CELEX: 62010CJ0271
92/100/EGK irányelv
Szerzői és szomszédos jogok
Nyilvános haszonkölcsönzés
A szerzők díjazása
Megfelelő jövedelem

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén
a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról szóló, 1992. november 19‑i 92/100/EGK tanácsi irányelv (HL L 346., 61. o.; magyar
nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 120. o.) 5. cikkének (1) bekezdésében (jelenleg a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési
jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/115/EK
európai parlamenti és tanácsi irányelv [HL L 376., 28. o.] 6. cikkének (1) bekezdése) szereplő, a szerzői jogok jogosultjai
számára, nyilvános haszonkölcsönbe adás címén fizetett „díjazás” fogalmának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Vereniging van Educatieve en Wentenschappelijke Auteurs (VEWA) által a Belgische Staattal szemben a szerzőket,
az előadókat vagy az előadóművészeket, a hangfelvétel‑előállítókat és a filmek első rögzítésének előállítóit a nyilvános haszonkölcsönbe
adásért megillető díjazáshoz való jogról szóló, 2004. április 25‑i királyi rendelet (a továbbiakban: királyi rendelet) megsemmisítése
iránt indított eljárásban terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 92/100 irányelv hetedik, tizennegyedik, tizenötödik és tizennyolcadik preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„mivel a szerzők és előadóművészek alkotó és művészi tevékenysége megkívánja, hogy további alkotó és művészi tevékenységük
biztosítása érdekében megfelelő jövedelmük legyen; mivel a hangfelvételek és filmek előállításához szükséges ráfordítások
különösen jelentősek és kockázatosak; mivel e jövedelem és a ráfordítás megtérülésének lehetősége csak akkor biztosítható
hatékonyan, ha a jogosultak megfelelő jogi védelemben részesülnek;
[…]
mivel amennyiben a közönség számára nyitva álló intézmény általi haszonkölcsönbe adásnál olyan díjat kell fizetni, amelynek
összege nem haladja meg az intézmény működési költségeinek fedezéséhez szükséges mértéket, akkor ezen irányelv értelmében
ez nem minősül közvetlen vagy közvetett gazdasági vagy kereskedelmi előnynek;
mivel szükséges olyan szabályozás bevezetése, amely a szerzőknek és előadóművészeknek elidegeníthetetlen jogot biztosít a
méltányos díjazásra, […];
[…]
mivel szükséges legalább a szerzők jogainak védelme a nyilvános haszonkölcsönbe adás tekintetében különleges szabályozás bevezetésével,
és mivel az ezen irányelv 5. cikke alapján hozott intézkedéseknek összhangban kell lenniük a közösségi joggal, különösen a
Szerződés 7. cikkével”.
A 92/100 irányelv 1. cikkének (1)–(3) bekezdése kifejti:
„(1)      E fejezet rendelkezéseinek megfelelően és az 5. cikk rendelkezéseire is figyelemmel, a tagállamok biztosítják a jogot a szerzői
jogi védelemben részesülő művek eredeti vagy többszörözött példányai és egyéb, a 2. cikk (1) bekezdésében meghatározott védelem
alatt álló teljesítmények bérbeadásának és haszonkölcsönbe adásának engedélyezésére, illetve megtiltására.
(2)      Ezen irányelv alkalmazásában »bérbeadás« a határozott időre történő használatba adás közvetlen vagy közvetett gazdasági vagy
kereskedelmi előny érdekében.
(3)      Ezen irányelv alkalmazásában »haszonkölcsönbe adás« a közönség számára nyitva álló intézmény útján határozott időre történő
használatba adás, amely sem közvetlenül, sem közvetetten nem irányul gazdasági vagy kereskedelmi előny szerzésére.”
A 92/100 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ha egy szerző vagy előadóművész hangfelvételre vagy egy film eredeti vagy többszörözött példányára vonatkozó bérbeadási jogát
a hangfelvétel vagy film előállítójára ruházta vagy nekik átengedte, a szerző vagy előadóművész a bérbeadás ellenében [helyesen:
címén] továbbra is megfelelő díjazást követelhet.”
A 92/100 irányelv 5. cikkének (1)–(3) bekezdése kimondja:
„(1)      A tagállamok a nyilvános haszonkölcsönbe adás tekintetében kivételeket határozhatnak meg az 1. cikkben foglalt kizárólagos
jog alól, amennyiben legalább a szerzők e haszonkölcsönbe adás ellenében [helyesen: címén] díjazásban részesülnek. A tagállamok
szabadon, kultúrpolitikai célkitűzéseiknek megfelelően határozhatják meg e díjazás mértékét.
(2)      Amennyiben a tagállamok az 1. cikkben foglalt kizárólagos haszonkölcsönbe adási jogot hangfelvételek, filmek és számítógépi
programok esetében nem alkalmazzák, legalább a szerzők számára díjigényt [helyesen: díjazást] biztosítanak.
(3)      A tagállamok az intézmények bizonyos kategóriáit mentesíthetik az (1) és (2) bekezdésben foglalt díjfizetési kötelezettség
alól.”
A 92/100 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerint:
„A tagállamok biztosítják azt a jogot, amelynek célja, hogy a felhasználó egy egyszeri méltányos díjat fizessen a hangfelvétel
kereskedelmi célú nyilvánosságra hozatala, illetve e hangfelvétel példányának vezeték nélküli sugárzása vagy egyéb módon a
nyilvánossághoz közvetítése esetén, valamint hogy ezen díjat az érintett előadóművészek és hangfelvétel‑előállítók között
felosszák. […]”

A nemzeti szabályozás
Az 1994. június 30‑i törvény
A szerzői és szomszédos jogokról szóló 1994. június 30‑i törvény (a Moniteur belge 1994. július 27‑i száma, 19297. o.) a 2005‑től
hatályos változatában (a továbbiakban: 1994. június 30‑i törvény) ülteti át a 92/100 irányelvet.
E törvény 23. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
„A szerző nem tilthatja meg irodalmi művek, adatbázisok, fényképészeti alkotások, zenemű‑partitúrák, hangfelvételek és audiovizuális
művek haszonkölcsönbe adását, ha e haszonkölcsönbe adást oktatási és kulturális célból az állami szervek által elismert vagy
hivatalosan e célra létesített intézmények végzik.”
Az említett törvény 47. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Az előadóművész, az előadó és az előállító nem tilthatja meg hangfelvételek vagy filmek első rögzítésének haszonkölcsönbe
adását, ha e haszonkölcsönbe adást oktatási és kulturális célból az állami szervek által elismert vagy hivatalosan e célra
létesített intézmények végzik.”
Az 1994. június 30‑i törvény 62. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)      Az irodalmi műveknek, az adatbázisoknak, a fényképészeti alkotásoknak vagy a zenemű‑partitúráknak a 23. cikkben foglalt feltételek
melletti haszonkölcsönbe adása esetén a szerzőt és a szerkesztőt díjazás illeti meg.
(2)      A hangfelvételeknek vagy az audiovizuális műveknek a 23. és a 47. cikkben foglalt feltételek melletti haszonkölcsönbe adása
esetében a szerző, az előadóművész vagy az előadó és az előállító díjazásra jogosult.”
E törvény 63. cikkének első és harmadik bekezdése ekképp rendelkezik:
„A jogkezelő intézmények és szervezetek meghallgatását követően a Király megállapítja 62. cikkben említett díjazások mértékét.
[…]
[…]
A Közösségekkel való konzultációt követően és adott esetben a kezdeményezésükre a Király az állami szervek által elismert
vagy létesített intézmények bizonyos kategóriáira vonatkozóan mentességet vagy haszonkölcsönbe adásonkénti átalánydíjat állapít
meg a 62. cikkben foglalt díjazás meghatározása céljából.”
A királyi rendelet
A királyi rendelet a 92/100 irányelv 5. cikkét ülteti át.
A királyi rendelet 4. cikkének első, második és harmadik bekezdése a következőképpen szól:
„A[z 1994. június 30‑i] törvény 62. cikkében szereplő díjazást évi 1 [eurónak] megfelelő átalányösszegben állapítják meg a
2. cikk szerinti haszonkölcsönzést végző intézménybe beiratkozott nagykorú személyek után, amennyiben e személyek a tárgyidőszakban
legalább egy kölcsönzést végeztek.
A[z 1994. június 30‑i] törvény 62. cikkében szereplő díjazást évi 0,5 [eurónak] megfelelő átalányösszegben állapítják meg
a 2. cikk szerinti haszonkölcsönzést végző intézménybe beiratkozott kiskorú személyek után, amennyiben e személyek a tárgyidőszakban
legalább egy kölcsönzést végeztek.
Ha valaki egynél több haszonkölcsönzést végző intézménybe van beiratkozva, a díjazás összegét csak egyszer kell megfizetnie.”

Az alapjogvita és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A VEWA egy belga szerzői jogi jogkezelő szervezet.
2004. július 7‑én a VEWA megsemmisítés iránti keresetet indított a királyi rendelettel szemben a Raad van State (államtanács)
előtt.
Keresetének alátámasztására a VEWA különösen azt állítja, hogy a királyi rendelet 4. cikke, amely személyenként évi 1 eurós
átalánydíjazást állapít meg, sérti a 92/100 irányelv rendelkezéseit, amelyek megkövetelik, hogy a haszonkölcsönbe adásért
vagy a bérbeadásáért „méltányos díjazást” fizessenek.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 92/100 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése és 8. cikkének (2) bekezdése a
„méltányos díjazásra” hivatkozik, míg ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése mindössze „díjazást” említ. Hozzáfűzi, hogy
jóllehet a Bíróságnak már volt alkalma az említett irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében szereplő „méltányos díjazás” fogalmát
értelmezni (a C‑245/00. sz. SENA‑ügyben 2003. február 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1251. o.]), és a 92/100 irányelv 5. cikkének
(3) bekezdésében szereplő azon lehetőségről határozni, hogy az intézmények bizonyos kategóriái mentesíthetők a díjfizetési
kötelezettség alól (a C‑36/05. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2006. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑10313. o.]),
még soha nem nyilatkozott az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében szereplő „díjazás” fogalmáról.
E körülmények között a Raad van State az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [92/100 irányelv] 5. cikkének (1) bekezdésével, jelenleg a [2006/115 irányelv] 6. cikkének (1) bekezdésével
egy olyan nemzeti rendelkezés, amely díjazás címén nagykorú személyenként évi 1 [eurós], kiskorú személyenként pedig évi 0,5 [eurós]
átalányösszeget állapít meg?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság kérdése lényegében arra irányul, hogy a 92/100 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésével ellentétes‑e
az alapügyben szereplőhöz hasonló, olyan rendszert bevezető jogszabály, mely szerint a nyilvános haszonkölcsönbe adás esetén
a szerzőket megillető díjazást kizárólag a közintézményekbe beiratkozott kölcsönvevők számától függően, kölcsönvevőnként megállapított
évi átalányösszeg alapján kell kiszámítani.
Legelőször is emlékeztetni kell arra, hogy a 92/100 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerzők kizárólagos joggal
rendelkeznek a haszonkölcsönbe adás engedélyezésére, illetve megtiltására. Kimondottan a nyilvános haszonkölcsönbe adást illetően
a 92/100 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése azonban lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy kivételeket határozzanak meg
e kizárólagos jog alól.
Amennyiben a kivételek e fakultatív meghatározása sérti a szerzők kizárólagos jogait, mivel megfosztja ez utóbbiakat a haszonkölcsönbe
adás adott formájának engedélyezésére vagy megtiltására vonatkozó joguktól, e lehetőség attól függ, hogy a szerzők díjazást
kapjanak e haszonkölcsönbe adás címén.
Először is annak pontosítása érdekében, hogy kik azok az alanyok, akiknek nyilvános haszonkölcsönbe adás esetén a szerzőket
megillető díjazást meg kell fizetniük, ki kell emelni, hogy a 92/100 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése a haszonkölcsönbe
adást a közönség számára nyitva álló intézmény útján olyan határozott időre történő használatba adásként határozza meg, amely
nem irányul gazdasági vagy kereskedelmi előny szerzésére. E meghatározásból és az említett irányelv céljából arra lehet következtetni,
hogy az alkotások közintézmények általi használatba adása, amely lehetővé teszi a kikölcsönzésüket, és nem az egyes alkotások
ezen intézményekbe beiratkozott személyek általi tényleges kikölcsönzése minősül azon tevékenységnek, amely a szerzőket megillető
díjfizetési kötelezettség eredete. Ennélfogva főszabály szerint e használatba adást végző szervezetek feladata a szerzőket
megillető díjazás megfizetése.
Ezt a megállapítást hallgatólagosan megerősíti a 92/100 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése, amely lehetővé teszi a tagállamoknak,
hogy a haszonkölcsönbe adást végző intézmények bizonyos kategóriáit mentesítsék a díjfizetési kötelezettség alól.
Ezt követően a díjazás fogalmát illetően, a Bíróság korábban úgy határozott, hogy a közösségi jog egységes alkalmazásának
követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami
jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó közösségi jogi rendelkezést az egész Közösségben önállóan és egységesen kell értelmezni,
figyelembe véve a rendelkezés összefüggéseit és a kérdéses szabályozás célját (lásd többek között a C‑357/98. sz. Yiadom‑ügyben
2000. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑9265. o.] 26. pontját és a fent hivatkozott SENA‑ügyben hozott ítélet 23. pontját).
Ez a 92/100 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében szereplő „díjazás” fogalmára is érvényes, amelyet ez utóbbi rendelkezés
nem határoz meg (a „méltányos díjazás” fogalmát illetően lásd analógia útján a fent hivatkozott SENA‑ügyben hozott ítélet
24. pontját).
Azon összefüggést illetően, amelybe a díjazás fogalma illeszkedik, meg kell jegyezni, hogy a 92/100 irányelv nem az egyetlen
jogi aktus a szellemi tulajdon területén, és hogy az uniós jogrend egységéből és koherenciájából eredő követelményeket figyelembe
véve a díjazás e fogalmát a szellemi tulajdonról szóló valamennyi irányelvben megállapított szabályokra és elvekre tekintettel
kell értelmezni, ahogyan a Bíróság ezeket értelmezte.
E tekintetben a Bíróság az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról
szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. kötet,
1. fejezet, 230. o., helyesbítés: HL L 314., 2008.11.25., 16. o.) 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő magáncélú
másolat többszörözésének területére vonatkozó „méltányos díjazás” fogalmának értelmezésekor a Bíróság kimondta, hogy e méltányos
díjazásnak az a célja, hogy a szerzők a védelem alatt álló műveik engedélyük nélküli felhasználásáért megfelelő ellentételezésben
részesüljenek, ily módon azt úgy kell tekinteni, mint a szerző által a többszörözési tevékenység miatt elszenvedett hátrány
ellenértékét (lásd ebben az értelemben a C‑467/08. sz. Padawan‑ügyben 2010. október 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
tették közzé] 39. és 40. pontját).
Kétségtelen, hogy a 92/100 irányelvben a kizárólagos szerzői jog alóli kivétel meghatározása során a közösségi jogalkotó a
2001/29 irányelvben szereplő „compensation” [a magyarban: díjazás] fogalma helyett a „rémunération” [a magyarban: díjazás]
fogalmát használta. A „díjazás” utóbbi fogalmának azonban szintén az a célja, hogy ellentételezést biztosítson a szerzők számára,
mivel hasonló helyzetben kerül sor ennek alkalmazására, amikor a nyilvános haszonkölcsönbe adás során a szerzők engedélye
nélkül használják fel a műveket, hátrányt okozva ezáltal ez utóbbiak számára.
Meg kell továbbá jegyezni, hogy a 92/100 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése csupán a „díjazásra” vonatkozik, míg ugyanezen
irányelv bérbeadásra vonatkozó 4. cikkének (1) bekezdése rendszeresen a „méltányos díjazásra” utal. A „méltányos díjazás”
fogalma szintén megjelenik ezen irányelvnek a sugárzásra vagy a nyilvánossághoz való közvetítésre vonatkozó 8. cikkének (2) bekezdésében.
Ennélfogva e megszövegezési különbség azt jelenti, hogy a hivatkozott két fogalmat nem azonosan kell értelmezni.
A 92/100 irányelv tizennyolcadik preambulumbekezdéséből továbbá kitűnik, hogy a szerzők jogainak védelme érdekében szükséges
a nyilvános haszonkölcsönbe adásra vonatkozóan különleges szabályozást bevezetni. Következésképpen a nyilvános haszonkölcsönbe
adás rendszerét meg kell különböztetni az ezen irányelvben meghatározott egyéb rendszerektől. Ugyanígy meg kell különböztetni
az említett rendszerek különböző elemeit, beleértve a szerzők ellentételezésére irányuló elemeket is.
Végezetül a díjazás összegét illetően meg kell jegyezni, hogy a Bíróság a 92/100 irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében szereplő
„méltányos díjazás” fogalmát illetően már kimondta, hogy e díjazás megköveteli, hogy a méltányos jellegét többek között a
védelem alatt álló alkotásnak a gazdasági kapcsolatokban képviselt használati értéke alapján vizsgálják (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott SENA‑ügyben hozott ítélet 37. pontját).
Márpedig – amint a jelen ítélet 23. pontjában felidézésre került – a 92/100 irányelv 1. cikkének (3) bekezdésével összhangban
a haszonkölcsönbe adásnak nincs közvetlenül vagy közvetetten gazdasági vagy kereskedelmi jellege. E körülmények között nyilvános
haszonkölcsönbe adás esetén valamely védelem alatt álló alkotás felhasználása nem vizsgálható a gazdasági kapcsolatokban képviselt
értéke alapján. Következésképpen a díjazás összege szükségszerűen kevésbé jelentős, mint a méltányos díjazásnak megfelelő
összeg, illetve akár átalányjelleggel is meghatározható a szóban forgó valamennyi védelem alatt álló alkotás használatba adásának
ellentételezése céljából.
Ekképp a megállapítandó díjazásnak – a 92/100 irányelv hetedik preambulumbekezdésében szereplő előírással összhangban – lehetővé
kell tennie a szerzők számára, hogy megfelelő jövedelmük legyen. Az összege tehát nem lehet pusztán szimbolikus.
Kimondottan a nyilvános haszonkölcsönbe adás esetén a szerzőket megillető díjazás összegének meghatározására szolgáló kritériumokat
illetően emlékeztetni kell arra, hogy nem létezik semmilyen olyan objektív indok, amely egy egységes méltányos díjazás meghatározása
pontos szabályainak a közösségi bíróság általi rögzítését igazolná, amely szükségszerűen arra vezetné a Bíróságot, hogy a
tagállamok feladatát vegye át, akik számára a 92/100 irányelv ugyanakkor nem ír elő kötelezően semmilyen különös szempontot.
Így kizárólag a tagállamok feladata, hogy a közösségi jog, és többek között a 92/100 irányelv által előírt keretek között
meghatározzák a területükön e közösségi jogi fogalom tiszteletben tartásának biztosítását leginkább szolgáló szempontokat
(lásd analógia útján a fent hivatkozott SENA‑ügyben hozott ítélet 34. pontját).
E tekintetben a 92/100 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének szövege széles mérlegelési jogkört hagy a tagállamoknak. Ugyanis
a saját kultúrpolitikai célkitűzéseik alapján határozhatják meg a szerzőket nyilvános haszonkölcsönbe adás esetén megillető
díjazás összegét.
Mivel azonban a díjazás – amint a jelen ítélet 28. és 29. pontjában megállapításra került – a szerzőknek a műveik engedélyük
nélküli használata miatt okozott hátrány ellenértékének minősül, e díjazás összegének megállapítása nem lehet teljesen független
az ilyen hátrány alkotóelemeitől. Mivel e hátrány a nyilvános haszonkölcsönbe adásból, vagyis a védelem alatt álló alkotások
közönség számára nyitva álló intézmény útján történő használatba adásából származik, a fizetendő díjazás összegének figyelembe
kellene vennie e használatba adás mértékét.
Ily módon minél magasabb a nyilvános haszonkölcsönbe adást végző intézmény által használatba adott, védelem alatt álló alkotások
száma, annál nagyobb a szerzői jogok sérelme. Ebből következik, hogy az ezen intézmény által fizetendő díjazás összegének
figyelembe kell vennie a nyilvánosság használatába adott alkotások számát, és azt, hogy következésképpen a nyilvános haszonkölcsönbe
adást végző nagy intézményeknek jelentősebb mértékű díjazást kellene fizetniük, mint a kisebb intézményeknek.
Ezen túlmenően az érintett közönség, nevezetesen a haszonkölcsönbe adást végző intézménybe beiratkozott kölcsönzők száma szintén
relevánsnak minősül. Ugyanis minél magasabb azoknak a személyeknek a száma, akik hozzáférhetnek a védelem alatt álló alkotásokhoz,
annál jelentősebb mértékű a szerzői jogok sérelme. Ebből következik, hogy a szerzőket megillető díjazás összegének figyelembe
kellene vennie az ezen intézménybe beiratkozott kölcsönvevők számát is.
Az alapügyben nem vitatott, hogy a királyi rendelettel bevezetett rendszer a nyilvános haszonkölcsönbe adást végző intézményekbe
beiratkozott kölcsönvevők számát, és nem a közönség használatába adott alkotások számát veszi figyelembe. Így e figyelembevétel
nem veszi kellőképpen tekintetbe a szerzők által elszenvedett hátrány mértékét, sem pedig azt az elvet, miszerint ez utóbbiaknak
olyan díjazásban kell részesülniük, amely a 92/100 irányelv hetedik preambulumbekezdésében hivatkozott megfelelő jövedelemmel
egyenértékű.
E rendelet 4. cikkének (3) bekezdése továbbá előírja, hogy ha valaki több intézménybe van beiratkozva, a díjazást csak egyszer
kell megfizetnie. A VEWA a tárgyaláson ezzel kapcsolatban azt állította, hogy Belgium francia közösségében lévő intézmények
80%‑a arra hivatkozik, hogy az olvasóik nagy része más haszonkölcsönzést végző intézményekbe is beiratkozott, és hogy következésképpen
ezen olvasókat nem veszik figyelembe az érintett szerző díjazásának kifizetése során.
E körülmények között az említett rendszer ahhoz vezethet, hogy számos intézmény ténylegesen csaknem mentesül mindenfajta díjfizetési
kötelezettség alól. Márpedig e mentesülés valójában nem felel meg a 92/100 irányelv Bíróság által értelmezett 5. cikke (3) bekezdésének,
miszerint kizárólag a 92/100 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése alapján potenciálisan díjfizetésre kötelezett intézménykategóriák
korlátozott száma mentesíthető e fizetés alól (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet
32. pontját).
Következésképen az előzőekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/100 irányelv 5. cikkének
(1) bekezdésével ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló, olyan rendszert bevezető jogszabály, mely szerint a nyilvános
haszonkölcsönbe adás esetén a szerzőket megillető díjazást kizárólag a közintézményekbe beiratkozott kölcsönvevők számától
függően, kölcsönvevőnként megállapított évi átalányösszeg alapján kell kiszámítani.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
A bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos
jogokról szóló, 1992. november 19‑i 92/100/EGK tanácsi irányelv 5. cikkének (1) bekezdésével ellentétes az alapügyben szereplőhöz
hasonló, olyan rendszert bevezető jogszabály, mely szerint a nyilvános haszonkölcsönbe adás esetén a szerzőket megillető díjazást
kizárólag a közintézményekbe beiratkozott kölcsönvevők számától függően, kölcsönvevőnként megállapított évi átalányösszeg
alapján kell kiszámítani.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.