartis dėl darbo vietų, į kurias dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių.
Toliau Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pabrėžia, kad Darbo kodekso L. 122‑5 straipsnio 3 dalis pagrįsta socialiniais veiksniais. Iš 2004 m. gegužės 26 d. įstatymo, kuriuo iš dalies keičiamas 1999 m. liepos 30 d. įstatymas dėl (a) nepriklausomo profesionalaus meno kūrėjo ir trumpalaikio meno sektoriaus darbuotojo statuso, (b) menininkų kūrybos skatinimo, parengiamųjų darbų matyti: kadangi gali pasirodyti sunku trumpalaikiams meno sektoriaus darbuotojams sudaryti neterminuotas darbo sutartis, o nepriklausomo (laisvai samdomo) darbuotojo statusas, kuriuo naudojasi daugelis meno kūrėjų ir techninių darbuotojų, dažnai susijęs su neapibrėžta padėtimi ir teisiškai neaiškiomis aplinkybėmis, minėta Darbo kodekso nuostata suformuluota taip, kad šiam specifiniam sektoriui būtų suteikta galimybė pakartotinai sudaryti terminuotas darbo sutartis, suteikiant darbuotojui garantijų ir lengvatų, ypač socialinės apsaugos srityje, kuriomis negali naudotis nepriklausomas laisvai samdomas darbuotojas.
Galiausiai Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pripažįsta, kad Liuksemburgo teisėje nenustatyta nei su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, kaip jie apibrėžti iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo 4 straipsnyje, paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių maksimali trukmė, kurios reikalaujama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies b punktą, nei šių sutarčių atnaujinimo skaičių apribojimas, kurio reikalaujama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies c punktą. Tačiau, anot šios valstybės narės, kuri remiasi Sprendimu
Márquez Somohano
(C‑190/13,
EU:C:2014:146
, 45 punktas), šių darbuotojų padėtį apibūdina „objektyvios priežastys“, kaip jos suprantamos Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a punkte ir Teisingumo Teismo praktikoje. Konkrečiai kalbant, minėti darbuotojai dalyvauja atskiruose apibrėžtą laikotarpį trunkančiuose projektuose ir darbdavio galimybė atnaujinti terminuotas darbo sutartis su tais pačiais darbuotojais lemia tam tikrą lankstumą ir socialines lengvatas. Beje, Komisija pritarė, kad darbas pagal atskirus projektus yra objektyvi priežastis, galinti pateisinti terminuotų sutarčių sudarymą paeiliui. Šiuo klausimu Liuksemburgo Didžioji Hercogystė primena, kad Teisingumo Teismas Sprendime
Kücük
(C‑586/10,
EU:C:2012:39
, 56 punktas) nusprendė, jog, kai objektyvią priežastį lemia ypatingas užduočių, kurias reikia atlikti, pobūdis, vien tai, kad darbdavys gali būti priverstas įdarbinti darbuotojus pagal vis atnaujinamas terminuotas darbo sutartis, nereiškia, kad nėra objektyvios priežasties pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a punktą ar kad piktnaudžiaujama pagal šį punktą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Komisija kaltina Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę neįvykdžius įsipareigojimų pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą, nes Liuksemburgo teisėje nėra jokios piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais prevencijos priemonės.
Reikia priminti, kad Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies tikslas yra įgyvendinti vieną iš šio susitarimo tikslų, t. y. apriboti atvejus, kai paeiliui sudaromos terminuotos darbo sutartys ar nustatomi terminuoti darbo santykiai, kurie laikomi galimu piktnaudžiavimo pažeidžiant darbuotojų teises šaltiniu, įtvirtinant tam tikras minimalios apsaugos nuostatas, skirtas, kad būtų išvengta pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų padėties neapibrėžtumo (žr. Sprendimo
Mascolo ir kt
., C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 ir C‑418/13,
EU:C:2014:2401
, 72 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Iš tiesų, kaip matyti iš Bendrojo susitarimo preambulės antros pastraipos ir jo bendrosios dalies 6 ir 8 punktų, darbo stabilumas suprantamas kaip svarbiausias darbuotojų apsaugos elementas, o terminuotos darbo sutartys darbdavių ir darbuotojų poreikius gali tenkinti tik tam tikromis aplinkybėmis (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 73 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Todėl siekiant neleisti piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį valstybės narės įpareigojamos nustatyti bent vieną iš joje nurodytų veiksmingų ir privalomų priemonių tais atvejais, kai jų vidaus teisėje nėra lygiaverčių teisinių priemonių. Šio punkto 1 dalies a–c punktuose nurodytos trys priemonės, susijusios atitinkamai su objektyviomis priežastimis, pateisinančiomis tokių darbo sutarčių ar santykių atnaujinimą, maksimalia bendra tokių paeiliui sudaromų darbo sutarčių ar santykių trukme ir jų atnaujinimo skaičiumi (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 74 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo klausimu valstybės narės turi diskreciją, nes gali imtis vienos ar kelių Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a–c punktuose nurodytų priemonių arba taikyti esamas lygiavertes teisines priemones, tačiau jos tai turi daryti atsižvelgdamos į specifinių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų poreikius (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 75 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Taip pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį valstybėms narėms nustatytas bendras tikslas – užkirsti kelią tokiems piktnaudžiavimo atvejams ir joms leidžiama pasirinkti būdus, kaip tai pasiekti, su sąlyga, kad jie neprieštarauja Bendrojo susitarimo tikslui ar nepašalins jo veiksmingo poveikio (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 76 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Be to, kaip matyti iš Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies ir pagal šio susitarimo preambulės trečią pastraipą bei jo bendrųjų nuostatų 8 ir 10 punktus, įgyvendindamos Bendrąjį susitarimą, valstybės narės turi teisę, jei tai objektyviai pateisinama, atsižvelgti į konkrečius poreikius, susijusius su specifiniais veiklos sektoriais ir (arba) atitinkamomis darbuotojų kategorijomis (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 70 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šioje byloje neginčijama, kad nagrinėjamoje nacionalinėje teisėje leidžiama įdarbinti trumpalaikius meno sektoriaus darbuotojus pagal paeiliui sudaromas terminuotas darbo sutartis, nenumačius jokios priemonės apriboti bendrą tokių sutarčių maksimalią trukmę arba jų atnaujinimo skaičių, kaip to reikalaujama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies b ir c punktus. Konkrečiai kalbant, kaip matyti iš pačios Darbo kodekso L. 122‑5 straipsnio 3 dalies formuluotės, terminuotas darbo sutartis, sudarytas su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, kaip jie apibrėžti iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo 4 straipsnyje, galima atnaujinti daugiau nei du kartus, net jei jų bendra trukmė viršija dvidešimt keturis mėnesius, ir jos netampa neterminuotos. Taip pat neginčijama, kad, kiek tai susiję su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais, šiame teisės akte nėra teisinių priemonių, lygiaverčių nurodytoms Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalyje.
Tokiomis sąlygomis svarbu, kad su tokiais darbuotojais paeiliui sudarytų terminuotų darbo sutarčių atnaujinimą pateisintų „objektyvi priežastis“, kaip ji suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a punktą.
Kaip nurodyta Bendrojo susitarimo bendrosios dalies 7 punkte ir kaip matyti iš šio sprendimo 37 punkto, jį sudariusių šalių nuomone, terminuotų darbo sutarčių, grindžiamų objektyviomis priežastimis, naudojimas yra piktnaudžiavimo prevencijos priemonė (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 86 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Dėl šios sąvokos „objektyvios priežastys“ Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad ją reikia suprasti kaip skirtą apibrėžtoms ir konkrečioms aplinkybėms, apibūdinančioms konkrečią veiklą, todėl šiame konkrečiame kontekste galinčioms pateisinti terminuotų darbo sutarčių sudarymą paeiliui. Šias aplinkybes gali lemti, pavyzdžiui, ypatingas užduočių, kurioms atlikti šios sutartys buvo sudarytos, pobūdis ir savybės arba tam tikrais atvejais teisėto valstybės narės socialinės politikos tikslo siekimas (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 87 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Tačiau nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią, remiantis įstatymo ar kito teisės akto norma, tik bendrai ir abstrakčiai leidžiama paeiliui sudaryti terminuotas darbo sutartis, negali būti suderinama su šio sprendimo ankstesniame punkte nurodytais reikalavimais. Iš tiesų, tokia visiškai formali nuostata, neleidžianti nustatyti objektyvių ir skaidrių kriterijų, kad būtų galima patikrinti, ar tokių sutarčių atnaujinimas iš tiesų atitinka tikrą poreikį, leidžia pasiekti numatytą tikslą ir yra tam reikalinga. Taigi tokia nuostata kelia realų pavojų, kad šios rūšies sutartys bus sudaromos piktnaudžiaujant, todėl yra nesuderinama su Bendrojo susitarimo tikslu ir veiksmingumu (Sprendimo
Mascolo ir kt
.,
EU:C:2014:2401
, 88 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo atveju dėl Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės argumento, kad trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai, kaip jie suprantami pagal Liuksemburgo teisę, realiai dalyvauja atskiruose apibrėžtą laikotarpį trunkančiuose projektuose, reikia pažymėti, kad, net jei dėl tokių projektų darbdaviui atsiranda laikinų įdarbinimo poreikių ir tokie poreikiai gali būti „objektyvios priežastys“, pateisinančios terminuotų darbo sutarčių atnaujinimą, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a punktą, ši valstybė narė nepaaiškina, kaip pagal nacionalinius teisės aktus reikalaujama, kad trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai, kaip jie suprantami pagal Liuksemburgo teisę, vykdytų veiklą tokiuose projektuose. Atvirkščiai, kaip tai pabrėžia ir Komisija, iš pačios sąvokos „trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai“ apibrėžties teksto, esančio iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 30 d. įstatymo 4 straipsnyje, matyti, kad šioje apibrėžtyje nekalbama nei apie šių darbuotojų laikinumą, nei apie jų veiklą.
Be to, kaip tvirtina Komisija, teiginį, kad visi trumpalaikiai meno sektoriaus darbuotojai, kaip jie suprantami pagal Liuksemburgo teisę, įgyvendina laikinus projektus, paneigia Darbo kodekso L. 122‑1 straipsnio tekstas. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 7 ir 24 punktų, šio straipsnio 1 dalyje nustatyta taisyklė, kad terminuotas darbo sutartis išimties tvarka galima sudaryti konkrečioms nenuolatinėms užduotims atlikti. Šio straipsnio 2 dalyje pateikiama šios taisyklės taikymo pavyzdžių, tarp kurių „darbo vietos tam tikruose sektoriuose, į kurias dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių; šių sektorių ir darbo vietų sąrašas paskelbtas Didžiosios Hercogystės teisės aktuose“. Tačiau to paties straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad „nukrypstant nuo šio straipsnio (1) ir (2) dalių“ terminuotas darbo sutartis galima sudaryti ir su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais.
Vadinasi, trumpalaikiams meno sektoriaus darbuotojams patikėtos užduotys nebūtinai turi atitikti Darbo kodekso L. 122‑1 straipsnyje nustatytus konkretumo ir nenuolatinumo kriterijus, todėl šių darbuotojų atliekamas darbas nebūtinai yra laikino pobūdžio. Taigi reikia pripažinti, kad nagrinėjami Liuksemburgo teisės aktai netrukdo darbdaviams su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais paeiliui sudaryti terminuotų darbo sutarčių dėl nuolatinių ir tęstinių poreikių personalo srityje patenkinimo.
Dėl tokios išvados negali sukelti abejonių ir šio sprendimo 31 punkte pateiktas argumentas, pagrįstas 1989 m. liepos 11 d. Didžiosios Hercogystės reglamento nuostatomis. Pateikdama šį argumentą Liuksemburgo Didžioji Hercogystė iš tiesų tik tvirtina, kad pagal minėtą reglamentą galima sudaryti terminuotas darbo sutartis meno atlikėjų sektoriuje, įdarbinant darbo vietose, į kurias dėl atliekamos veiklos pobūdžio arba dėl šioms darbo vietoms būdingo laikinumo įprasta įdarbinti nesudarant neterminuotų darbo sutarčių. Tačiau ši valstybė narė nepaaiškina, kokį poveikį šis reglamentas daro Darbo kodekso L. 122‑1 straipsnio 3 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sričiai arba aiškinimui; pagal šią nuostatą, kaip matyti iš šio sprendimo 7, 47 ir 48 punktų, darbdaviams leidžiama įdarbinti trumpalaikius meno sektoriaus darbuotojus pagal terminuotas darbo sutartis taip pat ir nelaikinoms užduotims atlikti. Trumpalaikių meno sektoriaus darbuotojų teisinė padėtis, kurią lemia nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip jos pateiktos Teisingumo Teismui, netenkina aiškumo ir tikslumo reikalavimų, kurie taikomi perkeliantiesiems nacionalinės teisės aktams (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Komisija / Ispanija
, C‑151/12,
EU:C:2013:690
, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis sąlygomis, net jei nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais siekiama Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nurodyto tikslo suteikti trumpalaikiams meno sektoriaus darbuotojams tam tikro lankstumo ir socialinių lengvatų, jų darbdaviams siūlant galimybę pakartotinai įdarbinti šiuos darbuotojus pagal terminuotas darbo sutartis, toks tikslas negali padaryti šių teisės aktų suderinamų su Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalies a punktu, nes pagal šio sprendimo 44 punkte minėtą teismo praktiką neįrodo, kad esama apibrėžtų ir konkrečių aplinkybių, apibūdinančių nagrinėjamą veiklą, todėl šiame konkrečiame kontekste pateisinančių terminuotų darbo sutarčių sudarymą paeiliui.
Žinoma, kaip jau pažymėta šio sprendimo 40 punkte, valstybė narė turi teisę, įgyvendindama Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį, atsižvelgti į konkrečius specifinio veiklos sektoriaus poreikius, tačiau vis tiek šios teisės negalima suprasti kaip leidžiančios tame sektoriuje nevykdyti įsipareigojimo numatyti tinkamą piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis prevencijos priemonę ir prireikus bausti už tokį piktnaudžiavimą. Iš tiesų, jei valstybei narei būtų leista nevykdyti šio įsipareigojimo remiantis, pavyzdžiui, lankstumo, kurį lemia galimybė naudotis terminuotomis darbo sutartimis, tikslu, būtų pažeistas vienas iš Bendruoju susitarimu siekiamų tikslų, apie kurį priminta šio sprendimo 35 ir 36 punktuose, t. y. darbo stabilumo siekis, suprantamas kaip svarbiausias darbuotojų apsaugos elementas, taip pat gali būti, kad itin sumažėtų kategorijų, prie kurių priskiriami asmenys gali pasinaudoti Bendrojo susitarimo 5 punkte numatytomis apsaugos priemonėmis.
Taigi reikia konstatuoti, kad iš šioje byloje Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos matyti, jog nagrinėjamuose Liuksemburgo teisės aktuose nėra piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais prevencijos priemonės, kaip ji suprantama pagal Bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalį, o tai prieštarauja šio sprendimo 37 punkte minėtai teismo praktikai. Todėl Komisijos pareikštas ieškinys yra pagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad nepanaikinusi nuostatų, nukrypstančių nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais prevencijos priemonių, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrojo susitarimo 5 punktą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas ir buvo nustatyta, kad neįvykdyti įsipareigojimai, pastaroji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

1.
Nepanaikinusi nuostatų, nukrypstančių nuo piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis su trumpalaikiais meno sektoriaus darbuotojais prevencijos priemonių, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1999 m. kovo 18 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis, esančio 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl ETUC, UNICE ir CEEP bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis priede, 5 punktą.

2.
Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.