CELEX: 62013CJ0293
Apeliacinis skundas
Konkurencija
Karteliai
Europos bananų rinka
Derinimas nustatant referencines kainas
Dviejų bendrovių kaip „ekonominio vieneto“ sąvoka
„Lemiamos įtakos“ sąvoka
Bendrovės elgesio priskyrimas kitai bendrovei
Įrodymų iškraipymas
Įrodinėjimo pareiga
In dubio pro reo principas
„Vieno tęstinio pažeidimo“ sąvoka
„Suderintų veiksmų“ sąvoka
„Pažeidimo dėl tikslo“ sąvoka
Kartelyje dalyvaujančios įmonės
Informacijos perdavimas Komisijai
Teisės aktuose nustatyta pareiga
Apimtis
Teisė atsisakyti duoti parodymus prieš save
Pirmojoje instancijoje į bylą įstojusi šalis
Priešpriešinis apeliacinis skundas
Priimtinumas

Apeliaciniu skundu byloje C‑293/13 P
Fresh Del Monte Produce Inc
. (toliau –
Del Monte
) prašo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Del Monte Produce / Komisija
(T‑587/08,
EU:T:2013:129
, toliau – skundžiamas sprendimas); šiuo sprendimu, pirma, buvo atmestas jos ieškinys, kuriuo buvo siekiama panaikinti 2008 m. spalio 15 d. Komisijos sprendimą C(2008) 5955 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/39.188 – Bananai) (toliau – ginčijamas sprendimas), ir, antra, patenkintas jos prašymas sumažinti jai ginčijamu sprendimu skirtą baudą.
Priešpriešiniu apeliaciniu skundu byloje C‑293/13 P
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG
(toliau –
Weichert
) prašo panaikinti skundžiamą sprendimą.
Apeliaciniu skundu byloje C‑294/13 P Europos Komisija prašo panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 punktą, kuriame Bendrasis Teismas nusprendė sumažinti
Del Monte
ginčijamu sprendimu skirtą baudą.
Jei Teisingumo Teismas patenkintų Komisijos apeliacinį skundą byloje C‑294/13 P, atitinkamuose priešpriešiniuose apeliaciniuose skunduose šioje byloje
Del Monte
ir
Weichert
prašo, pirma, panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek Bendrasis Teismas nusprendė, kad jos negali remtis teise atsisakyti duoti parodymus prieš save, ir, antra, sumažinti joms solidariai skirtą baudą.
Teisinis pagrindas
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1
, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsnio „Prašymai pateikti informaciją“ 1–4 dalyse nustatyta:
„1.   Kad atliktų savo pareigas, skirtas jai šiuo reglamentu, Komisija gali paprastu prašymu ar sprendimu paprašyti įmones ir įmonių asociacijas pateikti visą reikiamą informaciją.
2.   Paprastame prašyme pateikti informaciją, siunčiamame įmonei ar įmonių asociacijai, Komisija nurodo prašymo teisinį pagrindą ir tikslą, nurodo, kokia informacija reikalinga, nustato laikotarpį, per kurį informacija turi būti pateikta, ir nurodo 23 straipsnyje numatytas nuobaudas už neteisingos ar klaidinančios informacijos pateikimą.
3.   Jei Komisija nurodo įmonėms ir įmonių asociacijoms pateikti informaciją sprendimu, sprendime ji nurodo prašymo teisinį pagrindą ir tikslą, nurodo, kokios informacijos reikia, ir nustato laikotarpį, per kurį informacija turi būti pateikta. Taip pat nurodomos 23 straipsnyje numatytos nuobaudos ir nurodomos ar skiriamos 24 straipsnyje numatytos nuobaudos. Be to, nurodoma teisė į sprendimo peržiūrėjimą Teisingumo Teisme.
4.   Prašomą informaciją įmonės ar įmonių asociacijos vardu teikia įmonių savininkai ar jų atstovai, o juridinių asmenų, bendrovių ar firmų arba asociacijų, neturinčių juridinio asmens statuso – asmenys, įgalioti jiems atstovauti pagal įstatymus ar įstatus. Reikiamai įgalioti teisininkai gali teikti šią informaciją savo klientų vardu. Visa atsakomybė už informacijos išsamumą, teisingumą ir tikrumą tenka pastariesiems.“
To paties reglamento 23 straipsnio „Baudos“ 1 dalies a ir b punktuose patikslinama:
„Komisija savo sprendimu gali skirti įmonėms ir įmonių asociacijoms baudas, neviršijančias 1 % bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais, jei įmonė ar asociacija tyčia ar dėl neatsargumo:
a)
pateikė neteisingą ar klaidinančią informaciją, kai šios buvo prašyta pagal 17 straipsnio ar 18 straipsnio 2 dalies nuostatas;
b)
pateikė neteisingą, neišsamią ar klaidinančią informaciją arba nepateikė informacijos per nustatytą laiką, kai informacijos buvo prašyta sprendimu, priimtu pagal 17 straipsnio ar 18 straipsnio 3 dalies nuostatas.“
Šio reglamento 24 straipsnio „Periodinės baudos“ 1 dalies d punkte numatyta:
„Komisija gali savo sprendimu skirti įmonėms ar įmonių asociacijoms periodines baudas, kurių dydis neviršija 5 % vidutinės dienos apyvartos praėjusiais ūkiniais metais ir kurios skaičiuojamos nuo sprendime nurodytos dienos, siekiant priversti jas:
<…>
d)
teikti išsamią ir teisingą informaciją, Komisijos paprašytą sprendimu, priimtu pagal 17 straipsnį arba 18 straipsnio 3 dalį.“
Komisijos pranešimo apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (
OL C 45, 2002, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155; toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) 20–23 dalyse numatyta:
„B. Baudos sumažinimas
20.
Įmonėms, kurios neatitinka A skirsnyje numatytų sąlygų, gali būti sumažinta bauda, kuri kitaip joms būtų paskirta.
21.
Kad įmonei būtų sumažinta bauda, ji privalo Komisijai pateikti įrodymus, kurie turėtų ženklią papildomąją vertę Komisijos turimų įrodymų apie įtariamą pažeidimą atžvilgiu, ir nutraukti savo [įtariamą] neteisėtą veiklą ne vėliau kaip įrodymų pateikimo metu.
22.
Sąvoka „papildomoji vertė“ reiškia laipsnį, kuriuo pateikti įrodymai savo pobūdžiu ir (arba) nuodugnumu sustiprina Komisijos gebėjimą įrodyti minėtus faktus. Šiuo požiūriu Komisija paprastai teikia daugiau reikšmės raštiškiems įrodymams, atsiradusiems laikotarpiu, su kuriuo susiję tie faktai, negu vėliau susiformavusiems įrodymams. Lygiai taip pat tiesiogiai su minėtais faktais susiję įrodymai paprastai laikomi vertingesniais negu netiesioginiai įrodymai.
23.
Administracinių procedūrų pabaigoje, priimdama galutinį sprendimą, Komisija nustato:
a)
ar įmonės pateikti įrodymai turi ženklią papildomąją vertę Komisijos tuo metu jau turimų įrodymų atžvilgiu;
b)
toliau pateiktą baudos, kuri kitaip būtų paskirta įmonei, sumažinimo dydį:
—
pirmai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 30–50 % sumažinimas,
—
antrai įmonei, kuri atitinka 21 dalies sąlygas: 20–30 % sumažinimas,
—
paskesnėms įmonėms, kurios atitinka 21 dalies sąlygas: iki 20 % sumažinimas.
Siekdama nustatyti sumažinimo dydį šiuose diapazonuose, Komisija atsižvelgia į laiką, kuomet buvo pateikti įrodymai, atitinkantys 21 dalies sąlygas, ir į jų papildomąją vertę. Ji taip pat gali atsižvelgti į tai, ar įmonė, įteikusi paraišką, bendradarbiavo nuosekliai ir be išlygų [į įmonės bendradarbiavimo nuo įrodymų pateikimo momento mastą ir tęstinumą].
Be to, jeigu įmonė pateikia įrodymus apie Komisijai iki tol nežinomus faktus, kurie tiesiogiai susiję su įtariamo kartelio veiklos pavojingumu ar trukme, Komisija neatsižvelgia į šiuos elementus nustatydama baudos dydį įmonei, pateikusiai šiuos įrodymus.“
Ginčo aplinkybės
Kiek to reikia šiame procese, skundžiamo sprendimo 1–35 punktuose nurodytas ginčo aplinkybes galima trumpai išdėstyti taip.
Grupė
Fresh Del Monte Produce
yra viena didžiausių pasaulyje vertikaliai integruotų šviežių ir šviežiai pjaustytų vaisių bei daržovių gamintojų, didmenininkų ir platintojų, taip pat viena didžiausių paruoštų vartoti vaisių ir daržovių, sulčių, gaiviųjų gėrimų, užkandžių ir desertų gamintojų ir platintojų Europoje, Jungtinėse Valstijose, Artimuosiuose Rytuose ir Afrikoje. Naudodama prekių ženklą
Del Monte
, ji prekiauja savo prekėmis, visų pirma bananais, visame pasaulyje.
Del Monte
yra
Fresh Del Monte Produce
grupės kontroliuojančioji ir patronuojančioji bendrovė. Europoje ji prekiauja bananais per daugybę jai visiškai priklausančių dukterinių bendrovių, be kita ko,
Del Monte Fresh Produce International Inc
.,
Del Monte (Germany) GmbH
ir
Del Monte (Holland) BV
.
Faktinių aplinkybių klostymosi metu
Weichert
buvo pagal Vokietijos teisę įsteigta komanditinė bendrovė, kuri iš esmės vertėsi bananų, ananasų ir kitų egzotinių vaisių prekyba Šiaurės Europoje. Nuo 1994 m. birželio 24 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.
Del Monte
per jai visiškai priklausančią dukterinę bendrovę
Westeuropa-Amerika-Linie GmbH
(toliau – WAL) netiesiogiai priklausė 80 %
Weichert
kapitalo. Iki 2002 m. gruodžio 31 d.
Weichert
buvo
Del Monte
bananų išimtinė platintoja Šiaurės Europoje.
Ginčijamo sprendimo 382 ir 383 konstatuojamosiose dalyse Komisija šiuo klausimu pažymėjo, kad
Weichert
buvo narės komanditorės
Del Monte
ir iš pradžių D. W., paskui, nuo 1999 m. kovo mėn., Weichert šeimos, kaip tikrųjų narių, ūkinė bendrija. Konkrečiai kalbant ji nurodė, kad šios bendros įmonės dalininkų komerciniai santykiai buvo nustatyti jungtinės veiklos sutartimi, kuria turėjo būti patvirtinti komanditinės bendrovės įstatai, konkrečiai – kontrolės ir valdymo tvarka (toliau – jungtinės veiklos sutartis), ir išimtine
Del Monte
tiekiamų importuoti į Bendriją skirtų bananų platinimo sutartimi (toliau – platinimo sutartis).
2005 m. balandžio 8 d.
Chiquita Brands International Inc
. (toliau –
Chiquita
), remdamasi 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, pateikė prašymą atleisti nuo baudos.
2005 m. gegužės 3 d. Komisija sąlyginai atleido
Chiquita
nuo baudos pagal minėto pranešimo 8 dalies a punktą.
2007 m. liepos 20 d. Komisija išsiuntė pranešimą apie kaltinimus, be kita ko, įmonėms
Chiquita
,
Dole Food Company Inc
. (toliau –
Dole
),
Del Monte
ir
Weichert
.
2008 m. spalio 15 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kurio 1–3 konstatuojamosiose dalyse konstatavo, kad sprendimo adresatės nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d. derino savo veiksmus, t. y. derino Šiaurės Europoje, konkrečiai kalbant, Belgijoje, Danijoje, Vokietijoje, Liuksemburge, Nyderlanduose, Austrijoje, Suomijoje ir Švedijoje, parduodamų bananų referencines kainas.
Iš ginčijamo sprendimo 104 ir 107 konstatuojamųjų dalių matyti, kad
Chiquita
,
Dole
ir
Weichert
nustatydavo savo prekių ženklų referencines kainas kiekvieną savaitę, konkrečiai šiuo atveju ketvirtadienio ryte, ir skelbdavo jas klientams. Sąvoka „referencinė kaina“ paprastai atitikdavo žalių bananų referencinę kainą, o geltonų bananų referencinę kainą paprastai sudarydavo vadinamasis „žalias“ pasiūlymas ir nokinimo sąnaudos.
Ginčijamo sprendimo 34 ir 104 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad „tikroji kaina“, kurią mažmenininkai ir platintojai mokėjo už bananus, galėjo būti nustatyta arba per derybas, kurios vyko kiekvieną savaitę, konkrečiai šiuo atveju ketvirtadienio popietę arba vėliau, arba paaiškėti vykdant tiekimo sutartis su iš anksto numatytomis kainų nustatymo formulėmis, kuriose paminėta konkreti kaina arba kaina, siejama su pardavėjo ar konkurento referencine kaina arba kita referencine kaina, pavyzdžiui, „Aldi kaina“. Mažmeninės prekybos tinklas
Aldi
kiekvieną ketvirtadienį nuo 11 iki 11.30 val. gaudavo tiekėjų pasiūlymus, paskui pateikdavo savo pasiūlymą; „Aldi kaina“, mokama tiekėjams, paprastai būdavo fiksuojama apie 14 val. Nuo 2002 m. antrojo pusmečio „Aldi kaina“ buvo pradėta vis dažniau naudoti kaip bananų kainos apskaičiavimo rodiklis sudarant tam tikrus kitus sandorius, visų pirma sandorius dėl aukščiausios kokybės bananų.
Ginčijamo sprendimo 51–210 konstatuojamosiose dalyse Komisija aiškina, kad sprendimo adresatės dalyvavo dvišaliuose pasitarimuose dėl išankstinio kainų nustatymo, per juos diskutavo dėl bananų kainų nustatymo veiksnių, t. y. veiksnių, susijusių su kitos savaitės referencinėmis kainomis, arba aptarė ar atskleidė kainų tendencijas, arba teikė informaciją apie kitos savaitės referencines kainas. Tokie kontaktai prieš atitinkamoms įmonėms nustatant referencines kainas vykdavo paprastai trečiadieniais ir bet kuriuo atveju būdavo susiję su būsimomis referencinėmis kainomis.
Ginčijamo sprendimo 56 ir 57 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, kad
Dole
taip pat palaikė dvišalius kontaktus su
Chiquita
ir
Weichert
.
Chiquita
žinojo apie
Dole
ir
Weichert
pasitarimus dėl išankstinio kainų nustatymo arba bent numanė, kad tokie pasitarimai vyksta.
Iš ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamosios dalies matyti, kad šių dvišalių pasitarimų dėl išankstinio kainų nustatymo tikslas buvo sumažinti neaiškumą dėl šalių elgesio, kiek tai susiję su referencinėmis kainomis, kurias jos turėjo nustatyti ketvirtadienio ryte.
Ginčijamo sprendimo 198–208, 227, 247 ir 273–277 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, kad nustačiusios savo referencines kainas ketvirtadienio ryte aptariamos įmonės keitėsi jomis tarpusavyje. Toks po nustatymo vykęs keitimasis leido joms kontroliuoti atskirus sprendimus dėl kainų nustatymo atsižvelgiant į prieš tai įvykusius pasitarimus dėl išankstinio kainų nustatymo ir sustiprino jų bendradarbiavimą.
Ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad referencinės kainos buvo naudojamos bent kaip signalai, tendencijos ir (arba) kaip informacija rinkoms apie numatomą bananų kainų pasikeitimą ir buvo svarbios prekybai bananais ir gautoms kainoms. Be to, sudarant tam tikrus sandorius dėl referencinėmis kainomis grindžiamų formulių taikymo kaina buvo tiesiogiai susijusi su referencine kaina.
Iš ginčijamo sprendimo 228 ir 229 konstatuojamųjų dalių matyti, kad, anot Komisijos, nustatydamos savo veiksmus rinkoje aptariamos įmonės būtinai turėjo atsižvelgti į gautą iš konkurentų informaciją, o
Chiquita
ir
Dole
net aiškiai pripažino šį faktą.
Ginčijamo sprendimo 54 ir 271 konstatuojamosiose dalyse Komisija daro išvadą, kad
Dole
ir
Chiquita
bei
Dole
ir
Weichert
pasitarimai dėl išankstinio kainų nustatymo galėjo daryti poveikį subjektų taikomoms kainoms, jie buvo susiję su kainų nustatymu ir per juos buvo derinami veiksmai, kuriais buvo siekiama riboti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Ginčijamo sprendimo 258 konstatuojamojoje dalyje ši institucija nurodo, kad visi sprendime aprašyti slapti susitarimai yra vienas tęstinis pažeidimas, kuriuo buvo siekiama riboti konkurenciją Bendrijoje, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Chiquita
ir
Dole
buvo pripažintos atsakingomis už visą vieną tęstinį pažeidimą, o
Weichert
– tik už pažeidimo dalį, susijusią su slaptais susitarimais su
Dole
.
Atsižvelgdama į tai, kad Šiaurės Europos bananų rinkai būdinga didelė prekybos tarp valstybių narių apimtis ir kad slapti susitarimai apėmė didelę Europos Sąjungos dalį, Komisija ginčijamo sprendimo 333–338 konstatuojamosiose dalyse daro išvadą, jog šie susitarimai darė nemenką poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
Konstatavusi, kad
Del Monte
kartu su
Weichert
tikraisiais nariais turėjo galimybę daryti lemiamą įtaką
Weichert
reikalų tvarkymo būdui ir faktiškai darė tokią įtaką pažeidimo laikotarpiu, Komisija ginčijamo sprendimo 384 ir 432–434 konstatuojamosiose dalyse mano, jog
Del Monte
ir
Weichert
yra vienas ekonominis vienetas, nes
Weichert
savarankiškai nesprendė dėl savo elgesio rinkoje. Dėl šios priežasties
Del Monte
ir
Weichert
buvo pripažintos „kartu ir solidariai“ atsakingos už ginčijamame sprendime nurodytą EB 81 straipsnio pažeidimą.
Apskaičiuodama baudas Komisija taikė Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (
OL C 210, 2006, p. 2
; toliau – 2006 m. baudų apskaičiavimo gairės) ir 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo nuostatas.
Ji nustatė bazinį skirtinos baudos dydį, kuris atitinka sumą, lygią 0–30 % atitinkamų įmonės pardavimų vertės, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumo laipsnį, padaugintą iš dalyvavimo darant pažeidimą metų skaičiaus, ir papildomą sumą, lygią 15–25 % pardavimų vertės, kuria siekiama atgrasyti įmones nuo neteisėtų veiksmų.
Visų ginčijamo sprendimo adresačių bazinis skirtinos baudos dydis buvo sumažintas 60 %, be kita ko, dėl to, kad derinamos buvo referencinės kainos.
Weichert
, kuri nežinojo apie
Dole
ir
Chiquita
pasitarimus dėl išankstinio kainų nustatymo, buvo pritaikytas papildomas 10 % dydžio sumažinimas.
Chiquita
buvo atleista nuo baudos pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. Nei
Dole
, nei
Del Monte
, nei
Weichert
baudos kaip nors kitaip nebuvo koreguotos.
Ginčijamame sprendime, be kita ko, įtvirtintos tokios nuostatos:
„
1 straipsnis
Šios įmonės pažeidė [EB 81] straipsnį, nes derino veiksmus, t. y. derino bananų referencines kainas:
—
[
Chiquita
] nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 1 d.,
—
<…>
—
[
Dole
] nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.,
—
Dole Fresh Fruit Europe OHG
nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.,
—
[
Weichert
] nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.,
—
[
Del Monte
] nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.
Pažeidimas apėmė šias valstybes nares: Austriją, Belgiją, Daniją, Suomiją, Vokietiją, Liuksemburgą, Nyderlandus ir Švediją.
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
—
[
Chiquita
],
Chiquita International Ltd
,
Chiquita International Services Group NV
ir
Chiquita Banana Company BV
kartu ir solidariai: 0 EUR,
—
[
Dole
] ir
Dole Fresh Fruit Europe OHG
, kartu ir solidariai: 45600000 EUR,
—
[
Weichert
] ir [
Del Monte
] kartu ir solidariai 14700000 EUR,
<…>“
2008 m. gruodžio 31 d.
Del Monte
Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje pareiškė ieškinį; juo pirmiausia prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, o nepatenkinus šio reikalavimo – sumažinti jai šiuo sprendimu skirtos baudos dydį.
2009 m. balandžio 9 d.
Weichert
pateikė prašymą leisti įstoti į šią bylą palaikyti
Del Monte
reikalavimų. 2010 m. vasario 17 d. Bendrasis Teismas patenkino šį prašymą.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė
Del Monte
prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą ir patenkino prašymą sumažinti jai tuo sprendimu skirtą baudą iki 8,82 mln. EUR.
Šalių reikalavimai
Del Monte
Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir ginčijamą sprendimą tiek, kiek jie su ja susiję,
—
atmesti Komisijos apeliacinį skundą byloje C‑294/13 P arba, nepatenkinus šio prašymo, panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek Bendrasis Teismas to sprendimo 839 punkte nusprendė, kad teisė atsisakyti pateikti informacijos netaikoma paprastiems Komisijos prašymams pateikti informacijos, ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis įvertintų, ar Komisijos prašyta informacija laikytina parodymais prieš save ir ar dėl šios priežasties įmonėms
Weichert
bei
Del Monte
skirta bauda turėtų būti sumažinta, ir
—
priteisti iš Komisijos patirtas bylinėjimosi visose bylose ir instancijose išlaidas.
Weichert
Teisingumo Teismo prašo:
—
visų pirma atmesti
Del Monte
apeliacinį skundą byloje C‑293/13 P, kiek jis susijęs su
Del Monte
, kaip patronuojančiosios bendrovės, atsakomybe, patenkinti šį skundą, kiek jis susijęs su vieno tęstinio pažeidimo klausimu, panaikinti visą skundžiamą sprendimą ir visą ginčijamą sprendimą,
—
nepatenkinus šių reikalavimų, panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek jame patvirtinamos ginčijamo sprendimo išvados dėl vieno tęstinio pažeidimo, ir sumažinti
Del Monte
ir
Weichert
skirtą baudą taip, kad atsispindėtų ginčijamo sprendimo dėl vieno tęstinio pažeidimo panaikinimas,
—
tuo atveju, jei Teisingumo Teismas patenkintų Komisijos apeliacinį skundą byloje C‑294/13 P, panaikinti tą skundžiamo teismo sprendimo dalį, kurioje konstatuota, kad
Weichert
negali remtis teise atsisakyti duoti parodymus prieš save, ir sumažinti
Del Monte
ir
Weichert
solidariai skirtą baudą, atsižvelgiant į tai, kad
Weichert
, atsakydama į Komisijos prašymus pateikti informacijos, bendradarbiavo su ja viršydama minimalius bendradarbiavimo reikalavimus, ir
—
priteisti iš Komisijos patirtas bylinėjimosi visose bylose ir instancijose išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą byloje C‑293/13 P ir
Del Monte
priešpriešinį apeliacinį skundą byloje C‑294/13 P,
—
atmesti
Weichert
priešpriešinius apeliacinius skundus bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P,
—
panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 punktą ir priimti galutinį sprendimą dėl ginčo, ir
—
priteisti iš
Del Monte
ir
Weichert
visas bylinėjimosi įvairiose bylose išlaidas.
2014 m. liepos 22 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑293/13 P ir C‑294/13 P buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.
Dėl
Weichert
priešpriešinio apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P priimtinumo
Šalių argumentai
Komisija pažymi: kadangi
Weichert
ieškinys dėl ginčijamo sprendimo pareikštas ne laiku, šis sprendimas įsigaliojo jos atžvilgiu, todėl priešpriešinis apeliacinis skundas negali pašalinti šio sprendimo privalomojo poveikio
Weichert
. Skundžiamo ir ginčijamo sprendimų panaikinimas tiek, kiek jie susiję su
Del Monte
, net neatitiktų
Weichert
interesų, nes tik ji būtų atsakinga už skirtos baudos sumokėjimą.
Del Monte
pritaria Komisijai, kad Teisingumo Teismas turi išnagrinėti
Weichert
priešpriešinio apeliacinio skundo priimtinumą.
Weichert
teigia, kad Bendrasis Teismas leido jai įstoti į bylą, pažymėjęs, kad ji turi tiesioginį ir esamą suinteresuotumą, kad ginčas būtų išspręstas, todėl bylos baigtis turi jai tiesioginės įtakos. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamu sprendimu
Del Monte
ir
Weichert
buvo pripažintos ekonominiu vienetu; šioms bendrovėms buvo nurodyta bendrai ir solidariai sumokėti baudą už pažeidimą, susijusį su
Weichert
elgesiu. Šie argumentai taip pat turi reikšmės nagrinėjant priešpriešinį apeliacinį skundą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip pažymėjo Komisija, skundžiamo ir ginčijamo sprendimų panaikinimas tiek, kiek jie susiję su
Del Monte
, net neatitiktų
Weichert
interesų, nes tuomet tik ji būtų atsakinga už ginčijamu sprendimu, kuris įsigaliojo jos atžvilgiu, skirtos baudos sumokėjimą.
Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką suinteresuotumo pateikti apeliacinį skundą buvimas reiškia, kad, patenkinus šį skundą, jį pateikusi šalis gali gauti naudos (Sprendimo
Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran
, C‑27/09 P,
EU:C:2011:853
, 43 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Todėl
Weichert
priešpriešinis apeliacinis skundas byloje C‑293/13 P, kuriuo skundžiamą ir ginčijamą sprendimus siekiama panaikinti tiek, kiek jie susiję
Del Monte
, turi būti pripažintas nepriimtinu, nes
Weichert
negalėtų gauti iš to naudos.
Dėl
Del Monte
apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P
Dėl
„Weichert
“ suinteresuotumo pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą
Šalių argumentai
Komisija pažymi, kad nesutinka, jog
Weichert
suinteresuota įstoti į bylą, kurioje priimtas skundžiamas sprendimas, nes
Weichert
ieškinys dėl ginčijamo sprendimo buvo pateiktas ne laiku ir tas sprendimas įsigaliojo jos atžvilgiu, todėl
Del Monte
priešpriešinis apeliacinis skundas negali pašalinti šio sprendimo privalomojo poveikio
Weichert
. Dėl tų pačių priežasčių Komisija ginčija
Weichert
suinteresuotumą pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą.
Del Monte
pritaria Komisijai, kad Teisingumo Teismas turi išnagrinėti
Weichert
suinteresuotumą pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą. Be to, ji kaltina
Weichert
tuo, kad ši, kaip į bylą įstojusi šalis, naudojasi
Del Monte
apeliaciniu skundu tam, kad apgintų savo nuomonę, ir prašo Teisingumo Teismo sutelkti dėmesį į jos iškeltų klausimų nagrinėjimą.
Weichert
ginčija Komisijos ir
Del Monte
argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 172 straipsnį bet kuri iš atitinkamų Bendrojo Teismo nagrinėtos bylos šalių, turinti suinteresuotumą, kad apeliacinis skundas būtų patenkintas arba atmestas, gali per du mėnesius nuo apeliacinio skundo įteikimo pateikti atsiliepimą į jį.
Šiuo atveju, priešingai, nei mano Komisija ir
Del Monte
, akivaizdu, jog
Weichert
suinteresuota, kad
Del Monte
apeliacinis skundas byloje C‑293/13 P būtų atmestas.
Weichert
laiku nepareiškė ieškinio dėl ginčijamo sprendimo, dėl to jis įsigaliojo jos atžvilgiu ir, jei Teisingumo Teismas patenkins
Del Monte
apeliacinį skundą byloje C‑293/13 P, ji turės viena, o ne solidariai su
Del Monte
, sumokėti nustatytą baudą.
Todėl darytina išvada, kad
Weichert
yra suinteresuota pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą.
Dėl apeliacinio skundo byloje C‑293/13 P pirmojo pagrindo, susijusio su tuo, kad pažeidimo laikotarpiu
„Del Monte
“ ir
„Weichert
“ nesudarė vieno ekonominio vieneto
Šalių argumentai
Del Monte
kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis ją, kaip patronuojančiąją bendrovę, pripažino atsakinga už
Weichert
elgesį.
Pirma,
Del Monte
pažymi, kad Komisija ir Bendrasis Teismas pripažino, jog
Weichert
ne visada vykdė jos nurodymus ir kad
Weichert
sprendimai dėl kainų galėjo neatitikti
Del Monte
lūkesčių. Iš esmės
Weichert
nevykdė
Del Monte
jai duotų nurodymų, todėl negalima daryti išvados, kad buvo daroma lemiama įtaka.
Konkrečiai kalbant, skundžiamo sprendimo 208 punkte pateiktas teiginys, kad remiantis bylos medžiagoje esančiais įrodymais negalima daryti išvados, kad
Weichert
iš esmės nevykdė
Del Monte
nurodymų, nepagrįstas. Iš tikrųjų svarbu nustatyti, ar
Weichert
iš esmės vykdė šiuos nurodymus ar jų nevykdė arba ar ji priimdavo sprendimus dėl kainų visiškai savarankiškai.
Tačiau aptariami įrodymai susiję su atvejais, kai
Weichert
spręsdavo dėl savo elgesio savarankiškai ir priešingai, nei tikėjosi
Del Monte
. Net jei kiti
Weichert
sprendimai bendrai būtų atitikę
Del Monte
lūkesčius, o nagrinėjamu atveju taip nėra, tai nebūtų turėję įtakos
Weichert
savarankiškumui.
Be to,
Del Monte
pažymi, kad skundžiamo sprendimo 233, 237 ir 240 punktuose Bendrasis Teismas pripažino, jog
Weichert
tris kartus buvo nurodžiusi samdomiems teisininkams ginti jos interesus nuo
Del Monte
. Tačiau skundžiamo sprendimo 236 punkte buvo nuspręsta, kad aplinkybė, jog
Del Monte
negalėjo sutrukdyti
Weichert
ginti savo interesų, nereiškia, kad
Del Monte
negali daryti lemiamos įtakos
Weichert
. Tokia išvada taip pat neatitinka nusistovėjusios teismo praktikos dėl patronuojančiosios bendrovės atsakomybės, nes pripažinus, kad
Weichert
tokiais esminiais klausimais elgėsi savarankiškai, ji būtų nesuderinama su išvada dėl bendros
Weichert
kontrolės, kurią vykdė
Del Monte
ir
Weichert
tikrieji nariai.
Antra,
Del Monte
mano, kad Bendrasis Teismas nustatė ne visus veiksnius, dėl kurių, jo nuomone,
Del Monte
galėjo daryti tam tikrą įtaką
Weichert
. Tačiau Bendrasis Teismas niekada nekonstatavo, kad šis poveikis buvo lemiamas ir kad
Weichert
iš esmės vykdė
Del Monte
nurodymus.
Šiuo klausimu, pirma,
Del Monte
nurodo, kad pagal Vokietijos teisę ji, kaip narė komanditorė, buvo nušalinta nuo vadovavimo ir neturėjo jokių priemonių paskirti
Weichert
vadovus.
Pirmiausia pagal jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 1 dalį ji galėjo prieštarauti tik tiems veiksmams, kurie nepatenka į įprastą reikalų tvarkymo sritį. Be to, nė viena iš jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytų priemonių nepriklausė įprastai
Weichert
reikalų tvarkymo sričiai ir nebuvo susijusi su
Weichert
elgesiu rinkoje.
Galiausiai dėl
Del Monte
galimybės bet kuriuo metu kviesti dalininkų susirinkimą ji primena, kad tikrieji nariai galėjo taikyti turimą veto teisę dėl bet kurios tokio susirinkimo pasiūlytos priemonės. Be to, priemonių blokavimo atveju tikrieji nariai galėjo kreiptis į arbitražo tarybą; jie galėjo būti tikri, kad turi joje balsų daugumą.
Antra,
Del Monte
nuomone, joks atskiras veiksnys, kuriuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad
Del Monte
darė lemiamą įtaką
Weichert
, ar šių veiksnių visuma negali įrodyti, kad tokia įtaka buvo daroma.
Dėl jungtinės veiklos sutarties
Del Monte
mano, kad skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrojo Teismo nurodyta teisių pusiausvyra nėra lemiamos įtakos įrodymas.
Iš tikrųjų, kadangi tik tikrieji nariai turėjo įgaliojimus imtis veiksmų ir pasirašyti
Weichert
vardu, įpareigoti ją trečiųjų asmenų atžvilgiu arba trečiuosius asmenis įpareigoti jos atžvilgiu, gauti lėšų bei jas leisti jos vardu, atlikti kasdieninį valdymą bei neribotai ir solidariai prisiimti jos įsipareigojimus, minėta teisių pusiausvyra ir veto teisė nepagrindžia išvados apie lemiamą įtaką.
Priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas,
Del Monte
turima veto teisė nėra lemiamos įtakos įrodymas, nes ši bendrovė neturėjo galimybės nustatyti metinio biudžeto, investicijų ir personalo planų ir ši veto teisė neturėjo įtakos
Weichert
tikrųjų narių vykdomo valdymo tęstinumui.
Dėl turtinių ryšių
Del Monte
mano, kad skundžiamo sprendimo 125 punkte nurodyti argumentai, pagal kuriuos jos dalyvavimo įmonėje
Weichert
mastas skatino ją daryti įtaką šiai įmonei ir parodė tam tikrą ekonominę galią ir atitinkamai gebėjimą daryti tokią įtaką, klaidingi, nes vien tik paskata neturi reikšmės galimybei daryti lemiamą įtaką, o tam tikra ekonominė galia neparodo lemiamos įtakos. Tačiau Bendrasis Teismas nepateikė jokios informacijos apie WAL dalyvavimo mastą, o tai galėjo turėti įtakos
Weichert
nepriklausomumui priimant sprendimus dėl jos valdymo ir elgesio rinkoje.
Dėl platinimo sutarties reikia pažymėti, kad, anot
Del Monte
, nė vienas iš trijų skundžiamo sprendimo 135–149 punktuose nurodytų veiksnių neparodo, kad ji darė lemiamą įtaką
Weichert
.
Visų pirma jokia skundžiamame sprendime pateikta informacija neįrodo, kad platinimo sutartis, vertinama atskirai ar kartu su kitais veiksniais, trukdė
Weichert
pačiai spręsti dėl savo prekybos politikos. Tai buvo įprasta nepriklausomų ūkio subjektų sutartis. Įrodytas
Del Monte
suinteresuotumas, kad
Weichert
parduotų savo bananus didesnėmis kainomis, nepatvirtina jokios galimybės daryti lemiamą įtaką.
Be to, dėl
Del Monte
gautos informacijos iš skundžiamo sprendimo 157 punkto matyti, kad informavimo mechanizmai kartu su jungtinės veiklos sutartyje numatytais kontrolės mechanizmais suteikė
Del Monte
galimybę daryti įtaką tik komerciniam
Weichert
elgesiui, visų pirma kasdieniam reikalų tvarkymui, o ne daryti lemiamą įtaką.
Galiausiai keturi tiesioginiai
Del Monte
įsikišimai į
Weichert
rinkodarą ir taikomas kainas, nurodyti skundžiamo sprendimo 164 punkte, įrodo, kad
Del Monte
norėjo pateikti savo prekių ženklą kaip aukštos kainos prekių ženklą ir kad
Weichert
prekiavo savo bananais mažesnėmis kainomis. Todėl šie įsikišimai neparodo lemiamos įtakos darymo. Svarbu nustatyti, ar
Weichert
privalėjo taikstytis su
Del Monte
norais. Tačiau skundžiamo sprendimo 208 punkte Bendrasis Teismas teigė, kad nagrinėjamu atveju taip nėra.
Komisija ir
Weichert
ginčija
Del Monte
argumentų priimtinumą ir pagrįstumą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl
Del Monte
pirmojo pagrindo priimtinumo pakanka konstatuoti, kad, priešingai, nei tvirtina Komisija ir
Weichert
, iš
Del Monte
pateiktų argumentų aišku, kad ji ginčija ne Bendrojo Teismo nustatytas faktines aplinkybes ar jų vertinimą, o tik šių aplinkybių teisinį kvalifikavimą.
Tai reiškia, kad pirmasis pagrindas priimtinas.
Dėl esmės reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiajai bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. / Komisija
, C‑97/08 P,
EU:C:2009:536
, 58 punktas; Sprendimo
Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco / Komisija
ir
Komisija / Alliance One International ir kt
., C‑628/10 P ir C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, 43 punktas ir Sprendimo
Areva ir kt. / Komisija
, C‑247/11 P ir C‑253/11 P,
EU:C:2014:257
, 30 punktas).
Siekiant nustatyti, ar patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką dukterinės bendrovės elgesiui rinkoje, reikia atsižvelgti į visus reikšmingus duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja dukterinę bendrovę su jos patronuojančiąja bendrove, ir taip atsižvelgti į ekonominę realybę (Sprendimo
Komisija / Stichting Administratiekantoor Portielje
, C‑440/11 P,
EU:C:2013:514
, 66 punktas).
Be to, tai, kad iš tikrųjų daroma lemiama įtaka, galima nustatyti atsižvelgiant į nuoseklių aplinkybių visumą, net jeigu nė vienos iš šių aplinkybių, vertinamos atskirai, nepakanka, kad būtų įrodytas tokios įtakos darymas (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Knauf Gips / Komisija
, C‑407/08 P,
EU:C:2010:389
, 65 punktą).
Galiausiai Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dviejų tarpusavyje nepriklausomų patronuojančiųjų bendrovių bendra dukterinės bendrovės kontrolė iš esmės netrukdo Komisijai konstatuoti vieno ekonominio vieneto, sudaryto iš vienos šių patronuojančiųjų bendrovių ir dukterinės bendrovės, egzistavimo (Sprendimo
Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco / Komisija
ir
Komisija / Alliance One International ir kt
., C‑628/10 P ir C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, 101 punktas).
Šiuo atveju iš pradžių kalbėdamas apie
Del Monte
galimybę daryti lemiamą įtaką
Weichert
skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrasis Teismas pirmiausia pripažino, kad
Del Monte
teisės, numatytos jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 2–4 dalyse, 8 straipsnio 2 dalyje ir 9 straipsnio 2–5 dalyse, įrodo, kad
Del Monte
ir Weichert šeima bendrai kontroliavo bendrovę
Weichert
, ir parodo
Del Monte
galimybę daryti lemiamą įtaką
Weichert
.
Toliau skundžiamo sprendimo 125 punkte
Del Monte
ir
Weichert
buvusius turtinius ryšius jis kvalifikavo kaip parodančius pirmosios galimybę daryti įtaką antrajai.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 150 punkte Bendrasis Teismas kvalifikavo
Del Monte
teises ir pareigas, įtvirtintas platinimo sutarties 2 straipsnio a punkte, 3 ir 4 straipsniuose, 9 straipsnio 3 dalyje ir 11 straipsnyje, kaip padidinančias
Del Monte
ekonominę ir teisinę galimybę daryti įtaką kasdieniam
Weichert
reikalų tvarkymui.
Šiuos teisinius kvalifikavimus Bendrasis Teismas pagrindė, be kita ko, šiais nustatytų įrodymų vertinimais.
Pirma, skundžiamo sprendimo 101 ir 118 punktuose Bendrasis Teismas teigė, kad pagal jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 2 ir 3 dalis visi svarbūs veiksmai, kurie valdant
Weichert
neišvengiamai, nors ir netiesiogiai, darė poveikį, negalėjo būti atlikti be nario komanditoriaus pritarimo ir kad jungtinės veiklos sutartis yra tikrųjų narių ir komanditoriaus „teisių pusiausvyros“ išraiška.
Antra, skundžiamo sprendimo 125 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad
Del Monte
finansinis suinteresuotumas
Weichert
veikla yra jai akivaizdus
Del Monte
motyvas daryti įtaką
Weichert
, o jos turima kapitalo dalis parodo tam tikrą ekonominę galią.
Trečia, skundžiamo sprendimo 139 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad
Del Monte
suinteresuota kontroliuoti
Weichert
nustatomas kainas dėl dviejų priežasčių, nes jos ne tik turėjo įtakos
Weichert
finansiniam rezultatui ir atitinkamai jos akcininkams tenkančiam pelnui, bet ir tiesiogiai darė poveikį
Del Monte
gaunamoms kainoms už bananus, patiektus
Weichert
pagal platinimo sutartį.
Ketvirta, skundžiamo sprendimo 149 punkte Bendrasis Teismas nurodė: kadangi
Del Monte
turėjo sutartimi įtvirtintą galimybę daryti esminį poveikį
Weichert
tiekiamam bananų kiekiui ir ši buvo įpareigota beveik visą jai reikalingą bananų kiekį pirkti iš
Del Monte
, pastaroji turėjo svarbią
Weichert
spaudimo priemonę.
Taigi
Del Monte
šioje byloje pateikti argumentai neįrodo, kad Bendrasis Teismas būtų padaręs teisės klaidą, kai visus aptariamus ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius kvalifikavo kaip patvirtinančius
Del Monte
galimybę daryti lemiamą įtaką
Weichert
.
Visų pirma aplinkybės, kad
Del Monte
teisiškai buvo atskirta nuo einamųjų
Weichert
reikalų tvarkymo, o jos turima veto teisė neleido jai patvirtinti konkretaus biudžeto, nepašalina bet kokios
Del Monte
galimybės daryti lemiamą įtaką
Weichert
elgesiui atitinkamoje rinkoje. Iš tikrųjų kitos aplinkybės, pavyzdžiui, paminėtos šio sprendimo 79–86 punktuose, užtikrino jai tokią galimybę.
Toliau dėl tų pačių priežasčių aplinkybė, kad
Weichert
tris kartus buvo nurodžiusi samdomiems teisininkams ginti jos interesus nuo
Del Monte
, neįrodo, jog ši negalėjo daryti lemiamos įtakos
Weichert
elgesiui atitinkamoje rinkoje.
Galiausiai, kalbant apie visus ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie, anot Bendrojo Teismo padarytų išvadų, suartina
Del Monte
su
Weichert
, aplinkybė, kad
Del Monte
turėjo sutartimi įtvirtintą galimybę daryti esminį poveikį
Weichert
tiekiamam bananų kiekiui ir ši buvo įpareigota beveik visą reikalingą bananų kiekį pirkti iš
Del Monte
, leido Bendrajam Teismui ne tik padaryti išvadą (skundžiamo sprendimo 149 punkte), kad tokia galimybė buvo svarbi
Weichert
spaudimo priemonė, bet ir kad
Del Monte
galėjo daryti šiai įmonei lemiamą įtaką.
Paskui, kiek tai susiję su
Del Monte
tikruoju lemiamos įtakos
Weichert
darymu, viena vertus, skundžiamo sprendimo 158 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad aplinkybė, jog
Del Monte
gaudavo daugiau informacijos, nei reikalaujama pagal platinimo sutarties 4 straipsnį, aiškiai parodo įtakos darymą.
Kita vertus, skundžiamo sprendimo 220 punkte jis nusprendė, kad
Del Monte
ir
Weichert
susirašinėjimo įrodymai patvirtina, jog pažeidimo laikotarpiu
Del Monte
darė lemiamą įtaką
Weichert
.
Savo teisines išvadas Bendrasis Teismas visų pirma grindė tokiais nustatytų įrodymų vertinimais:
—
Ataskaitos, kurias
Weichert
nuo 2000 m. gegužės mėn. iki 2003 m. sausio 1 d. kiekvieną savaitę siuntė įmonei
Del Monte
ir kuriose pagal kiekvieną aptariamą geografinę rinką buvo nurodomi
Del Monte
,
Dole
,
Chiquita
ir kitų bananų tiekėjų kiekiai, oficialios ir realios kainos ar net „preliminari reali grynoji kaina“, buvo papildomas informacijos, tiesiogiai susijusios su prekyba bananais ir atitinkamai su kasdieniu
Weichert
valdymu, šaltinis (skundžiamo sprendimo 152–155 punktai).
—
Aplinkybė, kad šios ataskaitos buvo reguliariai teikiamos kartą per savaitę, užtikrino nepartraukiamą
Del Monte
skirtos informacijos srautą, suteikusį šiai galimybę daugiau ir geriau perprasti rinką, taip pat sužinoti
Weichert
padėtį (skundžiamo sprendimo 156 punktas).
—
Šiose ataskaitose buvo teikiama prašoma informacija, gauta ne pagal šalių santykius reglamentuojančią sutartį (skundžiamo sprendimo 158 punktas).
—
Iš
Del Monte
ir
Weichert
susirašinėjimo išplaukia tiesioginis
Del Monte
kišimasis į rinkodarą ir
Weichert
kainų nustatymą, konkretūs, nes išreikšti skaičiais, nurodymai dėl taikytinos kainų politikos, susitikimai ir telefoniniai pokalbiai šiuo klausimu, aiškus nurodymas kasdien teikti informaciją apie derybas dėl prekybos, akivaizdus spaudimas dėl prekių tiekimo, taip pat
Weichert
paaiškinimai ar pasiteisinimai dėl kasdienio reikalų tvarkymo (skundžiamo sprendimo 175 ir 203 punktai).
—
Del Monte
turėjo realią galimybę daryti esminį poveikį prekių tiekimui
Weichert
ir faktiškai darė didelį spaudimą šiai įmonei, kai grasino sumažinti per savaitę tiekiamų bananų kiekį iki „
Interfrucht
licencijų lygio, t. y. +/–60 000 dėžių per savaitę“, nedarydama nuorodos į kokį nors
force majeure
atvejį, o tai yra mažiau nei minimalus kiekis, numatytas platinimo sutartyje, dėl tokio sumažinimo
Weichert
galėjo kilti sunkumų dirbant su savo klientais (skundžiamo sprendimo 185–187 punktai).
—
Del Monte
griežtai kontroliavo
Weichert
komercinius veiksmus ir net tiesiogiai kišosi į jos kainų nustatymo politiką (skundžiamo sprendimo 204 punktas).
—
Iš
Weichert
atsakymų matyti, kad ji manė privalanti atsiskaityti
Del Monte
dėl savo sprendimų nustatant kainas ir stengėsi patenkinti šios lūkesčius (skundžiamo sprendimo 205 punktas).
—
Turint omenyje su tiekimu susijusius pavojus ir retkarčiais mažinamą tiekimą,
Weichert
privalėjo vykdyti
Del Monte
nurodymus, kad išvengtų bankroto, o jos tiekėja akivaizdžiai žinojo apie šią baimę (skundžiamo sprendimo 207 punktas).
—
Nors, kaip ginčijamo sprendimo 424 konstatuojamojoje dalyje pripažįsta pati Komisija,
Weichert
sprendimai dėl kainų nustatymo galėjo neatitikti
Del Monte
lūkesčių, iš Komisijos surinktų dokumentinių įrodymų negalima daryti išvados, kad
Weichert
, kaip pasakė ieškovė, apskritai nevykdė „
Del Monte
nurodymų“ ir rinkoje veikė savarankiškai (skundžiamo sprendimo 208 punktas).
Atsižvelgiant į šias išvadas ir šiuos faktinių aplinkybių vertinimus, kurių Teisingumo Teismas negali pakeisti savais, negalima kaltinti Bendrojo Teismo tuo, kad jis padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog visą
Del Monte
paprašyta ir gauta informacija, taip pat šios
Weichert
duoti nurodymai, sustiprinti grasinimais ir spaudimu, įrodo, kad
Del Monte
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką
Weichert
.
Del Monte
šiame procese pateikti argumentai negali paneigti tokios išvados.
Kadangi
Del Monte
pabrėžia, kad iš visų su šiuo susirašinėjimu su
Weichert
susijusių įrodymų matyti, kad pastaroji elgėsi kitaip, nei tikėjosi
Del Monte
, pirma, reikia priminti, kaip pabrėžė generalinė advokatė savo išvados 101, 103 ir 104 punktuose, jog tam, kad būtų įrodytas lemiamos įtakos darymas, dukterinė bendrovė nebūtinai turi vykdyti visus patronuojančiosios bendrovės nurodymus, jei duotų nurodymų nepaisymas nėra taisyklė.
Kaip savo išvados 108 ir 109 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, Bendrasis Teismas manė, kad visi jam pateikti įrodymai negali įrodyti, jog
Weichert
jai pateiktų
Del Monte
nurodymų nesilaikymas yra taisyklė.
Kita vertus, konstatavęs, kad
Del Monte
savo prašymu ir viršydama turimas teises gaudavo einamosios informacijos apie aptariamos bananų rinkos būklę, kad pateikdavo
Weichert
konkrečių nurodymų dėl šios elgesio rinkoje, kad šie nurodymai būdavo sustiprinami grasinimais, grindžiamais svarbia spaudimo
Weichert
priemone ir kad pastaroji, bijodama bankroto, stengėsi atitikti
Del Monte
lūkesčius, Bendrasis Teismas turėjo nemažai įrodymų, kuriais remdamasis galėjo daryti išvadą, kad
Del Monte
kartu su tikraisiais
Weichert
nariais iš tikrųjų darė šiai lemiamą įtaką.
Iš to matyti, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, jog visa
Del Monte
paprašyta ir gauta informacija, taip pat šios bendrovės
Weichert
pateikti nurodymai, sustiprinti grasinimais ir spraudimu, patvirtina, kad
Del Monte
iš tikrųjų darė lemiamą įtaką
Weichert
.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia atmesti pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą byloje C‑293/13 P.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo byloje C‑293/13 P, susijusio su įrodymų iškraipymais
Šalių argumentai
Del Monte
kaltina Bendrąjį Teismą iškreiptais įrodymais pagrindus savo išvadą apie
Del Monte Weichert
faktiškai daromą lemiamą įtaką.
Pirma,
Del Monte
turima
veto
teisė, numatyta jungtinės veiklos sutarties 7 straipsnio 3 dalyje, priešingai, nei teigiama skundžiamo sprendimo 100 ir 101 punktuose, neleidžia konstatuoti, kad valdant
Weichert
buvo daromas poveikis, nors ir netiesioginis. Iš tiesų nė viena tokia
veto
teisė nebuvo susijusi su
Weichert
elgesiu rinkoje, t. y. elgesiu, kurį apibrėždavo tik tikrieji nariai.
Antra,
Del Monte
nuomone, Bendrasis Teismas iškraipė jungtinės veiklos sutartį, nes skundžiamo sprendimo 114 punkte teigė, jog aplinkybė, kad tikrieji nariai turėjo „visų“
Weichert
sprendimų veto teisę, neišplaukia iš šios sutarties nuostatų. Iš tiesų tokia išvada prieštarauja Bendrojo Teismo išvadoms, kad:
—
Weichert
vadovavo ir atstovavo tik jos tikrieji nariai ir jokia vadovavimo priemonė, kaip antai paskyrimas ar atleidimas, negalėjo būti taikoma be tikrųjų narių sutikimo,
—
tikriesiems nariams reikėjo išankstinio
Del Monte
sutikimo tik ribotam priemonių skaičiui; iš šių priemonių nė viena, išskyrus, susijusias su biudžetu, investicijų ir personalo planais, nepatenka į įprasto reikalų tvarkymo sritį,
—
tikrieji nariai galėjo taikyti veto teisę jungtinės veiklos sutarties pakeitimams, finansinėms ataskaitoms, tikrųjų narių valdymo funkcijų perėmimui ir auditoriaus paskyrimui, taip pat bet kokiam per dalininkų susirinkimą priimamam sprendimui ir tik tikrieji nariai galėjo tvirtinti veiksmus vadovaujant ar atstovaujant dalininkams, metinius pasiūlymus dėl biudžeto, investicijų ir personalo planus, rengiant finansines ataskaitas ir pervedant jų akcijas į bendrovę.
Konkrečiai kalbant,
Del Monte
pabrėžia, kad Bendrasis Teismas nenustatė nė vieno sprendimo, kurį
Del Monte
būtų galėjusi primesti ar iš tikrųjų primetė
Weichert
, nepaisant tikrųjų narių veto, ir kad nė vienas toks sprendimas nebuvo priimtas.
Trečia,
Del Monte
mano, kad Bendrasis Teismas neiškraipęs faktinių aplinkybių negalėjo atmesti jos argumento, jog ji negalėjo nei atšaukti, nei pakeisti
Weichert
vadovų, ar net vetuoti jų skyrimo, nes manė, jog pakanka konstatuoti, kad sprendimus dėl jungtinės veiklos sutarties pakeitimų dalininkai turi priimti vienbalsiai.
Ketvirta,
Del Monte
nurodo, kad Bendrasis Teismas iškraipė jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 5 dalį, kai nusprendė, jog teiginys apie sprendimų arbitražo taryboje, taigi ir tikriesiems nariams labai palankių sprendimų, priėmimą paprastąja balsų dauguma nėra įrodytas ir kad aptariamos naudos apimtis bet kuriuo atveju turi būti apribota atsižvelgiant į konkrečius dalininkų susirinkimo įgaliojimus.
Šiuo klausimu
Del Monte
pažymi, kad buvo aišku, jog minėtoje taryboje balsavimo teisės pasidalijo taip: trys balsai tikriesiems nariams, vienas balsas
Del Monte
ir du balsai neutralūs. Be to, jungtinės veiklos sutartyje nėra nė vienos nuostatos, pagal kurią būtų reikalaujama kvalifikuotosios balsų daugumos. Galiausiai, kadangi
Del Monte
buvo nušalinta nuo
Weichert
valdymo, dalininkų susirinkimas buvo vienintelis valdymo organas, kuriame jai buvo atstovaujama. Taigi jungtinės veiklos sutartyje numatyta tvarka, taikytina pasinaudojus veto teise, parodo teisių pasidalijimą.
Penkta,
Del Monte
mano, kad skundžiamo sprendimo 118 punkte Bendrasis Teismas iškraipė jos pareiškimą, kad jungtinės veiklos sutartis yra
Del Monte
ir tikrųjų narių „teisių pusiausvyros“ išraiška, nes vertino šį pareiškimą kaip lemiamos įtakos darymo patvirtinimą. Tačiau akivaizdu, kad toks vertinimas neatitinka šio pareiškimo turinio.
Šešta,
Del Monte
nurodo, kad skundžiamo sprendimo 212–214 punktuose Bendrasis Teismas iškraipė
Dole
ir
Chiquita
pareiškimus, kuriais jis remiasi. Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad pirmasis ir antrasis
Dole
pareiškimai parodo, kad pagal
Del Monte
strategiją buvo numatyta nustatyti tokio pat lygio kainas kaip
Dole
. Taip pasielgęs Bendrasis Teismas neatsižvelgė į antrojo
Dole
pareiškimo turinį, kuriame patvirtinama, kad
Weichert
, o ne
Del Monte
, siekė užtikrinti, kad
Del Monte
prekių ženklas būtų kotiruojamas kaip
Dole
, nes šis antrasis pareiškimas neatsiejamas nuo pirmojo
Dole
pareiškimo.
Vis dėlto
Del Monte
teigia, kad tai neteisinga, nes antras
Dole
pareiškimas padarytas vėliau, juo atsakoma į konkretų Komisijos klausimą ir išaiškinama papildoma pirmame pareiškime pateikta informacija. Tačiau Bendrasis Teismas pateikė antram pareiškimui prieštaraujantį pirmo pareiškimo aiškinimą.
Trečiasis
Dole
pareiškimas ir
Chiquita
pareiškimas nebuvo dviprasmiški ir remiantis jais galima daryti vienareikšmę išvadą, kad
Del Monte
buvo nepatenkinta dėl
Weichert
prekybos strategijos ir kad pradėjusi prekiauti savo bananais per jai visiškai priklausančias dukterines bendroves
Del Monte
įgyvendino savo strategiją. Nors
Dole
tvirtina, kad
Del Monte
buvo nepatenkinta dėl
Weichert
rinkodaros rezultatų, Bendrasis Teismas susiaurino šį nepasitenkinimą iki pelno, nepaisant to, kad buvo akivaizdu, jog
Del Monte
nepasitenkinimas buvo susijęs su
Weichert
strategija rinkoje.
Del Monte
nuomone, iš šių pareiškimų aišku, kad
Del Monte
negalėjo daryti lemiamos įtakos
Weichert
prekybos strategijai.
Del Monte
tvirtina, kad Bendrasis Teismas taip pat iškraipė ketvirtąjį
Dole
pareiškimą, kai teigė, jog, išsiskyrusi su
Weichert
pažeidimo laikotarpio pabaigoje,
Del Monte
pakeitė savo strategiją. Toks aiškinimas nesuderinamas su
Chiquita
pareiškimu ir
Del Monte
ir
Weichert
susirašinėjimu, iš kurių matyti, kad dvi bendrovės nuolat nesutardavo dėl
Del Monte
bananų pozicijos. Kitas šio
Dole
pareiškimo elementas patvirtina tokį nuolatinį nesutarimą.
Septinta,
Del Monte
nurodo, kad skundžiamo sprendimo 236 punkte Bendrasis Teismas iškraipė 1997 m. kovo 27 d.
Del Monte
skirtą raštą, kurį parengė
Weichert
pasamdytas teisininkas, gynęs pastarosios interesus nuo
Del Monte
. Iš šio rašto aišku, kad
Weichert
veiksmai prieštaravo
Del Monte
interesams, o tai paneigia lemiamos įtakos darymą. Tačiau Bendrasis Teismas atmetė
Del Monte
argumentą, nes manė, kad tikrieji nariai gynė savo interesus nuo narės komanditorės, nors iš minėto rašto vienareikšmiškai matyti, jog jis buvo išsiųstas ne tikrųjų narių, o
Weichert
vardu.
Aštunta,
Del Monte
mano, kad skundžiamo sprendimo 238 punkte Bendrasis Teismas iškraipė
Weichert
atsiliepimą į ieškinį, kurį ji buvo pateikusi nagrinėjant teisme ginčą su WAL, nes pateiktus argumentus atmetė tik dėl to, kad aptariamą ieškinį pareiškė ne
Weichert
, o
Del Monte
. Tačiau klausimas, kas pareiškė ieškinį, neturi reikšmės tokio atsiliepimo turiniui.
Devinta,
Del Monte
mano, kad skundžiamo sprendimo 259 punkte Bendrasis Teismas iškraipė įrodymą, susijusį su tuo, kad
Weichert
veiklos rezultatai nebuvo įtraukti į
Del Monte
konsoliduotas ataskaitas, nes atmetė jį kaip nereikšmingą motyvuodamas tuo, kad
Weichert
yra ūkinė bendrija. Tačiau niekas neleidžia manyti, kad partnerystei ir kitoms įmonių formoms taikomos konsolidavimo taisyklės skiriasi.
Dešimta, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, kai neatsižvelgė į paneigiančių įrodymų ryšį. Iš tikrųjų Bendrasis Teismas tik išnagrinėjo, ar jie įrodo, kiekvienas atskirai, lemiamos įtakos nebuvimą, ir padarė išvadą, kad nagrinėjamu atveju taip nėra. Tačiau jis nenagrinėjo, ar šie įrodymai, vertinami kartu, paneigia lemiamos įtakos darymą.
Vis dėlto,
Del Monte
nuomone, visų šių įrodymų nepakanka siekiant įrodyti, kad
Del Monte
darė tokią įtaką, jog
Weichert
negalėjo savarankiškai spręsti dėl savo elgesio rinkoje ir iš esmės vykdė
Del Monte
nurodymus.
Weichert
mano, kad
Del Monte
ne kalba apie įrodymų iškraipymą, o tik ginčija Bendrojo Teismo atliktą įrodymų vertinimą.
Komisija mano, kad Bendrojo Teismo argumentuose niekas neleidžia daryti išvados apie įrodymų iškraipymą.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmasis, trečiasis, penktasis ir aštuntasis–dešimtasis
Del Monte
argumentai turi būti atmesti iš karto, nes akivaizdu, kad iš jų neišplaukia joks kaltinimas Bendrajam Teismui, grindžiamas šio tariamai padarytu įrodymų iškraipymu, arba nenurodomi konkretus įrodymai, kurie buvo iškraipyti; todėl jie neatitinka teismo praktikos reikalavimų.
Nors antrajame, ketvirtajame, šeštajame ir septintajame
Del Monte
argumentuose iš tikrųjų yra konkrečių kaltinimų dėl įrodymų iškraipymo, vis dėlto reikia konstatuoti, kad jie nepagrįsti.
Kalbant apie antrąjį
Del Monte
argumentą, kaip savo išvados 131 ir 132 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, skundžiamo sprendimo 114 punkte pateiktą Bendrojo Teismo teiginį, pagal kurį „aplinkybė, kad tikrasis narys <...> turėjo „visų“ bendrovės sprendimų veto teisę, neišplaukia iš jungtinės veiklos sutarties nuostatų“, reikia aiškinti atsižvelgiant į ankstesnius skundžiamo sprendimo punktus, susijusius su jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 2 dalies antruoju sakiniu; ši nuostata taikoma tik tam tikriems, tos pačios sutarties 9 straipsnio 4 dalyje apibrėžtiems dalininkų susirinkimo sprendimams.
Dėl ketvirtojo
Del Monte
argumento, pirma, pakanka konstatuoti, kaip savo išvados 143 punkte pažymėjo generalinė advokatė, kad jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 5 dalyje nėra daugumos taisyklių, taikomų arbitražo tarybai priimant sprendimus, išaiškinimų. Antra,
Del Monte
konkrečiai nenurodo, kaip Bendrasis Teismas iškraipė šią nuostatą, kai skundžiamo sprendimo 116 punkte tvirtino, kad „aptariamos naudos apimtis turi būti apribota atsižvelgiant į konkrečius dalininkų susirinkimo įgaliojimus“.
Dėl šeštojo argumento darytina išvada, kaip savo išvados 152 ir 153 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, kad nagrinėjami
Chiquita
ir
Dole
pareiškimai nebuvo nedviprasmiški, todėl juos galima aiškinti įvairiai. Vis dėlto, kadangi nepanašu, kad Bendrojo Teismo aiškinimas būtų akivaizdžiai neatitinkantis minėtų pareiškimų turinio, tariamas iškraipymas negali būti konstatuotas.
Galiausiai negalima pritarti septintajam
Del Monte
argumentui, nes Bendrojo Teismo teiginys, pagal kurį „aplinkybė, kad dalininkas, siekdamas sužinoti savo teises ir apsiginti nuo asmens, įtariančio, kad jis jų nevykdo, kreipiasi į teisininkus“, nėra nesuderinamas su
Del Monte
skirto rašto, kurį 1997 m. kovo 27 d.
Weichert
vardu išsiuntė pasamdytas teisininkas, turiniu; kaip savo išvados 157 ir 158 punktuose pabrėžė generalinė advokatė, šis raštas surašytas dviprasmiškai, nes iš įžangos matyti, kad jame perteikiama bendrovės pozicija, tačiau tolesni argumentai pateikiami W. vardu ar net aiškiai W. ir
Weichert
vardais.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia atmesti antrąjį apeliacinio skundo pagrindą byloje C‑293/13 P.
Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo byloje C‑293/13 P, susijusio su įrodinėjimo pareiga
Šalių argumentai
Del Monte
nurodo, jog nusprendęs, kad pareiga įrodyti lemiamos įtakos darymą šiuo atveju tenka Komisijai, Bendrasis Teismas kelis kartus perkėlė šią pareigą. Tokiais argumentais buvo preziumuojama lemiama įtaka, kurią
Del Monte
turėjo paneigti.
Pirma, skundžiamo sprendimo 113 punkte Bendrasis Teismas dėl jungtinės veiklos sutarties 9 straipsnio 2 dalyje numatytos tikrojo nario veto teisės nusprendė, kad pagal šios sutarties 9 straipsnio 3 ir 4 dalis dalininkų susirinkimas turi griežtai nustatytus įgaliojimus, o „šioje situacijoje negali būti atmesta bet kokia
Del Monte
galimybė daryti lemiamą įtaką
Weichert
elgesiui nagrinėjamoje rinkoje“.
Antra, skundžiamo sprendimo 208 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad „nors
Weichert
sprendimai dėl kainų nustatymo galėjo neatitikti
Del Monte
lūkesčių, iš <...> surinktų dokumentinių įrodymų negalima daryti išvados, kad
Weichert
<...> apskritai nevykdė „
Del Monte
nurodymų“ ir rinkoje veikė savarankiškai“.
Trečia, skundžiamo sprendimo 237 ir 238 punktuose Bendrasis Teismas manė, kad „2002 m. gegužės 15 d. atsiliepimo į ieškinį, kurį
Weichert
pateikė Vokietijos teisme nagrinėjant jos ginčą su WAL, ištrauka, [kurioje] teigiama, kad visa
Weichert
ekonomine pridėtine verte, būtent pirkimais, rinkodara ir logistika, rūpinosi tik tikrieji nariai, o WAL vaidmuo šioje bendrovėje apsiribodavo finansiniu dalyvavimu <...> nepaneigia išvados apie lemiamos įtakos darymą“.
Ketvirta, skundžiamo sprendimo 260 punkte Bendrasis Teismas dėl
Del Monte
ir
Weichert
konsoliduotų ataskaitų nebuvimo nusprendė, kad „konsoliduotų ataskaitų nebuvimas nebūtinai reiškia, <...> jog <...> negalima daryti išvados apie lemiamos įtakos buvimą“.
Jei Bendrasis Teismas būtų teisingai taikęs įrodinėjimo pareigą reglamentuojančius principus, jis būtų turėjęs išnagrinėti, ar narės komanditorės veto teisė, aplinkybė, jog
Weichert
kainos neatitiko
Del Monte
lūkesčių, Vokietijos teismuose pateikti
Weichert
dokumentai ir konsoliduotų ataskaitų nebuvimas yra pagrindas pakankamai suabejoti Komisijos išvada apie lemiamą
Del Monte
įtaką
Weichert
, kad galėtų nuspręsti, jog ši išvada neatitinka reikalaujamo įrodinėjimo lygio.
Weichert
ir Komisija ginčija
Del Monte
argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Darytina išvada, kad
Del Monte
argumentus grindžiant trečiąjį pagrindą lemia neteisingas skundžiamo sprendimo aiškinimas.
Iš tikrųjų, kaip pripažįsta
Del Monte
, iš skundžiamo sprendimo 104 ir 221 punktų aišku, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog
Del Monte
bendros atsakomybės už
Weichert
padarytą pažeidimą įrodinėjimo pareiga tenka Komisijai.
Toliau skundžiamo sprendimo 98–220 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar Komisija įvykdė šią pareigą, ir nusprendė, kad įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi, patvirtina tokią bendrą atsakomybę.
Galiausiai minėto sprendimo 222–265 punktuose Bendrasis Teismas patikrino, ar
Del Monte
pateikti įrodymai ir argumentai paneigia Komisijos išvadą, kad
Weichert
padarytą pažeidimą reikia priskirti
Del Monte
.
Kaip savo išvados 117 punkte pažymėjo generalinė advokatė, tokia analizė nereiškia įrodinėjimo pareigos perkėlimo.
Tokio perkėlimo taip pat nereiškia aplinkybė, kad skundžiamo sprendimo 113 ir 208 punktuose Bendrasis Teismas atmetė
Del Monte
teiginį, kad dėl tuose punktuose nurodytų aplinkybių atmetama
Del Monte
galimybė faktiškai daryti lemiamą įtaką
Weichert
. Iš tikrųjų tuose punktuose Bendrasis Teismas tik atsakė į
Del Monte
teiginius dėl pažeidimo priskyrimo.
Taigi reikia atmesti trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą byloje C‑293/13 P.
Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo byloje C‑293/13 P, susijusio su principu
„in dubio pro reo
“
Šalių argumentai
Del Monte
teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė principą
in dubio pro reo
, kai pripažino ją atsakinga dėl
Weichert
elgesio, nepaisant to, kad bylos dokumentai palieka abejonių dėl klausimo, ar ji darė lemiamą įtaką
Weichert
, ar ne.
Iš teismo praktikos matyti, kad Komisija turi surinkti pakankamai tikslių ir nuoseklių įrodymų, pagrindžiančių tvirtą įsitikinimą, kad įtariamas pažeidimas padarytas. Jeigu joks įrodymas savaime nepagrindžia tokio įsitikinimo, reikia, kad šį reikalavimą atitiktų įrodymų visetas.
Šiuo atveju nemažai įrodymų kelia abejonių dėl teiginio, kad
Del Monte
iš esmės apibrėžė
Weichert
elgesį aptariamoje rinkoje. Tiesa, Bendrasis Teismas atmetė visus šiuos įrodymus, motyvuodamas tuo, kad, anot jo, jie neįrodo lemiamos įtakos nedarymo. Tačiau, net jei tai būtų tiesa, abejonės dėl Komisijos išvados apie lemiamą įtaką, kurių kyla dėl šių įrodymų, pateisino principo
in dubio pro reo
taikymą.
Anot
Weichert
,
Del Monte
ginčija Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, pagal kurį
Del Monte
nepateikė nė vieno įrodymo, dėl kurio būtų galima pakankamai suabejoti Komisijos išvada.
Komisija taip pat daro išvadą, kad šis pagrindas nepriimtinas, nes
Del Monte
siekia, kad būtų iš naujo įvertinti įrodymai. Be to, jos nuomone, iš Bendrojo Teismo atlikto
Del Monte
argumentų vertinimo aišku, kad jis nusprendė, jog teisės požiūriu įrodymai pakankamai patvirtina lemiamos įtakos darymą, ir šiuo klausimu neišreiškė jokių abejonių.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl
Del Monte
ketvirtojo pagrindo priimtinumo reikia pažymėti, kad ši įmonė Bendrąjį Teismą kaltina tuo, jog jis padarė teisės klaidą, t. y. pažeidė principą
in dubio pro reo
, todėl šis pagrindas nepriimtinas.
Dėl esmės pakanka konstatuoti, kad iš visų turėtų įrodymų Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog pažeidimo laikotarpiu
Del Monte
darė lemiamą įtaką
Weichert
.
Kadangi, pirma, Bendrojo Teismo vertinimas buvo įtikinamas, todėl dėl jo nekyla jokių abejonių, antra, vertinant nebuvo padaryta teisės klaidos, kaip konstatuota išnagrinėjus pirmąjį pagrindą, darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju principo
in dubio pro reo
taikymo sąlygos netenkinamos.
Taigi ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas byloje C‑293/13 P visiškai nepagrįstas, todėl jį reikia atmesti.
Dėl penktojo apeliacinio skundo pagrindo byloje C‑293/13 P, susijusio su vieno tęstinio pažeidimo nebuvimu
Šalių argumentai
Del Monte
mano, kad Bendrasis Teismas pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, kai padarė išvadą, kad
Del Monte
kartu su
Dole
ir
Chiquita
dalyvavo darant vieną tęstinį pažeidimą, nors ir pripažino, jog
Weichert
nežinojo apie
Chiquita
ir
Dole
pasikeitimus informacija. Bendrojo Teismo argumentai skundžiamo sprendimo 590–651 punktuose grindžiami dirbtinai suskaidant jo analizę, susijusią, pirma, su neteisėtu elgesiu ir, antra, su atsakomybe, nes subjektyvųjį elementą nagrinėja atsižvelgdamas tik į atsakomybę.
Iš tiesų,
Del Monte
nuomone, aplinkybė, kad
Weichert
nežinojo apie šiuos pasikeitimus informacija, yra ne tik lengvinanti nustatant baudos dydį, bet ir pagrindinis veiksnys vertinant, ar padarytas vienas tęstinis pažeidimas. Suderinti veiksmai laikytini vienu tęstiniu pažeidimu, tik jei galima įrodyti, kad buvo siekiama bendro tikslo, buvo žinoma apie riziką, kylančią dėl dalyvavimo visame kartelyje, ir (arba) buvo ruošiamasi jai ir rengiamasi ją prisiimti. Taigi šis kriterijus apima objektyvųjį ir subjektyvųjį elementus, o kiek tai susiję su
Weichert
, subjektyvaus elemento nėra.
Weichert
pritaria
Del Monte
argumentams ir priduria: kadangi Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 593 punkte nusprendė, kad
Dole
ir
Chiquita
dvišaliai pasitarimai ir tokie patys
Dole
ir
Weichert
pasitarimai buvo susiję ir vienas kitą papildydavo, buvo remiamasi tik aplinkybe, kad
Dole
dalyvavo abiejuose pasitarimuose. Tačiau jei vien ši aplinkybė būtų laikoma pakankama, bet kokie EB 81 straipsniui prieštaraujantys keli dvišaliai pasitarimai galėtų būti laikomi vienu tęstiniu pažeidimu.
Weichert
mano, kad dėl šios teisės klaidos reikia panaikinti visą ginčijamą sprendimą, nes vieno tęstinio pažeidimo konstatavimas negali būti atskirtas nuo likusios šio sprendimo dalies.
Komisija ginčija
Del Monte
ir
Weichert
argumentus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir keliais veiksmais arba tęstine veika, nors viena ar kelios šių kelių veiksmų ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu. Be to, jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už tokius veiksmus remdamasi dalyvavimu darant visą pažeidimą (Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Įmonė, dalyvavusi darant tokį vieną sudėtinį pažeidimą savo veiksmais, priskirtinais susitarimui ar suderintiems veiksmams, turintiems antikonkurencinį tikslą, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, ir kuriais siekiama prisidėti prie viso pažeidimo darymo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus darant tą patį pažeidimą už visą dalyvavimo laikotarpį. Taip yra tuo atveju, kai įrodoma, kad minėta įmonė ketino savo elgesiu prisidėti prie visų dalyvių siektų bendrų tikslų ir žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 42 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Taigi įmonė gali būti tiesiogiai atlikusi visus vieną tęstinį pažeidimą sudarančius antikonkurencinius veiksmus ir tokiu atveju Komisija turi teisę jai priskirti atsakomybę už visus veiksmus, todėl ir už visą šį pažeidimą. Įmonė taip pat gali būti tiesiogiai atlikusi tik kelis vieną tęstinį pažeidimą sudarančius antikonkurencinius veiksmus, tačiau galėjo žinoti apie visus numatytus ar įgyvendintus kitų kartelio dalyvių neteisėtus veiksmus siekiant tų pačių tikslų arba protingai juos numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką. Tokiu atveju Komisija turi teisę priskirti šiai įmonei atsakomybę už visą antikonkurencinį elgesį, sudarantį tokį pažeidimą, todėl ir už visą pažeidimą (Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 43 punktas).
Tačiau jei įmonė tiesiogiai atliko vieną ir tęstinį pažeidimą sudarantį vieną ar kelis antikonkurencinius veiksmus, bet neįrodyta, kad savo elgesiu ji ketino prisidėti prie visų bendrų kitų kartelio dalyvių siekiamų tikslų ir kad žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką, Komisija turi teisę priskirti jai atsakomybę tik už tuos veiksmus, kuriuos darant ji tiesiogiai dalyvavo, ir už kitų dalyvių numatytus ar įgyvendintus veiksmus siekiant tų pačių tikslų, kurių ji siekė ir dėl kurių buvo įrodyta, kad ji žinojo apie juos arba galėjo protingai numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (Sprendimo
Komisija / Verhuizingen Coppens
, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 44 punktas).
Todėl nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad aplinkybė, jog
Weichert
nežinojo apie
Dole
ir
Chiquita
pasikeitimus informacija ir neturėjo apie juos žinoti, negali panaikinti nustatyto pažeidimo pobūdžio, pagal kurį toks pažeidimas yra vienas ir tęstinis; tačiau šiai bendrovei viso šio pažeidimo negalima inkriminuoti.
Darytina išvada, kad reikia atmesti penktąjį apeliacinio skundo pagrindą byloje C‑293/13 P ir atitinkamai
Del Monte
apeliacinį skundą.
Dėl Komisijos apeliacinio skundo byloje C‑294/13 P
Dėl
„Weichert
“ suinteresuotumo pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą
Šalių argumentai
Dėl šio sprendimo 48 ir 49 punktuose nurodytų priežasčių Komisija ir
Del Monte
ginčija
Weichert
suinteresuotumą pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą.
Weichert
nesutinka su Komisijos ir
Del Monte
argumentais.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip pažymėta šio sprendimo 51 punkte, pagal Procedūros reglamento 172 straipsnį bet kuri iš atitinkamos Bendrojo Teismo nagrinėtos bylos šalių, turinti „suinteresuotumą, kad apeliacinis skundas būtų patenkintas arba atmestas“, gali per du mėnesius nuo apeliacinio skundo įteikimo pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą.
Šiuo atveju, priešingai, nei, atrodo, mano Komisija ir
Del Monte
, akivaizdu, jog
Weichert
yra suinteresuota, kad Komisijos apeliacinis skundas būtų atmestas. Iš tiesų, jei Teisingumo Teismas patenkintų šį apeliacinį skundą, baudos, už kurią
Weichert
atsakinga solidariai, suma galėtų būti didesnė arba mažesnė, todėl
Weichert
yra suinteresuota pateikti pastabas dėl visų su tuo susijusių teisės klausimų.
Todėl darytina išvada, kad
Weichert
suinteresuota pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo byloje C‑294/13 P, susijusio su tuo, kad
„Weichert
“ yra teisiškai įpareigota pateikti Komisijai informacijos
Šalių argumentai
Komisija nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 840–853 punktuose tvirtino, kad
Weichert
per administracinę procedūrą pateikta informacija pateisina ginčijamu sprendimu skirtos baudos sumažinimą.
Ji pažymi, kad, remiantis gairių 29 punktu, bazinis baudos, skirtinos pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnį, dydis gali būti sumažintas, be kita ko, kai susijusi įmonė veiksmingai bendradarbiauja su Komisija ir plačiau, nei reikalauja jos teisiniai įsipareigojimai bendradarbiauti.
Tačiau, Komisijos nuomone, įmonės privalo atsakyti į prašymus pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį, nes pagal šią nuostatą joms nenumatyta teisės netenkinti šių prašymų ir jos įpareigotos aktyviai bendradarbiauti. Taigi, ji turi teisę nurodyti įmonei pateikti visą būtiną informaciją apie faktus, kurie tai įmonei gali būti žinomi, ir prireikus perduoti turimus su tuo susijusius dokumentus.
Todėl kai įmonė, atsakydama į Komisijos prašymą pateikti informacijos, ją teikia, tai neviršija šioje nuostatoje numatyto bendradarbiavimo ribų, o taip pateikta informacija nėra savanoriškas bendradarbiavimas, už kurį turėtų būti atlyginta sumažinant atitinkamai įmonei skirtą baudą.
Iš nusistovėjusios Bendrojo Teismo praktikos taip pat matyti, kad bendradarbiavimas, neviršijantis įmonei pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 1 dalį nustatytų pareigų, nesuteikia teisės į šiai įmonei skirtinos baudos sumažinimą, nesvarbu, ar šios informacijos buvo paprašyta pagal šio reglamento 18 straipsnio 2 dalį, ar sprendimu, kaip numatyta šios nuostatos 3 dalyje.
Komisija priduria, kad įmonė, kuri laikosi tik minėtame reglamente nustatytos pareigos bendradarbiauti, neparodo, jog iš tikrųjų nori bendradarbiauti, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką dėl pranešimo apie atleidimą nuo baudų ar jų sumažinimą.
Komisija pabrėžia, kad tikslams destabilizuoti kartelius, skatinant įmones išduoti juos Komisijai, ir palengvinti jos užduotį pateikiant įrodymų būtų rimtai pakenkta, jei įmonės, kurios informaciją pateikia ne spontaniškai, o tik atsakydamos į tyrimo priemones, taip pat galėtų pasinaudoti baudos sumažinimu, kai jų pateikta informacija būtų naudinga.
Ji pažymi, kad dažniausia informacija, pateikta atsakant į prašymus pateikti informacijos, yra naudinga įrodant tiriamą pažeidimą, nes šios tyrimo priemonės tikslas ir yra leisti Komisijai gauti, jos nuomone, naudingos informacijos.
Galiausiai Komisija mano, kad dėl ginčo gali būti priimtas sprendimas, ir prašo Teisingumo Teismo nustatyti, kad galutinis
Weichert
ir
Del Monte
solidariai skirtos baudos dydis yra 9800000 eurų.
Del Monte
ir
Weichert
atsako, kad Komisijos argumentai pagrįsti neteisingu skundžiamo sprendimo suvokimu, nes to sprendimo 834–839 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar
Weichert
bendradarbiavimas buvo savanoriškas, ar ne, o to sprendimo 840 punkte nurodė, kad minėtas bendradarbiavimas buvo savanoriškas dėl to, kad ji bendradarbiavo reaguodama ne į sprendimą, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalį, o į paprastą prašymą, kaip jis suprantamas pagal šios nuostatos 2 dalį.
Be to,
Del Monte
ir
Weichert
teigia, kad teisės aktuose nėra numatyta pareiga atsakyti į paprastą prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 2 dalį. Jos pažymi, kad tik šios nuostatos 3 dalyje numatytas sprendimas lemia vykdytiną teisėtą pareigą, gali būti apskųstas, o neatsakius į jį gali būti skirtos šio reglamento 23 ir 24 straipsniuose numatytos sankcijos. Kai pateikiamas paprastas prašymas pateikti informacijos, už neatsakymą neskiriamos nei vienkartinės, nei periodinės baudos. Be to, pagal SESV 288 straipsnį privalomi tik reglamentai, direktyvos ir sprendimai. Todėl jei įmonė neatsako į tokį prašymą, norėdama, kad tokia pareiga atsirastų, Komisija gali priimti sprendimą.
Del Monte
ir
Weichert
taip pat mano, kad Bendrasis Teismas įgyvendino savo neribotą jurisdikciją tikrinant baudas ir kad Komisijos gairės jam nėra privalomos. Todėl ši negali pagrįstai teigti, kad pritaikytas sumažinimas nedera su 2002 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymu ir kad jis negali būti ginčijamas dėl to, kad neatitinka vieno iš jos pranešimų. Bendrasis Teismas jau yra sumažinęs baudas dėl atsakymų į paprastus prašymus pateikti informacijos ir Teisingumo Teismas niekada neteigė nesutinkantis su tokia praktika.
Galiausiai
Del Monte
ir
Weichert
mano, kad Komisijos nuogąstavimai dėl šių baudų atgrasomojo pobūdžio neturi pagrindo, nes Bendrasis Teismas sumažino baudą tik 2 % bazinio dydžio. Be to, jei Komisija norėtų išvengti tokių sumažinimų, ji galėtų priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalį. Į prašymus pateikti informacijos atsakančios įmonės iš esmės palengvina tyrimus ir atsisako kai kurių procesinių teisių.
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 840–853 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad
Weichert
atsakymas į prašymą pateikti informacijos, pateiktą remiantis Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 2 dalimi, pateisina baudos sumažinimą dėl šios bendrovės bendradarbiavimo per administracinę procedūrą.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal minėto reglamento 18 straipsnio 2 dalį paprastame prašyme pateikti informacijos, siunčiamame įmonei ar įmonių asociacijai, Komisija nurodo prašymo teisinį pagrindą ir tikslą, taip pat tai, kokios informacijos reikia, ir nustato laikotarpį, per kurį ta informacija turi būti pateikta.
Šiuo atveju akivaizdu, kad
Weichert
nebuvo įpareigota pateikti informacijos oficialiu, pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalį priimtu sprendimu; jos buvo paprašyta pateikti informacijos paprastu, pagal šio reglamento 18 straipsnio 2 dalį pateiktu prašymu.
Tačiau, kadangi
Weichert
atsakė tik į paprastą prašymą pateikti informacijos, reikia konstatuoti, kad ji nepateikė Komisijai informacijos savo iniciatyva.
Kaip savo išvados 246 punkte pažymėjo generalinė advokatė, baudos sumažinimas, numatytas 2002 m. pranešime dėl bendradarbiavimo, yra pateisinamas tik tuomet, kai įmonė neprašoma teikia informaciją Komisijai. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką atitinkamos įmonės elgesys turi ne tik palengvinti Komisijos užduotį konstatuoti pažeidimo buvimą, bet ir rodyti tikrą norą bendradarbiauti (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P,
EU:C:2005:408
, 395 ir 396 punktus ir Sprendimo
Schenker & Co. ir kt
., C‑681/11,
EU:C:2013:404
, 48 punktą).
Bet koks kitoks aiškinimas neigiamai paveiktų atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo programos tikslą ir patrauklumą, nes, pirma, visoms kartelio šalims tektų mažinti baudas po to, kai jos Komisijos prašymu pateiktų šiai naudingos informacijos ir (arba) įrodymų ir, antra, jis paskatintų įmones nesiimti jokių veiksmų, o ne teikti savo iniciatyva kuo greičiau ir kuo išsamiau Komisijai tokią informaciją ir įrodymus.
Todėl Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 840–853 punktuose nusprendė, kad atsakymas į prašymus pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 2 dalį pateisina baudos sumažinimą.
Be to, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 853–856 ir 880 punktų, Bendrasis Teismas padarė tą pačią teisės klaidą, kai įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją sumažino
Del Monte
ir
Weichert
baudą 10 % dėl pastarosios bendradarbiavimo per administracinę procedūrą, nors
Weichert
elgesys negali būti vertinamas kaip parodantis tikrąjį norą bendradarbiauti.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pritarti pirmajam Komisijos apeliacinio skundo pagrindui byloje C‑294/13 P ir panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 punktą.
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo byloje C‑294/13 P, susijusio su tuo, kad per administracinę procedūrą
„Del Monte
“ ir
„Weichert
“ nesudarė vieno ekonominio vieneto
Kadangi antrąjį pagrindą Komisija pateikė kaip papildomą, o pirmajam pagrindui buvo pritarta, antrojo pagrindo nereikia nagrinėti.
Dėl
Weichert
ir
Del Monte
priešpriešinių apeliacinių skundų byloje C‑294/13 P
Šalių argumentai
Jei Teisingumo Teismas pritartų Komisijos pirmajam apeliacinio skundo pagrindui byloje C‑294/13 P,
Del Monte
nuomone, reikėtų išnagrinėti klausimą, ar Komisijos prašymuose pateikti informacijos buvo reikalaujama, kad
Weichert
pripažintų padariusi EB 81 straipsnio pažeidimą. Kadangi Bendrasis Teismas nepateikė nuomonės klausimu, ar
Weichert
turi teisę neatsakyti dėl to, kad prašymais pateikti informacijos buvo siekiama gauti ją pačią apkaltinančių parodymų, skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida.
Weichert
taip pat nurodo, kad jeigu prašymai pateikti informacijos apima teisėtą įpareigojimą atsakyti, galima pasinaudoti teise neteikti parodymų prieš save, o Bendrojo Teismo pastabai, jog
Weichert
neturėjo teisės remtis šia teise, nebegalima pritarti. Iš tikrųjų, kadangi
Weichert
buvo prašoma išsamiai paaiškinti, apie ką buvo kalbama per dvišalius pasitarimus dėl išankstinio kainų nustatymo, o tuo metu Komisija turėjo įtarimų, jog pasitarimų tikslas yra konkurencijos ribojimas, klausimais buvo siekiama priversti
Weichert
pripažinti pažeidimą, kurį įrodyti privalėjo Komisija.
Komisija nesutinka su
Weichert
ir
Del Monte
argumentais. Be to, jos nuomone,
Weichert
priešpriešinis apeliacinis skundas byloje C‑294/13 P yra nepriimtinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisingumo Teismas turi įvertinti, ar šios bylos aplinkybėmis tinkamas teisingumo vykdymas pateisina
Weichert
priešpriešinio ieškinio byloje C‑294/13 P atmetimą iš esmės, prieš tai nepriėmus sprendimo dėl Komisijos pateikto priimtinumu grindžiamo prieštaravimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Taryba / Boehringer
, C‑23/00 P,
EU:C:2002:118
, 52 punktą).
Darytina išvada, kad šiuo atveju taip yra. Iš tiesų, net darant prielaidą, kad minėtam priimtinumu grindžiamam prieštaravimui reikia pritarti, būtina iš esmės išnagrinėti
Del Monte
argumentus, kurie iš principo yra tapatūs
Weichert
pateiktiems argumentams.
Tačiau šiuo klausimu iš teismo praktikos aišku, kad prašymai pateikti informacijos, pateikti remiantis Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 2 dalimi, neturi įtakos teisei neteikti parodymų prieš save (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Dalmine / Komisija
, C‑407/04 P,
EU:C:2007:53
, 35 punktą ir Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. / Komisija
, C‑125/07 P, C‑133/07 P ir C‑137/07 P,
EU:C:2009:576
, 272 punktą).
Iš tikrųjų dėl tokios priežasties nepateikus paprašytos informacijos per nustatytą terminą negali būti skirta vienkartinė arba periodinė bauda atitinkamai pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 ir 24 straipsnius. Taigi, paprastas prašymas pateikti informacijos skiriasi nuo oficialaus sprendimo, priimto remiantis Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalimi, į kurį neatsakius skiriamos minėtame reglamente numatytos piniginės sankcijos.
Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad Komisija nepriėmė Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnio 3 dalyje numatyto sprendimo dėl
Weichert
.
Šiomis aplinkybėmis
Weichert
ir
Del Monte
negali pagrįstai remtis
Weichert
teise nebūti Komisijos verčiamai prisipažinti dalyvavus darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo
Dalmine / Komisija
, C‑407/04 P,
EU:C:2007:53
, 35 punktą ir Sprendimo
Erste Group Bank ir kt. / Komisija
, C‑125/07 P, C‑133/07 P ir C‑137/07 P,
EU:C:2009:576
, 272 punktą).
Todėl
Weichert
ir
Del Monte
priešpriešiniai apeliaciniai skundai byloje C‑294/13 P turi būti atmesti.
Dėl ginčo pirmojoje instancijoje
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, kai Bendrojo Teismo sprendimas yra panaikinamas, Teisingumo Teismas pats gali priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti.
Kadangi nagrinėjamu atveju turi būti panaikintas tik pirmas skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies punktas, susijęs su baudos dydžiu, Teisingumo Teismas turi būtinus duomenis, kad galėtų priimti dėl to galutinį sprendimą.
Siekiant ištaisyti šio sprendimo 187 punkte nustatytą teisės klaidą ir atsižvelgiant į šio sprendimo 183–185 punktuose pateiktus samprotavimus, reikia atsisakyti baudos sumažinimo 10 %, kurį Bendrasis Teismas pritaikė dėl
Weichert
bendradarbiavimo per administracinę procedūrą, ir atitinkamai nustatyti, kad baudos dydis yra 9800000 eurų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas arba jeigu jis yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal to paties Reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Pagal to paties reglamento 140 straipsnio 3 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad į bylą įstojusi šalis padengia savo išlaidas.
Kadangi
Del Monte
ir
Weichert
pralaimėjo visas bylas, o Komisija visose bylose reikalavo priteisti iš šių bendrovių išlaidas, reikia nurodyti joms padengti bylinėjimosi išlaidas. Vis dėlto reikia nurodyti
Weichert
padengti savo bylinėjimosi išlaidas bylose, kurias iškėlė
Del Monte
ir Komisija.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą byloje C‑293/13 P ir priešpriešinius apeliacinius skundus bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P.

2.
Panaikinti Sprendimo
Fresh Del Monte Produce / Komisija
(T‑587/08,
EU:T:2013:129
) rezoliucinės dalies 1 punktą.

3.
Nustatyti, kad 2008 m. spalio 15 d. Komisijos sprendimo C(2008) 5955 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį (byla COMP/39.188 – Bananai) 2 straipsnio c punkte skirta bauda yra 9800000 eurų.

4.
Priteisti iš
Fresh Del Monte Produce Inc
.
bylinėjimosi išlaidas, susijusias, pirma, su pagrindiniais apeliaciniais skundais bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P ir, antra, jos priešpriešiniu apeliaciniu skundu byloje C‑294/13 P, išskyrus
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG
patirtas bylinėjimosi išlaidas; pastaroji padengia savo išlaidas visose minėtose bylose
.

5.
Priteisti iš
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG
bylinėjimosi išlaidas, susijusias su jos priešpriešiniais apeliaciniais skundais bylose C‑293/13 P ir C‑294/13 P.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.