CELEX: 62014CJ0293
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2006/123/EK
Materiālā piemērošanas joma
Darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu
Skursteņslauķa profesija
Uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā
Profesionālās darbības atļaujas teritoriālais ierobežojums
Vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums
Nepieciešamība
Samērīgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīvas 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū (
OV L 376, 36. lpp.
) 2. panta 2. punkta i) apakšpunktu, 10. panta 4. punktu, 15. panta 1. punktu, 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts kasācijas tiesvedībā (“Revision”) starp
G. Hiebler
un
W. Schlagbauer
– diviem Austrijas pilsoņiem, kuri veic skursteņslauķa profesionālo darbību – par
W. Schlagbauer
prasību piespriest izbeigt negodīgo komercpraksi, ko
G. Hiebler
esot īstenojis savā profesionālajā darbībā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2006/123 preambulas 17., 70. un 72. apsvērumā ir noteikts:
“(17)
Šī direktīva aptver vienīgi pakalpojumus, ko sniedz par atlīdzību. Uz vispārējas nozīmes pakalpojumiem neattiecas definīcija [LESD 57.] pantā, un tādēļ uz tiem neattiecas šīs direktīvas piemērošanas joma. Vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumi ir pakalpojumi, ko sniedz par atlīdzību, un tādēļ tie ietilpst šīs direktīvas darbības jomā. Tomēr uz dažiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, piemēram, tādiem, kas varētu pastāvēt transporta jomā, neattiecas šīs direktīvas piemērošanas joma, un uz dažiem citiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem, piemēram, tādiem, kas varētu pastāvēt pasta pakalpojumu jomā, attiecas atkāpe no šajā direktīvā izklāstītajiem noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šī direktīva neattiecas uz vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu finansēšanu, un to nepiemēro dalībvalstu piešķirtā atbalsta sistēmām saskaņā ar Kopienas noteikumiem par konkurenci, īpaši sociālajā jomā. Šī direktīva neattiecas uz turpmākiem pasākumiem saistībā ar Komisijas Balto grāmatu par vispārējas nozīmes pakalpojumiem.
[..]
(70)
Šīs direktīvas nolūkos un neskarot [LESD 14.] pantu, pakalpojumus var uzskatīt par vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumiem vienīgi tad, ja tos sniedz, izpildot īpašu uzdevumu sabiedrības interesēs, kuru pakalpojumu sniedzējam uzticējusi attiecīgā dalībvalsts. Šāda uzticēšana būtu jāveic ar vienu vai vairākiem aktiem, kuru veidu nosaka attiecīgā dalībvalsts, un tajā būtu jānorāda konkrētā uzdevuma precīzs apraksts.
[..]
(72)
Pakalpojumiem ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi uztic svarīgus uzdevumus, kas saistīti ar sociālo un teritoriālo kohēziju. Šo uzdevumu veikšanu nevajadzētu kavēt ar šajā direktīvā noteikto izvērtēšanas procesu. Šim procesam nevajadzētu ietekmēt prasības, kas vajadzīgas šādu uzdevumu veikšanai, tomēr vienlaikus vajadzētu izskatīt nepamatotus ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību.”
Direktīvas 2006/123 2. pantā ir noteikts:
“1.   Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.
2.   Šo direktīvu nepiemēro šādām darbībām:
[..]
i)
darbībām, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, kā noteikts [LESD 51.] pantā;
[..].”
Šīs direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“Šīs direktīvas nolūkos piemēro šādas definīcijas:
[..]
6)
“atļauju piešķiršanas sistēma” ir jebkura procedūra, saskaņā ar kuru pakalpojumu sniedzējam vai pakalpojumu saņēmējam faktiski ir jāveic noteiktas darbības, lai no kompetentas iestādes saņemtu formālu lēmumu vai netiešu lēmumu attiecībā uz piekļuvi kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu;
7)
“prasība” ir jebkurš pienākums, aizliegums, nosacījums vai ierobežojums, kas paredzēts dalībvalstu normatīvajos vai administratīvajos aktos vai kas izriet no judikatūras, administratīvās prakses, profesionālo organizāciju noteikumiem vai profesionālo apvienību vai citu profesionālo organizāciju kopējiem noteikumiem, kuri pieņemti, tām rīkojoties juridiski patstāvīgi; par prasībām šīs direktīvas izpratnē neuzskata noteikumus, kas ietverti koplīgumos, par kuriem vienojušies sociālie partneri;
8)
“sevišķi svarīgi iemesli saistībā ar sabiedrības interesēm” ir iemesli, kas par tādiem atzīti Tiesas judikatūrā, tostarp šādi iemesli: sabiedriskā kārtība; valsts drošība; sabiedrības drošums; veselības aizsardzība; sociālā nodrošinājuma shēmas finansiālā līdzsvara saglabāšana; patērētāju, pakalpojumu saņēmēju un darba ņēmēju aizsardzība; tirdzniecības darījumu taisnīgums; krāpšanas apkarošana; vides un pilsētvides aizsardzība; dzīvnieku veselība; intelektuālais īpašums; valsts vēstures un mākslas mantojuma saglabāšana; sociālās politikas mērķi un kultūras politikas mērķi;
[..].”
Minētās direktīvas 10. panta 4. punkta redakcija ir šāda:
“Atļauja pakalpojumu sniedzējam dod tiesības piekļūt pakalpojumu darbībai vai to veikt visā attiecīgās valsts teritorijā, tostarp izveidojot pārstāvniecības, meitasuzņēmumus, filiāles vai birojus, izņemot gadījumus, kad atļaujas prasības piemērošana katram atsevišķam uzņēmumam vai atļaujas ierobežojums uz atsevišķu teritorijas daļu ir objektīvi pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm”.
Šīs pašas direktīvas 15. pantā ir precizēts:
“1.   Dalībvalstis pārbauda, vai saskaņā ar to tiesību sistēmu tiek piemērota kāda no 2. punktā minētajām prasībām, un nodrošina, ka visas šādas prasības atbilst 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Dalībvalstis pielāgo savus normatīvos vai administratīvos aktus tā, lai tie atbilstu šiem nosacījumiem.
2.   Dalībvalstis pārbauda, vai to tiesību sistēmā kā nosacījums, lai atļautu piekļuvi pakalpojumu darbībai vai tās veikšanu, ir paredzēta atbilstība jebkurai no šādām nediskriminējošām prasībām:
a)
kvantitatīvi vai teritoriāli ierobežojumi, jo īpaši tādu ierobežojumu veidā, kas noteikti saistībā ar iedzīvotāju skaitu vai saistībā ar minimālo ģeogrāfisko attālumu starp pakalpojumu sniedzējiem;
[..]
3.   Dalībvalstis pārbauda, vai 2. punktā minētās prasības atbilst šādiem nosacījumiem:
a)
nediskriminēšana: prasības nedrīkst ne tieši, ne netieši būt diskriminējošas saistībā ar valstspiederību vai uzņēmumu gadījumā – saistībā ar juridiskās adreses atrašanās vietu;
b)
nepieciešamība: prasībām ir jābūt pamatotām ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm;
c)
samērīgums: prasībām ir jābūt piemērotām, lai sasniegtu noteikto mērķi; tās nedrīkst būt augstākas, nekā ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai, un nedrīkst pastāvēt iespēja šīs prasības aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem sasniedz to pašu rezultātu.
4.   Šā panta 1., 2. un 3. punkts attiecas uz tiesību aktiem vispārējas ekonomiskas nozīmes pakalpojumu jomā vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt tiem uzticēto uzdevumu.
[..]”
Austrijas tiesības
Amatnieku, komerciālo un industriālo profesiju kodeksa (
Gewerbeordnung
, turpmāk tekstā – “
GewO
”) 120. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dūmvadu un atgāzu vadu, dūmu un atgāzu kanālu, kā arī ar to saistītu pavardu tīrīšanai, slaucīšanai un pārbaudei ir nepieciešama darbības veikšanas atļauja skursteņslauķa amatam. Ciktāl ar Austrijas federālo zemju tiesību normām skursteņslauķiem ir uzlikti pienākumi veikt “pārvaldes un policejisku” darbību, it īpaši “ugunsdrošības policijas” [(“Feuerpolizei”)], būvniecības policijas vai salīdzināmu darbību, viņi īsteno publiskās funkcijas un šim nolūkam viņiem ir jābūt reģistrētiem Austrijā.”
GewO
123. pantā ir paredzēts:
“1.   Federālās zemes ministru prezidents [(
Landeshauptmann
)] ar rīkojumu nosaka skursteņslauķa profesionālās darbības teritoriālus ierobežojumus. Šajā rīkojumā skursteņslauķa darbības teritoriju robežas tiek noteiktas tādējādi, ka pienācīgi var tikt pildītas ugunsdrošības policijas funkcijas un ka katrā darbības teritorijā ir nodrošināta vismaz divu skursteņslauķu [uzņēmumu] ar vismaz diviem uz pilnu slodzi nodarbinātiem darbiniekiem katrā [uzņēmumā] saimnieciska eksistence. [..]
2.   Skursteņslauķa profesionālās darbības veikšanas nolūkā var tikt apmierināti tikai tādi profesionālās darbības pieteikumi, kuros atbilstoši 120. panta 1. punktam veicamā darbība ir ierobežota ar attiecīgu skursteņslauķa darbības teritoriju. Tomēr draudošu briesmu, [valsts iestāžu piešķirta] uzdevuma saskaņā ar 122. panta 2. punktu vai maiņas, izvēloties citu apgabalu, atbilstoši 124. pantam gadījumā darbības, kas tiek veikta saskaņā ar 120. panta 1. punktu, īstenošana ir pieļaujama arī ārpus skursteņslauķa darbības teritorijas. [..]
3.   Skursteņslauķiem ir pienākums savā darbības teritorijā veikt 120. panta 1. punktā minēto darbību, ievērojot attiecīgajā federālajā zemē spēkā esošos maksimālos tarifus.”
Atbilstoši
GewO
124. pantam:
“Slaucīšanas objektam piesaistītā skursteņslauķa maiņas gadījumā līdz tam brīdim piesaistītais skursteņslauķis nekavējoties nodod nākotnē piesaistītajam skursteņslauķim, pašvaldībai un slaucīšanas objekta īpašniekam rakstveida ziņojumu par pēdējo veikto tīrīšanu un par slaucīšanas objekta stāvokli. [..] Maiņa, izvēloties citu skursteņslauķa darbības teritoriju, ir iespējama tad, ja attiecīgajā darbības teritorijā ir ne vairāk kā divi skursteņslauķi.”
GewO
125. panta 1. punktā ir precizēts:
“Federālās zemes ministru prezidents ar rīkojumu nosaka arī maksimālos tarifus. Šajā ziņā ir jāņem vērā uzņēmumu spēja sniegt pakalpojumus un pakalpojumu saņēmēju intereses. [..]”
Austrijas federālo zemju tiesiskais regulējums ietver tiesību normas attiecībā uz dedzināšanas iekārtu īpašnieku pienākumu regulāri tīrīt dūmvadus, izmantojot skursteņslauķa pakalpojumus. Tāpat tajās ir paredzēts, ka skursteņslauķi pārņem arī īpašos uzdevumus ugunsdrošības uzraudzības jomā.
Karintijas federālajā zemē šajos uzdevumos ietilpst, piemēram, regulāras pārbaudes ugunsgrēku novēršanai (turpmāk tekstā – “ugunsdrošības pārbaudes”).
Konkrētāk – Karintijas federālās zemes Risku policijas un Ugunsdrošības policijas noteikumu (
Kärntner Gefahrenpolizei‑ und Feuerpolizeiordnung
; turpmāk tekstā – “policijas noteikumi”) 26. pantā ir paredzēts:
“1.   Ugunsdrošības pārbaužu attiecībā uz būvēm nolūks ir konstatēt stāvokļus, kas var radīt vai veicināt ugunsgrēka draudus, kā arī apgrūtināt vai nepieļaut ugunsdzēšanu un glābšanas pasākumu īstenošanu.
2.   Veicot ugunsdrošības pārbaudes, ar vizuālo pārbaudi it īpaši ir jānoskaidro,
a)
vai būves īpašnieks (slaucīšanas objekta īpašnieks) vai persona, kam ir lietošanas tiesības, ievēro šī likuma vai uz šī likuma pamata pieņemto rīkojumu un lēmumu normas, vai arī pastāv ugunsdrošības uzraudzības trūkumi;
b)
vai pastāv ugunsdrošības ziņā bīstami būvniecības trūkumi, un
c)
vai pastāv citi ugunsdrošības vai ugunsdzēšanas ziņā nozīmīgi apstākļi [..].
3.   Ugunsdrošības pārbaudes ir veicamas, ievērojot būvju ugunsdrošības tehniskos riskus. Attiecībā uz būvēm ar
a)
nelieliem ugunsdrošības tehniskajiem riskiem tās ir veicamas katrus 15 gadus;
b)
vidējiem ugunsdrošības tehniskajiem riskiem tās ir veicamas katrus 9 gadus, un
c)
augstiem ugunsdrošības tehniskajiem riskiem tās ir veicamas katrus 5 gadus [..].”
Policijas noteikumu 27. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   Ugunsdrošības pārbaudi atbilstoši 26. pantam [..] piesaistītais skursteņslauķis veic patstāvīgi.
[..]
9.   Par katru atbilstoši 1. punktam veikto ugunsdrošības pārbaudi īpašnieks (persona, kam ir lietošanas tiesības, vai namu pārvalde) maksā atlīdzību par izdevumiem. Atlīdzības par izdevumiem iekasēšanu veic skursteņslauķis. Ja parādnieks nesamaksā šo atlīdzību par izdevumiem, pašvaldībai tā ir jānosaka ar lēmumu. Atlīdzības par izdevumiem apmērs tiek noteikts, ņemot vērā tarifus, kas attiecībā uz pārbaudēm ir paredzēti lēmumā par maksimālo skursteņslauķa darbības tarifu noteikšanu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
G. Hiebler
veic skursteņslauķa profesionālo darbību Karintijas federālajā zemē atbilstoši profesionālās darbības atļaujai, kas saskaņā ar
GewO
123. pantu ir spēkā attiecībā uz šīs federālās zemes “A” teritoriju.
Līdz 2011. gada 26. jūlijam“B” teritorijā darbojās ne vairāk kā divi skursteņslauķi. Līdz ar to skursteņslauķi, kam bija atļauts veikt darbību arī citās teritorijās, kā, piemēram,
G. Hiebler
, atbilstoši
GewO
124. pantam varēja apkalpot klientus arī šajā “B” teritorijā.
Ar grozījumiem, kas tika izdarīti attiecībā uz noteikumiem par skursteņslauķa darbības sadalīšanu sektoros Karintijas federālajā zemē, kuri stājās spēkā 2011. gada 27. jūlijā, tika izveidota jauna “C” teritorija, kas radās, apvienojot “B” teritoriju ar kādu citu teritoriju.
Lai arī pēc šīs apvienošanas jaunajā “C” teritorijā darbojas četri skursteņslauķi,
G. Hiebler
turpināja piesaistīt šajā teritorijā dzīvojošos klientus, izmantojot pasta sūtījumus, un veikt skursteņslauķa profesionālo darbību, sniedzot pakalpojumus vairākiem no šiem klientiem, kuri uzticēja viņam savu skursteņu tīrīšanu.
Šīs darbības rezultātā
W. Schlagbauer
, kuram ir atļauja veikt darbību minētajā “C” teritorijā, neguva ienākumus. Līdz ar to viņš cēla prasību
Landesgericht Klagenfurt
(Apgabaltiesa, Klāgenfurte), lūdzot piespriest izbeigt
G. Hiebler
īstenoto komercpraksi, kas esot kvalificējama kā negodīga, piespriest viņam samaksāt EUR 2594,65 kā zaudējumu atlīdzību, pieskaitot procentus un tiesāšanās izdevumus, kā arī publicēt pieņemamo nolēmumu.
G. Hiebler
lūdza noraidīt prasību, norādot, ka Direktīva 2006/123 nepieļauj pamatlietā aplūkoto Austrijas tiesisko regulējumu, ciktāl tajā ir paredzēts atļaujas veikt skursteņslauķu privāto saimniecisko darbību teritoriāls ierobežojums.
Landesgericht Klagenfurt
(Apgabaltiesa, Klāgenfurte) apmierināja
W. Schlagbauer
prasību, uzskatot, ka
GewO
123. pantā paredzētais teritoriālais ierobežojums ir saderīgs ar minēto direktīvu, ciktāl tas ir nediskriminējošs, nepieciešams un samērīgs.
Oberlandesgericht Graz
(Apelācijas tiesa, Grāca) apstiprināja šo nolēmumu, piebilstot, ka uzdevums sniegt sabiedriskos pakalpojumus, kas ir uzticēts skursteņslauķiem ugunsdrošības uzraudzības jomā, pamato skursteņslauķu profesionālās darbības atļaujas teritoriālo ierobežojumu.
G. Hiebler
vērsās
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa) ar kasācijas sūdzību (“Revision”). Šajā tiesā viņš norādīja, ka, lai arī pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar Savienības tiesībām, ciktāl attiecīgais teritoriālais ierobežojums ir saistīts ar uzdevumiem, ko skursteņslauķi veic ugunsdrošības uzraudzības jomā, tas nav uzskatāms par saderīgu ar Savienības tiesībām, ciktāl šis ierobežojums attiecas arī uz to veiktajām privātajām saimnieciskajām darbībām saistībā ar dūmvadu un atgāzu vadu, dūmu un atgāzu kanālu, kā arī ar to saistītu pavardu tīrīšanu un uzturēšanu.
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa) uzskata, ka atbilstoši Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunktam šī direktīva nav piemērojama uzdevumiem sniegt sabiedriskos pakalpojumus, kas ir saistīti ar ugunsdrošības uzraudzību, bet aptver tikai skursteņslauķu privātās saimnieciskās darbības. Tomēr šī tiesa, ņemot vērā saikni starp šiem uzdevumiem un šīm darbībām, vēlas noskaidrot, vai var tikt uzskatīts, ka šī direktīva nav piemērojama skursteņslauķa profesionālās darbības veikšanai kopumā.
Turklāt gadījumā, ja minētās privātās saimnieciskās darbības ietilptu minētās direktīvas piemērošanas jomā,
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa) pauž šaubas arī par pamatlietā aplūkotā Austrijas tiesiskā regulējuma saderību ar šīs pašas direktīvas 10. un 15. pantā paredzētajiem noteikumiem par Savienības pakalpojumu sniedzēju brīvību veikt uzņēmējdarbību.
Šādos apstākļos
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai atbilstoši Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunktam skursteņslauķa saimnieciskā darbība kopumā ir izslēgta no šīs direktīvas piemērošanas jomas, jo skursteņslauķi veic uzdevumus arī ugunsdrošības policijas darbības jomā (ugunsdrošības uzraudzība, eksperta atzinumi saistībā ar būvdarbu apstiprināšanas procedūru utt.)?
2)
Ja uz pirmo jautājumu tiek sniegta noliedzoša atbilde:
Vai valsts tiesībās paredzēts regulējums, atbilstoši kuram skursteņslauķa profesionālās darbības atļauja pamatā ir ierobežota ar noteiktu “skursteņslauķa darbības teritoriju”, ir saderīgs ar Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punktu un 15. panta 1. punktu, 2. punkta a) apakšpunktu un 3. punktu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 2006/123 ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas profesijas kā pamatlietā aplūkotā skursteņslauķa profesija veikšana ir kopumā izslēgta no minētās direktīvas piemērošanas jomas, jo šī profesija nozīmē ne tikai privātu saimniecisko darbību, bet arī uzdevumu ugunsdrošības uzraudzības jomā veikšanu.
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa) šo jautājumu ir uzdevusi, balstoties uz netiešu pieņēmumu, ka skursteņslauķiem Karintijas federālajā zemē uzticētie uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā ir kvalificējami kā darbības, kas saistītas ar valsts varas īstenošanu, un ka līdz ar to tie ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas atbilstoši tās 2. panta 2. punkta i) apakšpunktam. Tādējādi būtu jānosaka, vai starp šo uzdevumu un privāto saimniecisko darbību veikšanu pastāvošā saikne nozīmē, ka minētā direktīva nav piemērojama skursteņslauķa profesijas veikšanai kopumā.
Turklāt, kā savos rakstveida apsvērumos ir norādījusi arī Eiropas Komisija, minētā tiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav precizējusi apstākļus, kas tai bija ļāvuši veikt šādu minēto uzdevumu kvalificēšanu.
Tādēļ, lai varētu sniegt lietderīgu atbildi uz pirmo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai tādi uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā kā pamatlietā aplūkotie ir saistīti ar “valsts varas īstenošanu” Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta izpratnē vai arī attiecīgā gadījumā tie ir saistīti ar kādu citu darbību, kas ir izslēgta no šīs direktīvas piemērošanas jomas. Tikai šādā gadījumā turpinājumā būs jāpārbauda, vai šī apstākļa dēļ šī direktīva nav piemērojama skursteņslauķa profesijas veikšanai kopumā.
Saistībā ar pirmo pārbaudi vispirms ir jāizvērtē minētā 2. panta 2. punkta i) apakšpunktā ietvertā noteikuma piemērojamība.
Kā izriet no Pakalpojumu direktīvas ieviešanas rokasgrāmatas (turpmāk tekstā – “rokasgrāmata”) 2.1.2. punkta, šajā noteikumā ir atspoguļota atkāpe no noteikuma par brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas ir ietverts EKL 45. pantā, kurš pēc Lisabonas līguma spēkā stāšanās ir kļuvis par LESD 51. pantu. Līdz ar to, interpretējot minēto noteikumu, ir jāņem vērā principi, kurus Tiesa ir izstrādājusi savā judikatūrā saistībā ar šiem pantiem.
Ņemot vērā šo judikatūru, vispirms ir jānorāda, ka, ciktāl tas ir izņēmums no pamatbrīvības, Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunktā paredzētā atkāpe ir jāinterpretē, attiecinot tās piemērojamību tikai uz to, kas noteikti ir nepieciešams to interešu nodrošināšanai, ko tā ļauj dalībvalstīm aizsargāt (pēc analoģijas skat. spriedumu Komisija/Beļģija,
C‑47/08
,
EU:C:2011:334
,
84.
punkts un tajā minētā judikatūra), un tā līdz ar to ir piemērojama tikai darbībām, kuras pašas par sevi ir tieša un konkrēta dalība valsts varas īstenošanā (pēc analoģijas skat. spriedumus, Komisija/Beļģija,
C‑47/08
,
EU:C:2011:334
,
85.
punkts, un SOA Nazionale Costruttori,
C‑327/12
,
EU:C:2013:827
,
51.
punkts).
Turklāt no Tiesas judikatūras arī izriet, ka valsts varas īstenošanu papildinošas vai sagatavojošas darbības ir uzskatāmas par darbībām, kas ir izslēgtas no šīs atkāpes piemērošanas jomas (pēc analoģijas skat. spriedumu Komisija/Vācija,
C‑404/05
,
EU:C:2007:723
,
44.
punkts), jo tās nav saistītas ar neatkarīgu lēmumu pieņemšanas pilnvaru īstenošanu, kas ir veikta, piemērojot tiešu valsts uzraudzību (pēc analoģijas skat. spriedumus Komisija/Portugāle,
C‑438/08
,
EU:C:2009:651
,
36.
un
41.
punkts, kā arī SOA Nazionale Costruttori,
C‑327/12
,
EU:C:2013:827
,
53.
punkts) un nepastāvot piespiešanas tiesībām (pēc analoģijas skat. spriedumu Komisija/Spānija,
C‑114/97
,
EU:C:1998:519
,
37.
punkts) vai arī piespiedu pasākumu veikšanas tiesībām (pēc analoģijas skat. spriedumus, Anker u.c.,
C‑47/02
,
EU:C:2003:516
,
61.
punkts, kā arī Komisija/Portugāle,
C‑438/08
,
EU:C:2009:651
,
44.
punkts).
Līdz ar to, ņemot vērā šo judikatūru, ir jāizvērtē, vai skursteņslauķiem Karintijas federālajā zemē ugunsdrošības uzraudzības jomā uzticētie uzdevumi ir saistīti ar “valsts varas īstenošanu” Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta izpratnē.
Šajā gadījumā ir jākonstatē, kā izriet no policijas noteikumu 26. panta, ka šie uzdevumi tostarp ietver regulāras pārbaudes attiecībā uz būvēm nolūkā konstatēt, vai iekārtas īpašnieks vai lietotājs ievēro attiecīgajā jomā pastāvošās normatīvās vai administratīvās normas, vai pastāv ugunsdrošības ziņā bīstami būvniecības trūkumi un vai pastāv citi apstākļi, kas var izraisīt vai veicināt ugunsgrēku vai sarežģīt ugunsdzēšanu.
Kā savos rakstveida apsvērumos ir norādījusi Austrijas valdība, veicot minētos uzdevumus, skursteņslauķi pilda pienākumu, kas atbilstoši Austrijas Konstitūcijas 118. panta 3. punkta 9. apakšpunktam – saskaņā ar kuru vietējie uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā ietilpst pašvaldību darbības jomā – ir uzticēts pašvaldībām.
Līdz ar to, kā savu secinājumu 35. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā ir uzskatāmi par valsts varas īstenošanu papildinošu darbību, ciktāl to īstenošanu skursteņslauķiem būtībā uztic katras pašvaldības vadītājs un tie tiek veikti tā tiešā uzraudzībā, un skursteņslauķiem nav nekādu izpildu, piespiešanas vai piespiedu pasākumu veikšanas pilnvaru attiecībā pret to klientiem. Šo konstatējumu apstiprina skursteņslauķiem noteiktais pienākums, veicot minētos uzdevumus, paziņot attiecīgajai pašvaldībai par jebkādiem trūkumiem, kas nav tikuši novērsti, ja pastāv nenovēršams ugunsdrošības risks vai ja pārbaudes norise ir tikusi traucēta.
No tā izriet, ka uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā, ko Karintijas federālajā zemē veic skursteņslauķi, kā tādi nav saistīti ar valsts varas īstenošanu Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta i) apakšpunkta izpratnē un līdz ar to nav uzskatāmi par darbībām, kas atbilstoši šai tiesību normai ir izslēgtas no šīs direktīvas piemērošanas jomas.
Šo secinājumu nevarētu atspēkot arī tas, ja iesniedzējtiesa kvalificētu minētos uzdevumus par uzdevumiem, kas ir saistīti ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, kā to, atbildot uz Tiesas rakstveidā uzdotu jautājumu, ir norādījusi Austrijas valdība.
Šajā ziņā, nenoliedzami, ir jānorāda, kā tas izriet no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, ka darbības ugunsdrošības uzraudzības jomā veic Karintijas federālajā zemē reģistrētie skursteņslauķi atbilstoši Direktīvas 2006/123 preambulas 70. apsvērumam un Tiesas judikatūrai, izpildot īpašu sabiedrības interesēs esošu uzdevumu, kas tiem ir uzticēts atbilstoši atļaujai, proti, to profesionālās darbības atļaujai, un atbilstoši administratīvai tiesību normai, proti, policijas noteikumu 26. pantam, kurā skaidri un pārredzami ir definēts piešķirtā sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas pienākuma konkrētais raksturs (pēc analoģijas skat. spriedumus, Fallimento Traghetti del Mediterraneo,
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
,
37.
punkts, un Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
,
48.
punkts).
Turklāt no minētajiem lietas materiāliem šķietami arī izriet, ka saskaņā ar LESD 14. pantu, 26. protokola par vispārējas nozīmes pakalpojumiem, kas ir pievienots LESD, 1. pantu un Tiesas pastāvīgo judikatūru Karintijas federālajā zemē licencētajiem skursteņslauķiem atbilstoši minētajam pienākumam sniegt sabiedrisku pakalpojumu ir jāveic uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā visu tajā darbības teritorijā, kas tiem ir tikusi iedalīta, esošo lietotāju labā tā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu piekļuvi pakalpojumiem, piemērojot vienveidīgus tarifus, kuru maksimālais apmērs tiek noteikts šīs federālas zemes ministru prezidenta izdotā rīkojumā (pēc analoģijas skat. spriedumus, Fallimento Traghetti del Mediterraneo,
C‑140/09
,
EU:C:2010:335
,
38.
punkts, un Femarbel,
C‑57/12
,
EU:C:2013:517
,
47.
punkts), un, nodrošinot līdzīgas kvalitātes nosacījumus, neņemot vērā konkrētās situācijas vai katras atsevišķās operācijas ekonomiskās rentabilitātes pakāpi (šajā ziņā skat. spriedumu Corbeau,
C‑320/91
,
EU:C:1993:198
,
15.
punkts).
Tomēr, pat ja šie uzdevumi varētu tikt kvalificēti kā uzdevumi, kas ir saistīti ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, – kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai –, tie ietilptu Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomā.
Kā savu secinājumu 37. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, no minētās direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta, lasot to kopā ar tās preambulas 17., 70. un 72. apsvērumu, tieši izriet, ka tajā paredzētie noteikumi principā ir piemērojami visiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem, ciktāl no šo tiesību normu piemērošanas jomas ir izslēgti tikai vispārējas nozīmes pakalpojumi, kas nav saimnieciski pakalpojumi.
Līdz ar to ir jāsecina, ka, neraugoties uz kvalifikāciju, kādu tiem sniegs iesniedzējtiesa, uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā, ko Karintijas federālajā zemē veic skursteņslauķi, ietilpst attiecīgās direktīvas piemērošanas jomā.
Jautājums par to, vai starp minētajiem uzdevumiem un privātajām saimnieciskajām darbībām, ko Karintijas federālajā zemē veic skursteņslauķi, pastāvošā saikne nozīmē, ka Direktīva 2006/123 nav piemērojama arī attiecībā uz šīm pēdējām minētajām darbībām un līdz ar to – skursteņslauķa profesijas veikšanu kopumā, tādējādi nav jāizvērtē, jo šim jautājumam, kā redzams, nav priekšmeta.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2006/123 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz tādas profesijas kā pamatlietā aplūkotā skursteņslauķa profesija veikšanu kopumā, lai arī šī profesija ietver ne tikai privātu saimniecisko darbību, bet arī uzdevumu ugunsdrošības uzraudzības jomā veikšanu.
Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2006/123 10. un 15. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, atbilstoši kuram atļauja veikt skursteņslauķa profesionālo darbību kopumā ir ierobežota ar noteiktu ģeogrāfisko teritoriju.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka šāds teritoriāls atļaujas veikt pakalpojumu sniegšanas darbību ierobežojums atbilstoši minētās direktīvas 10. un 15. pantam ir pakalpojumu sniedzēju brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums.
Pirmkārt, no šīs pašas direktīvas 10. panta 4. punkta, kurā ir paredzēts, ka darbības atļaujai ir jāļauj pakalpojumu sniedzējam veikt pakalpojumu sniegšanas darbību “visā attiecīgās valsts teritorijā”, netieši izriet, ka šādas atļaujas teritoriāls ierobežojums ir šķērslis attiecīgās darbības veikšanai.
Otrkārt, Direktīvas 2006/123 15. panta 2. punkta a) apakšpunktā pakalpojumu sniegšanas darbības “teritoriālie ierobežojumi” ir tieši kvalificēti kā “prasības” šīs direktīvas 4. panta 7. punkta izpratnē, kas ir nosacījumi, kuri ietekmē pakalpojumu sniedzēju brīvību veikt uzņēmējdarbību.
Šajā ziņā, lai varētu sniegt iesniedzējtiesai lietderīgu atbildi, ir jānosaka tiesiskais režīms, kas atbilstoši minētās direktīvas 10. un 15. pantam ir piemērojams tādam teritoriālajam ierobežojumam kā pamatlietā, lai izvērtētu, vai šis ierobežojums ir aizliegts vai var tikt atļauts ar zināmiem nosacījumiem.
Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2006/123 10. pantu, lai arī ir tiesa, ka šī panta 4. punkta formulējumā ir prasīta tikai “sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm” esamība, lai varētu pamatot atļaujas ierobežošanu ar kādu konkrētu valsts teritorijas daļu, tomēr, kā savu secinājumu 45. punktā ir uzsvēris ģenerāladvokāts un kā izriet no rokasgrāmatas 6.1.5. punkta, šajā tiesību normā ir prasīts, lai šāds ierobežojums atbilstu arī nediskriminācijas un samērīguma principiem kā Savienības tiesību vispārīgajiem principiem.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2006/123 15. pantā, iekļaujot pakalpojumu darbības veikšanas teritoriālos ierobežojumus to prasību sarakstā, uz kurām attiecas šī panta 2. punktā norādītais novērtējums, dalībvalstīm atbilstoši šī panta 1. punktam ir arī atļauts saglabāt vai attiecīgā gadījumā ieviest to tiesību sistēmās šādus ierobežojumus, tomēr ar nosacījumu, ka tie atbilst šī panta 3. punktā paredzētajiem nediskriminācijas, nepieciešamības un samērīguma nosacījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu Rina Services u.c.,
C‑593/13
,
EU:C:2015:399
,
32.
un
33.
punkts).
No šiem apsvērumiem izriet, kā savos rakstveida apsvērumos ir norādījusi Komisija, ka gan minētās direktīvas 10. panta 4. punktā, gan tās 15. panta 3. punktā ir paredzēta iespēja pamatot tādu brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu kā pamatlietā aplūkotais teritoriālais ierobežojums un šajā ziņā ir paredzēts, ka ir jāievēro identiski nosacījumi, kuru mērķis ir nodrošināt, lai šis ierobežojums vispirms nebūtu diskriminējošs saistībā ar valstspiederību, pēc tam – lai tas būtu pamatots ar sevišķi svarīgu iemeslu saistībā ar sabiedrības interesēm, un, visbeidzot – lai tas būtu piemērots noteiktā mērķa sasniegšanai, nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, un lai to nebūtu iespējams aizstāt ar citiem mazāk ierobežojošiem pasākumiem, ar kuriem būtu iespējams sasniegt tādu pašu rezultātu.
Šajā lietā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka pamatlietā aplūkotais teritoriālais ierobežojums ir piemērojams, nepastāvot diskriminācijai valstspiederības dēļ.
Otrkārt, kā izriet no Austrijas valdības rakstveida apsvērumiem, ir jānorāda, ka šī ierobežojuma mērķis ir nodrošināt pienācīgu ugunsdrošības pasākumu darbību, kā arī uzlabot pasākumus ugunsgrēku, sprādzienu un saindēšanās ar gāzi novēršanai.
Tā kā šādi mērķi ir saistīti ar sabiedrības veselības aizsardzību, kas, kā izriet no Direktīvas 2006/123 4. panta 8. punkta un Tiesas pastāvīgās judikatūras, ir viens no primāriem vispārējo interešu iemesliem, kas var pamatot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus (šajā ziņā skat. tostarp spriedumu Ottica New Line di Accardi Vincenzo,
C‑539/11
,
EU:C:2013:591
,
34.
punkts), ir jāuzskata, ka nosacījums par pamatlietā aplūkotā teritoriālā ierobežojuma nepieciešamību arī ir izpildīts.
Līdz ar to, treškārt, ir jāizvērtē pamatlietā aplūkotā teritoriālā ierobežojuma samērīgums, vispirms pārbaudot, vai šis ierobežojums ir piemērots izvirzītā mērķa sasniegšanas nodrošināšanai.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru attiecībā uz ārstniecības iestādēm un infrastruktūrām, aptiekām, kā arī optikas veikaliem var tikt veikta plānošana, tādējādi nodrošinot iedzīvotāju vajadzībām pielāgotu veselības aprūpi, kura aptver visu teritoriju un kurā tiek ņemti vērā ģeogrāfiski savrupi vai kā citādi neizdevīgā stāvoklī esoši apgabali (šajā ziņā skat. spriedumus Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
,
51.
un
52.
punkts; Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
70.
punkts, kā arī Ottica New Line di Accardi Vincenzo,
C‑539/11
,
EU:C:2013:591
,
36.
un
37.
punkts).
Šie paši principi šķiet transponējami arī uz pamatlietā aplūkoto skursteņslauķa profesionālās darbības veikšanu.
No Austrijas valdības apsvērumiem būtībā izriet, ka federālajās zemēs, piemēram, Karintijas federālajā zemē, pastāv aglomerācijas, kuras skursteņslauķi varētu uzskatīt par rentablām un tādējādi – pievilcīgākām, kā, piemēram, pilsētu teritorijās izvietotās aglomerācijas. Turpretim citas valsts teritorijas daļas, kā, piemēram, ģeogrāfiski savrupi vai kā citādi neizdevīgā stāvoklī esoši lauku apgabali, varētu tikt uzskatītas par mazāk pievilcīgām (pēc analoģijas skat. spriedumu Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
72.
punkts).
Tādējādi nav izslēdzams, ka, nepastāvot sadalījumam pa darbības teritorijām, skursteņslauķi nolemtu veikt savu darbību tikai apdzīvotajās vietās, kas tiek uzskatītas par pievilcīgām, un tātad apkalpot tikai ierobežotu iedzīvotāju daļu, un tādēļ mazāk pievilcīgajās apdzīvotajās vietās būtu nepietiekams to pakalpojumu sniedzēju skaits, kuri spētu nodrošināt drošus un kvalitatīvus skursteņslauķu pakalpojumus (pēc analoģijas skat. spriedumu Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
73.
punkts).
No tā izriet, ka pamatlietā aplūkotais teritoriālais ierobežojums ir uzskatāms par tādu, kas var nodrošināt skursteņslauķu līdzsvarotu sadalījumu valsts teritorijā, nodrošināt visiem iedzīvotājiem atbilstošu piekļuvi skursteņslauķu pakalpojumiem un tādējādi nodrošināt atbilstošu sabiedrības veselības aizsardzību.
Lai arī no iepriekš minētā izriet, ka ar šādu tiesisko regulējumu principā ir iespējams īstenot sabiedrības veselības aizsardzības mērķi, ar šo regulējumu šis mērķis ir jāsasniedz arī saskaņoti. Atbilstoši Tiesas judikatūrai valsts tiesību akti ir piemēroti, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, vienīgi tad, ja tie patiesi atbilst rūpēm to sasniegt saskanīgi un konsekventi (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
94.
punkts; Ottica New Line di Accardi Vincenzo,
C‑539/11
,
EU:C:2013:591
,
47.
punkts, kā arī Sokoll-Seebacher,
C‑367/12
,
EU:C:2014:68
,
39.
punkts).
Šajā ziņā, lai arī iesniedzējtiesai vienīgajai ir kompetence noteikt, vai un kādā mērā
GewO
123. pants atbilst šim nosacījumam, Tiesas kompetencē ir sniegt norādes, kuras izriet no pamatlietas materiāliem, kā arī no tai iesniegtajiem rakstveida un mutvārdu apsvērumiem, lai valsts tiesa varētu izlemt lietu (skat. spriedumu Grupo Itevelesa u.c.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat ir jānorāda, ka pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā ģeogrāfisko teritoriju sadalījums nav tieši noteikts un reglamentēts, izmantojot saskanīgus kritērijus, ar mērķi nodrošināt gan skursteņslauķu privātās saimnieciskās darbības, gan to uzdevumu ugunsdrošības uzraudzības jomā līdzsvarotu sadalījumu šajās teritorijās.
Lai arī pamatlietā aplūkotais teritoriālais ierobežojums attiecas uz skursteņslauķa profesionālās darbības veikšanu kopumā, valsts tiesiskajā regulējumā kā vienīgais teritoriālā sadalījuma kritērijs ir paredzēts kritērijs saistībā ar to skursteņslauķu minimālo skaitu, attiecībā uz kuriem katrā teritorijā ir jānodrošina to darbības ekonomiskā dzīvotspēja, lai nodrošinātu apmierinošu ugunsdrošības uzraudzības jomā pastāvošo uzdevumu izpildi, nekādi neņemot vērā privātās saimnieciskās darbības, kuras turklāt ir visbūtiskākā skursteņslauķa profesijas sastāvdaļa.
Līdz ar to pastāv risks, ka, piemērojot
GewO
123. pantu, netiks nodrošināts skursteņslauķu privāto saimniecisko darbību līdzsvarots sadalījums attiecīgajā teritorijā un tādējādi – līdzvērtīgs sabiedrības veselības aizsardzības līmenis visā šajā teritorijā (pēc analoģijas skat. spriedumu Ottica New Line di Accardi Vincenzo,
C‑539/11
,
EU:C:2013:591
,
54.
punkts).
Šādos apstākļos un ievērojot pārbaudi, kas ir jāveic iesniedzējtiesai, nešķiet, ka ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu saskanīgi un konsekventi tiktu sasniegts sabiedrības veselības aizsardzības mērķis.
Šāds vērtējums, kas izriet no Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punkta un 15. panta 1. punkta, 2. punkta a) apakšpunkta un 3. punkta interpretācijas, tomēr varētu netikt izdarīts, ja minētais valsts tiesiskais regulējums būtu jāizvērtē, ņemot vērā minētā 15. panta 4. punktu, gadījumā, ja iesniedzējtiesa kvalificētu ugunsdrošības uzraudzības jomā pastāvošos uzdevumus kā uzdevumus, kas ir saistīti ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu atbilstoši šī sprieduma 41. un 42. punktā noteiktajiem principiem.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka minētās direktīvas 15. panta 4. punktā ir paredzēts, ka šī panta 1.–3. punktā paredzētie noteikumi attiecas uz valsts tiesību aktiem vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu jomā vienīgi tiktāl, ciktāl šo punktu piemērošana juridiski vai faktiski nekavē veikt uzticēto uzdevumu.
Šajā ziņā un ņemot vērā rokasgrāmatas 10.2.4. punktu un Direktīvas 2006/123 preambulas 72. apsvērumu, šīs direktīvas 15. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts tāds teritoriāls ierobežojums kā pamatlietā, ciktāl šis ierobežojums ir, pirmkārt, nepieciešams, lai skursteņslauķi varētu veikt savus ugunsdrošības uzraudzības jomā pastāvošos uzdevumus ekonomiski dzīvotspējīgos apstākļos, un, otrkārt, samērīgs ar šo uzdevumu veikšanu.
Kā izriet no Tiesas judikatūras saistībā ar Līguma noteikumiem par konkurenci, veicot šo novērtējumu, nenoliedzami, ir jāievēro premisa, ka vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniedzēju pienākuma nodrošināt to pakalpojumus ekonomiskā līdzsvara apstākļos priekšnoteikums ir kompensēšanas iespēja starp rentablajām darbības nozarēm un mazāk rentablajām nozarēm un tas tādējādi var pamatot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu ekonomiski rentablajās nozarēs (pēc analoģijas skat. spriedumus Corbeau,
C‑320/91
,
EU:C:1993:198
,
16.
un
17.
punkts, kā arī Ambulanz Glöckner,
C‑475/99
,
EU:C:2001:577
,
57.
punkts).
Tomēr ir arī jāatceras, ka šāds ierobežojums nav pamatojams, ja runa ir par specifiskiem pakalpojumiem, kas ir nodalāmi no attiecīgā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma, ciktāl šie pakalpojumi, ņemot vērā to raksturu un apstākļus, kādos tie tiek piedāvāti, neapdraud minētā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojuma ekonomisko līdzsvaru (pēc analoģijas skat. spriedumus Corbeau,
C‑320/91
,
EU:C:1993:198
,
19.
punkts, un Ambulanz Glöckner,
C‑475/99
,
EU:C:2001:577
,
59.
punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, iesniedzējtiesai, izvērtējot pamatlietā aplūkotā teritoriālā ierobežojuma samērīgumu, ir jāpārbauda, vai privātās saimnieciskās darbības, ko Karintijas federālajā zemē veic skursteņslauķi, ir tik cieši saistītas ar uzdevumiem ugunsdrošības uzraudzības jomā, ka tās ir jāuzskata par nenodalāmām no šiem uzdevumiem.
Ja tas tā nav, minētajai tiesai ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais teritoriālais ierobežojums, ciktāl tas ir attiecināms arī uz to privāto saimniecisko darbību veikšanu, kas nav nodalāmas no uzdevumiem ugunsdrošības uzraudzības jomā, katrā ziņā ir būtisks, lai ļautu attiecīgajiem skursteņslauķiem nodrošināt šos pēdējos iepriekš minētos uzdevumus ekonomiskā līdzsvara apstākļos, vai arī minēto uzdevumu veikšanas ekonomisko dzīvotspēju ir iespējams nodrošināt arī ar tādu teritoriālu nodalījumu, kas attiektos tikai uz šo pēdējo minēto uzdevumu veikšanu.
Šajā ziņā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Zalcburgas tiesiskajā regulējumā skursteņslauķu darbības teritorijas ir noteiktas tikai saistībā ar uzdevumiem ugunsdrošības uzraudzības jomā, kas liecina, ka ar šādu teritoriālu ierobežojumu varētu būt pietiekami, lai nodrošinātu šo uzdevumu veikšanu ekonomiskā līdzsvara apstākļos.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka:
—
Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punkts un 15. panta 1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, atbilstoši kuram atļauja veikt skursteņslauķa profesionālo darbību kopumā ir ierobežota ar noteiktu ģeogrāfisko teritoriju, ja ar šo tiesisko regulējumu saskanīgi un konsekventi netiek sasniegts sabiedrības veselības aizsardzības mērķis; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai;
—
Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj šādu tiesisko regulējumu gadījumā, ja uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā būtu kvalificējami kā uzdevumi, kas ir saistīti ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, ciktāl paredzētais teritoriālais ierobežojums ir nepieciešams un samērīgs, lai šos uzdevumus būtu iespējams veikt ekonomiski dzīvotspējīgos apstākļos. Šis vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra Direktīva 2006/123/EK par pakalpojumiem iekšējā tirgū ir jāinterpretē tādējādi, ka tā attiecas uz tādas profesijas kā pamatlietā aplūkotā skursteņslauķa profesija veikšanu kopumā, lai arī šī profesija ietver ne tikai privātu saimniecisko darbību, bet arī uzdevumu ugunsdrošības uzraudzības jomā veikšanu;

2)
Direktīvas 2006/123 10. panta 4. punkts un 15. panta 1. punkts, 2. punkta a) apakšpunkts un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, atbilstoši kuram atļauja veikt skursteņslauķa profesionālo darbību kopumā ir ierobežota ar noteiktu ģeogrāfisko teritoriju, ja ar šo tiesisko regulējumu saskanīgi un konsekventi netiek sasniegts sabiedrības veselības aizsardzības mērķis; tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Direktīvas 2006/123 15. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj šādu tiesisko regulējumu gadījumā, ja uzdevumi ugunsdrošības uzraudzības jomā būtu kvalificējami kā uzdevumi, kas ir saistīti ar vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu, ciktāl paredzētais teritoriālais ierobežojums ir nepieciešams un samērīgs, lai šos uzdevumus būtu iespējams veikt ekonomiski dzīvotspējīgos apstākļos. Šis vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*
)   Tiesvedības valoda – vācu.