CELEX: 62010CJ0201
Nařízení (ES, Euratom) č. 2988/95
Ochrana finančních zájmů Evropské unie
Článek 3
Zpětné vymáhání vývozní náhrady
Třicetiletá promlčecí lhůta
Úprava promlčení tvořící součást obecného občanského práva členského státu
Analogické použití
Zásada právní jistoty
Zásada ochrany legitimního očekávání
Zásada proporcionality

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 3 odst. 1 a 3 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne
18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340), jakož
i výkladu zásad proporcionality a právní jistoty.
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporů mezi společnostmi Ze Fu Fleischhandel GmbH a Vion Trading GmbH (dále jen „žalobkyně
v původním řízení“) a Hauptozollamt Hamburg-Jonas (dále jen „Hauptzollamt“) ve věci vrácení vývozních náhrad.

Právní rámec

Právo Unie
Podle třetího bodu odůvodnění nařízení č. 2988/95 „je […] důležité bojovat ve všech oblastech proti jednáním, která poškozují
finanční zájmy Společenství“.
Pátý bod odůvodnění uvedeného nařízení uvádí:
„[…] jednání představující nesrovnalosti a s nimi související správní opatření a sankce jsou stanoveny v souladu s tímto nařízením
v odvětvových předpisech“.
Článek 1 téhož nařízení stanoví:
„1.      Pro účely ochrany finančních zájmů Evropských společenství se přijímají obecná pravidla týkající se stejnorodých kontrol a správních
opatření a sankcí postihujících nesrovnalosti s ohledem na právo Společenství.
2.      Nesrovnalostí se rozumí jakékoli porušení právního předpisu Společenství vyplývající z jednání nebo opomenutí hospodářského
subjektu, v důsledku kterého je nebo by mohl být poškozen souhrnný rozpočet Společenství nebo rozpočty Společenstvím spravované,
a to buď snížením nebo ztrátou příjmů z vlastních zdrojů vybíraných přímo ve prospěch Společenství, nebo formou neoprávněného
výdaje.“
Článek 3 odst. 1 a 3 nařízení č. 2988/95 stanoví:
„1. Promlčecí doba pro zahájení stíhání činí čtyři roky od okamžiku, kdy došlo k nesrovnalosti uvedené v čl. 1 odst. 1. Odvětvové
předpisy mohou stanovit i kratší lhůtu, která však nesmí být kratší než tři roky.
V případě pokračujících nebo opakovaných nesrovnalostí běží promlčecí doba ode dne, ke kterému nesrovnalost skončila. […]
Promlčecí doba pro stíhání se přerušuje každým úkonem příslušného orgánu oznámeným dané osobě, který se týká vyšetřování nebo
řízení o nesrovnalosti. Promlčecí doba začíná znovu běžet od provedení každého úkonu způsobujícího přerušení.
[…]
3. Členské státy si ponechávají možnost uplatňovat delší lhůtu, než která je uvedena v odstavci 1 […]“
Článek 4 odst. 1 a 4 tohoto nařízení stanoví:
„1. Každá nesrovnalost vede zpravidla k odnětí neoprávněně získané výhody:
–        formou povinnosti zaplatit nebo nahradit dlužné nebo neoprávněně získané částky,
[…]
4. Opatření uvedená v tomto článku nejsou považována za sankce.“

Vnitrostátní právo
Podle údajů Finanzgericht Hamburg neexistovalo v Německu v rozhodné době žádné zvláštní ustanovení o promlčecí době, které
by se použilo na spory správní povahy týkající se neoprávněně udělených výhod. Jak správní orgány tak i německé soudy však
pro uplatnění nároků na základě práva Společenství uplatňovaly analogicky obecnou třicetiletou promlčecí lhůtu, která byla
stanovena v § 195 německého občanského zákoníku (Bürgerliches Gesetzbuch, dále jen „BGB“). Od roku 2002 však měla být tato
promlčecí lhůta pro uplatnění nároků na základě práva Společenství zkrácena v zásadě na tři roky.

Spory v původním řízení a řízení o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve spojených věcech C‑278/07 až C‑280/07
Během roku 1993 nechaly žalobkyně v původním řízení odbavit hovězí maso k vývozu do Jordánska a na tomto základě jim byly
na jejich žádost poskytnuty zálohy na vývozní náhrady. V důsledku kontrol provedených začátkem roku 1998 bylo odhaleno, že
dotčené náklady byly ve skutečnosti odeslány do Iráku v rámci tranzitního řízení či dalšího vývozu.
Za těchto podmínek požadoval Hauptzollamt rozhodnutími ze dne 13. října 1999 vrácení dotčených vývozních náhrad.
Žalobkyně v původním řízení a společnost Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co nato podaly proti uvedeným
rozhodnutím žaloby k Finanzgericht Hamburg. Ten svým rozhodnutím ze dne 21. dubna 2005 těmto žalobám vyhověl z toho důvodu,
že úprava promlčení obsažená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 bránila vrácení těchto náhrad, neboť bylo
vymáháno více než čtyři roky po sporných vývozních operacích.
Proti těmto rozhodnutím uvedeného Finanzgericht podal Hauptzollamt k Bundesfinanzhof opravné prostředky „Revision“.
Zejména s konstatováním, že vytýkané nesrovnalosti se váží k období před přijetím nařízení č. 2988/95, se Bundesfinanzhof
rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, které byly formulovány totožně ve všech třech
věcech C‑278/07 až C‑280/07:
„1)       Je nutno uplatnit promlčecí lhůtu stanovenou v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci první větě nařízení […] č. 2988/95 […] také
tehdy, když k nesrovnalosti došlo nebo když tato skončila před tím, než uvedené nařízení vstoupilo v platnost?
2)       Vztahuje se promlčecí lhůta upravená ve výše uvedeném ustanovení na taková správní opatření, jako je zpětné vymáhání vývozní
náhrady, která byla poskytnuta v důsledku nesrovnalostí?
V případě kladných odpovědí na tyto otázky:
3)       Může být delší lhůta podle čl. 3 odst. 3 nařízení […] č. 2988/95 uplatňována členským státem také tehdy, když takováto delší
lhůta byla v právu členského státu stanovena již před přijetím výše uvedeného nařízení? Může být takováto delší lhůta uplatňována
také tehdy, když nebyla stanovena ve zvláštním předpisu pro zpětné vymáhání vývozních náhrad nebo obecně pro správní opatření,
nýbrž vyplývá z obecného předpisu příslušného členského státu, který se vztahuje na všechny případy promlčení, které nejsou
upraveny zvlášť?“
Tyto žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vedly k rozsudku ze dne 29. ledna 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
(C‑278/07 až C‑280/07, Sb. rozh. s. I‑457), v němž Soudní dvůr rozhodl takto:
„1)      Promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení […] č. 2988/95 […] se použije na takové správní opatření,
jakým je vrácení vývozcem neoprávněně získané vývozní náhrady z důvodu jím způsobených nesrovnalostí.
2)       Za takové situace, jako je situace dotčená v původním řízení, se promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci
nařízení č. 2988/95:
–        použije na nesrovnalosti, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost;
–        začne počítat od data vzniku dotčených nesrovnalostí.
3)       Delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, mohou vyplývat z obecných
předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení.“

Vývoj, ke kterému došlo ve sporech v původním řízení a předběžné otázky v projednávaných věcech
Rozsudkem ze dne 7. července 2009 Bundesfinanzhof rozsudek Finanzgericht Hamburg ze dne 21. dubna 2005 zrušil a posledně uvedenému
vrátil věci zpět s odůvodněním, že nárok na vrácení náhrad nebyl promlčen, jelikož § 195 BGB mohl a měl být uplatňován analogicky
až do konce roku 2001. Tento soud zamítl argumenty žalobkyň v původním řízení, podle nichž se v případě, že se měla uplatnit
analogicky nějaká promlčecí lhůta, měla to být desetiletá promlčecí lhůta použitelná v daňových záležitostech, a nikoli třicetiletá
lhůta stanovená v BGB.
K tomuto rozsudku Bundesfinanzhof uvádí Finanzgericht Hamburg následující:
„Bundesfinanzhof rozhodnul, že § 195 BGB ve znění platném do konce roku 2001 (dále jen „§ 195 BGB v dřívějším znění“) je třeba
uplatnit analogicky. Nezabýval se otázkou, zda by požadavkem na vrácení vývozní náhrady po uplynutí lhůty téměř 30 let od
jejího přiznání nebyla porušena zásada právní jistoty. Pokud by tomu tak bylo, mohl by způsobem, který umožňuje ústavní právo
či právo Společenství při výkonu nouzové soudní pravomoci vyplňovat mezery v zákonech, nepřiměřeně dlouhou lhůtu vnitrostátního
práva přiměřeným způsobem zkrátit. Otázku, zda je při výkonu takové nouzové soudní pravomoci nutné lhůtu stanovenou v § 195
BGB v dřívějším znění zkrátit, nebo alespoň při obdobném použití takového předpisu v zájmu právní jistoty a smíru stanovit
kratší promlčecí lhůtu pro nárok na vrácení vývozní náhrady, jež byla z důvodu nesrovnalosti přiznána neoprávněně, nepovažoval
Bundesfinanzhof za nutné přezkoumat a rozhodnout s konečnou platností. Taková lhůta by každopádně nemohla být natolik zkrácena,
že by byl nárok na vrácení uplatňovaný celní správou při vydání napadeného rozhodnutí již promlčen.“
Předkládající soud, který v tomto sdílí postoj generální advokátky Sharpston, jejž zaujala ve stanovisku přednesenému k výše
uvedenému rozsudku ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb, je toho názoru, že analogické uplatňování úpravy
promlčení vycházející z BGB na požadavky vrácení neoprávněně přiznaných vývozních náhrad porušuje zásadu právní jistoty a že
uplatňování třicetileté promlčecí lhůty na takový spor porušuje zásadu proporcionality, jelikož taková lhůta je nepřiměřená.
Tento soud konkrétně nesouhlasí se způsobem, jímž Bundesfinanzhof vykládá výše uvedený rozsudek ve věci Vosding Schlacht-,
Kühl- und Zerlegebetrieb, který Soudní dvůr vydal na základě jeho žádosti. Bundesfinanzhof totiž z tohoto rozsudku dovozuje,
že Soudní dvůr svým „výmluvným mlčením“ k otázce, zda analogické použití občanskoprávní úpravy na spory o vrácení neoprávněně
přiznaných vývozních náhrad spadá do působnosti čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, takové použití v zásadě schválil a neměl
by z hlediska zásady právní jistoty a proporcionality výhrady ani k tomu, aby se úprava třicetileté promlčecí lhůty použila
tímto způsobem. Finanzgericht je však toho názoru, že Soudní dvůr neměl ve svém rozhodnutí o předběžné otázce žádný důvod
zabývat se těmito otázkami či se k nim vyjadřovat, jelikož mu Bundesfinanzhof v tomto ohledu nepoložil žádnou jasně definovanou
otázku.
Předkládající soud rovněž dospěl k následujícímu závěru:
„Ve výše uvedeném rozsudku ze dne 7. července 2009 si [Bundesfinanzhof] přiznal nouzovou soudní pravomoc vyplňovat mezery
v zákonech, která ho měla opravňovat k tomu, aby jako quasi zákonodárce prostřednictvím soudcovského práva zkrátil třicetiletou
promlčecí lhůtu na lhůtu přiměřenou. Jaká je přesná délka v Německu platné promlčecí lhůty podle analogicky použitého § 195
BGB v dřívějším znění není v tomto okamžiku známo, jelikož nelze zjistit ani předvídat, zda a případně v jakém rozsahu Bundesfinazhof
takové nouzové soudní pravomoci využije v budoucnu. Podle této judikatury je jisté pouze to, že promlčecí lhůta dle analogicky
uplatněného § 195 BGB v dřívějším znění činí nejméně šest a v krajních případech nejvýše třicet let. Někde v tomto časovém
rozpětí v délce 24 let se podle této judikatury nachází v Německu platná promlčecí lhůta dle analogicky uplatněného, a případně
formou soudcovského práva pozměněného, § 195 BGB v dřívějším znění.“
Za těchto podmínek se Finanzgericht Hamburg rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je analogické uplatňování ustanovení o promlčení v § 195 BGB ve znění platném do konce roku 2001 na nároky na vrácení neoprávněně
přiznané vývozní náhrady v rozporu se zásadou právní jistoty jakožto zásadou práva Společenství?
2)      Je uplatňování třicetileté promlčecí lhůty stanovené v § 195 BGB na požadavek na vrácení neoprávněně přiznané vývozní náhrady
porušením zásady proporcionality jakožto zásady práva Společenství?
3)      Je-li na otázku č. 2 třeba odpovědět kladně, je uplatňování delší vnitrostátní promlčecí lhůty ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení
[…] č. 2988/95, která je v soudcovském právu stanovena na základě předpokládané nouzové pravomoci v konkrétním případě, v rozporu
se zásadou právní jistoty jakožto zásadou práva Společenství?“

K předběžným otázkám

K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda je v rozporu se zásadou právní jistoty, že v kontextu ochrany finančních
zájmů Unie definovaných v nařízení č. 2988/95 může být „delší“ promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení stanovena
na základě analogického uplatňování obecné vnitrostátní úpravy promlčecí lhůty v oblasti vrácení neoprávněně přiznané vývozní
náhrady
Úvodem je třeba konstatovat, stejně jako učinil předkládající soud, že podstatou třetí předběžné otázky položené ve výše uvedených
spojených věcech C‑278/07 až C‑280/07 Soudnímu dvoru bylo, zda může „delší“ vnitrostátní promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3
nařízení č. 2988/95 vyplývat z obecného předpisu, který tomuto nařízení předcházel. Soudní dvůr však nebyl přímo tázán na
to, co je nastoleno v projednávané předběžné otázce týkající se způsobů použití takového předpisu, a to konkrétně analogického
použití obecné právní úpravy na zvláštní spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných vývozních náhrad, k němuž dochází
nikoli z vůle zákonodárce, ale z rozhodnutí soudu.
Za takové situace, jako je situace dotčená v původním řízení, kdy k nesrovnalostem vytýkaným hospodářským subjektům došlo
v roce 1993 v době účinnosti vnitrostátního předpisu stanovícího třicetiletou promlčecí lhůtu, mohlo během roku 1997 při uplatnění
čtyřleté promlčecí lhůty stanovené v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95 dojít k promlčení práva vnitrostátních
orgánů domáhat se navrácení neoprávněně získaných částek z důvodu takových nesrovnalostí, jestliže nebyl proveden úkon, jehož
účinkem bylo přerušení promlčecí lhůty, avšak jedině za podmínky, že členský stát, v němž k nesrovnalostem došlo, nevyužil
možnosti, která se mu nabízí v čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení (viz výše uvedený rozsudek ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl-
und Zerlegebetrieb, body 36 a 38).
Přijetím nařízení č. 2988/95 a zejména jeho čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce zákonodárce Unie zamýšlel ustanovit obecné pravidlo
promlčení použitelné pro danou oblast, jímž zamýšlel jednak vymezit minimální dobu použitelnou ve všech členských státech,
jednak vzdát se možnosti vymáhat částky neoprávněně získané z rozpočtu Unie po uplynutí období čtyř let od okamžiku, kdy došlo
k nesrovnalosti postihující sporné platby (viz výše uvedený rozsudek Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další,
bod 27).
Poněvadž zákonodárce Unie výslovně stanovil, že členské státy mohou uplatňovat delší promlčecí lhůtu než onu minimální čtyřletou,
je však nutno konstatovat, že zmíněný zákonodárce nezamýšlel sjednotit lhůty použitelné v této oblasti, a proto ani nemohl
vstup nařízení č. 2988/95 v platnost přinutit členské státy k tomu, aby promlčecí lhůty, které v minulosti uplatňovaly při
neexistenci předchozí unijní úpravy v této oblasti, zkrátily na čtyři roky.
V rámci možnosti stanovené v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 si členské státy ponechávají širokou posuzovací pravomoc, pokud
jde o stanovení delších promlčecích lhůt, které zamýšlejí uplatňovat v případě nesrovnalosti poškozující finanční zájmy Unie
(rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Corman, C‑131/10, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 54).
Nařízení č. 2988/95 totiž nestanoví žádný mechanismus informování či oznamování týkající se případů, kdy členské státy využily
možnosti stanovit v souladu s čl. 3 odst. 3 uvedeného nařízení delší promlčecí lhůty. Na úrovni Unie tak nebyla upravena žádná
forma kontroly, pokud jde jak o delší promlčecí lhůty uplatňované členskými státy podle tohoto ustanovení, tak o odvětví,
v nichž se takové lhůty rozhodnou uplatňovat (výše uvedené rozsudky ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
a další, bod 45, jakož i ve věci Corman, bod 55).
Ve věcech v původním řízení, jak uvádí i sám předkládající soud, německé soudy i po vstupu nařízení č. 2988/95 v platnost
nadále uplatňovaly na právo domáhat se vrácení náhrad, jež subjekty získaly neoprávněně, třicetiletou promlčecí lhůtu vyplývající
z § 195 BGB.
Tím, že na třetí otázku položenou Bundesfinanzhof ve výše uvedených věcech C‑278/07 až C‑280/07 odpověděl Soudní dvůr tak,
že delší promlčecí lhůty, které mohou členské státy uplatňovat podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, mohou vyplývat z obecných
předpisů, které existovaly před datem přijetí tohoto nařízení, tomuto soudu sice nepřímo, ale nutně potvrdil, že uvedené státy
mohou takové delší lhůty uplatňovat prostřednictvím soudní praxe, kterou německé soudy kvalifikují jako analogické použití
a která spočívá v tom, že soudy používají na vrácení neoprávněně přiznaných výhod obecný předpis stanovící delší než čtyřletou
promlčecí lhůtu.
Taková praxe je z hlediska práva Unie a konkrétně čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 v zásadě přípustná (v tomto smyslu viz
výše uvedený rozsudek ve věci Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, bod 47). Je však nutné, aby byla
v souladu s obecnými zásadami práva Unie, mezi které patří zásada právní jistoty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října
2010, SGS Belgie a další, C‑367/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 40).
K tomuto žalobkyně v původním řízením zejména uvádí, že poté, co v německém právním řádu vstoupila v platnost přímo účinná
obecná úprava promlčení stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95, která v tomto právním řádu zaplnila
místo chybějící zvláštní úpravy v této oblasti, vnitrostátní orgány a soudy již neměly důvod a nemohly při neexistenci vnitrostátní
právní úpravy umožňující jim takový postup, dále pokračovat v analogickém uplatňování obecné úpravy promlčení vycházející
z BGB na stíhání „nesrovnalostí“ ve smyslu tohoto nařízení.
K tomu je třeba uvést, že v otázce stíhání nesrovnalostí ohrožujících finanční zájmy Unie a vedoucích k uložení takových správních
opatření, jako je povinnost subjektu vrátit neoprávněně přiznané výhody, zásada právní jistoty zejména vyžaduje, aby situaci
tohoto subjektu s ohledem na jeho práva a povinnosti vůči vnitrostátnímu orgánu nebylo možné časově neomezeně zpochybňovat
(viz obdobně rozsudek ze dne 21. ledna 2010, Alstom Power Hydro, C‑472/08, Sb. rozh. s. I‑623, bod 16), a proto se musí při
stíhání takových nesrovnalostí uplatnit promlčecí lhůta, která musí být stanovena předem, aby byla naplněna její funkce zaručit
právní jistotu (viz rozsudky ze dne 15. července 1970, ACF Chemiefarma v. Komise, 41/69, Recueil, s. 661, bod 19, jakož i ze
dne 11. července 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, s. I‑6325, bod 39). Z toho plyne, že analogické uplatnění promlčecí
lhůty musí být ve všech případech pro jednotlivce dostatečně předvídatelné (viz obdobně rozsudek ze dne 24. března 2009, Danske
Slagterier, C‑445/06, Sb. rozh. s. I‑2119, bod 34).
Pro takový subjekt je jistě jednodušší určit promlčecí lhůtu použitelnou pro stíhání nesrovnalosti, které se dopustil, pokud
je taková lhůta a její použití v oblasti, do níž tato nesrovnalost spadá, definována vnitrostátním zákonodárcem ve zvláště
použitelné úpravě v dotčené oblasti. Pokud však, jak se tomu zdá být v případě věcí v původním řízení, vnitrostátní zákonodárce
nepřijal zvláštní úpravu použitelnou pro takovou oblast, jako je vrácení neoprávněně přiznaných vývozních náhrad ohrožujících
rozpočet Unie, zásadě právní jistoty v zásadě neodporuje, aby vnitrostátní správní a soudní orgány pokračovaly v souladu se
zavedenou soudní praxí, která je takovému subjektu známa, v analogickém uplatňování obecné promlčecí lhůty stanovené v občanskoprávním
předpise, která je delší než čtyřletá lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95.
Takové uplatňování však neodporuje zásadě právní jistoty pouze v případě, že vychází ze soudní praxe, která je dostatečně
předvídatelná. K tomuto postačí připomenout, že Soudnímu dvoru nepřísluší konstatovat v rámci tohoto řízení o předběžné otázce,
zda taková soudní praxe existuje či nikoli.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba odpovědět na první otázku, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech
v původním řízení, není v zásadě v rozporu se zásadou právní jistoty, že v kontextu ochrany finančních zájmů Unie definovaných
nařízením č. 2988/95 a při použití čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení vnitrostátní soudy a orgány členského státu ve sporech týkajících
se vrácení neoprávněně získané vývozní náhrady analogicky uplatňují promlčecí lhůtu vycházející z obecného vnitrostátního
předpisu za podmínky, že takové uplatnění vyplývající ze soudní praxe je dostatečně předvídatelné, což přísluší ověřit předkládajícímu
soudu.

K druhé předběžné otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v rámci uskutečňování možnosti, která je členským státům dána v čl. 3
odst. 3 nařízení č. 2988/95, odporuje zásadě proporcionality, že se ve sporech týkajících se vrácení neoprávněně získaných
náhrad uplatní třicetiletá promlčecí lhůta.
Jak vyplývá z bodů 26 a 30 tohoto rozsudku, i když si v rámci možnosti stanovené v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 členské
státy ponechávají širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o stanovení delších promlčecích lhůt, které zamýšlejí uplatňovat
v případě nesrovnalostí poškozujících finanční zájmy Unie, musí tyto státy přesto dodržovat obecné zásady práva Unie, a konkrétně
zásadu proporcionality.
Pokud jde o „delší“ vnitrostátní promlčecí lhůtu ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, nesmí tato lhůta zejména zjevně
překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle ochrany finančních zájmů Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17.
března 2011, AJD Tuna Ltd., C‑221/09, Sb. rozh. s. I‑0000, bod 79 a citovaná judikatura).
K tomu je třeba uvést, že delší promlčecí lhůty, které členské státy takto uplatňují na základě čl. 3 odst. 3 nařízení 2988/95,
se v jednotlivých členských státech velmi liší, což z velké části závisí na jejich právní tradici i na tom, jak je v jednotlivých
právních řádech vnímána doba, která je nezbytná a postačující správním orgánům k tomu, aby řádným způsobem stíhaly nesrovnalosti
ohrožující vnitrostátní veřejné orgány a rozpočet.
Skutečnost, že v rámci možnosti stanovené tímto ustanovením jeden členský stát stanoví kratší promlčecí lhůty než jsou lhůty
v jiném členském státě; neznamená, že posledně jmenované lhůty jsou nepřiměřené (viz obdobně rozsudky ze dne 11. září 2008,
Komise v. Německo, C‑141/07, Sb. rozh. s. I‑6935, bod 51, jakož i ze dne 25. února 2010 Müller Fleisch, C‑562/08, Sb. rozh.
s. I‑1391, bod 45).
Rovněž je třeba uvést, že není vyloučeno, že se pravidlo stanovící třicetiletou promlčecí lhůtu, které vychází z ustanovení
občanského práva, může jevit jako nezbytné a přiměřené zejména v rámci sporů mezi soukromými subjekty a vzhledem k cíli sledovanému
zmíněným pravidlem a definovanému vnitrostátním zákonodárcem.
Posouzení takové úpravy promlčení z hlediska zásady proporcionality se však liší, pokud je taková úprava používána analogicky
za účelem dosažení odlišného cíle; než je ten, který vedl k jejímu přijetí vnitrostátním zákonodárcem, a ve věcech v původním
řízení konkrétně za účelem dosažení cíle definovaného zákonodárcem Unie.
Z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, u něhož podle zákonodárce Unie čtyřletá či dokonce tříletá promlčecí lhůta
již sama o sobě postačuje k tomu, aby umožnila vnitrostátním orgánům stíhat nesrovnalosti poškozující tyto finanční zájmy,
které mohou vést k přijetí takového opatření, jako je rozhodnutí o navrácení neoprávněně přiznané výhody, se však jeví, že
ponechat uvedeným orgánům třicetiletou lhůtu překračuje meze toho, co je nezbytné pro správu postupující s řádnou péčí.
Je na místě uvést, že takový správní orgán váže obecná povinnost řádné péče při ověřování správnosti plateb, které uskutečňuje
a které zatěžují rozpočet Unie, jelikož členské státy váže povinnost obecné péče podle čl. 4 odst. 3 SEU, ze které vyplývá,
že tyto státy musí neprodleně přijímat opatření směřující k napravení nesrovnalostí (viz obdobně rozsudek ze dne 13. listopadu
2001, Francie v. Komise, C‑277/98, Recueil, s. I‑8453, bod 40).
Připustit za takových podmínek, aby měly členské státy možnost stanovit zmíněným správním orgánům lhůtu k jednání v takové
délce, jakou nabízí úprava třicetileté promlčecí lhůty, by podporovalo zpomalení postupu vnitrostátních orgánů při stíhání
„nesrovnalostí“ ve smyslu čl. 1 nařízení č. 2988/95 a vystavilo by subjekty dlouhému období právní nejistoty a riziku, že
po uplynutí takové doby již nebudou schopny předložit důkaz o správnosti dotčených operací.
V každém případě je na místě zdůraznit, že i kdyby se z pohledu vnitrostátních orgánů jevila taková čtyřletá promlčecí lhůta,
jako je lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95, příliš krátká na to, aby jim umožnila stíhat
složitější nesrovnalosti, může se vnitrostátní zákonodárce v rámci možnosti stanovené v odst. 3 zmíněného článku vždy rozhodnout
pro přijetí úpravy stanovící delší promlčecí lhůtu přizpůsobenou tomuto druhu nesrovnalostí.
Vzhledem k výše uvedenému je na místě odpovědět na druhou otázku, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve
věcech v původním řízení, odporuje zásadě proporcionality, že se v rámci uskutečňování možnosti, která je členským státům
dána v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, uplatňuje na spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných náhrad třicetiletá
promlčecí lhůta.

Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, že se použití úpravy stanovící třicetiletou promlčecí lhůtu
může v záležitostech stíhání „nesrovnalostí“ ve smyslu čl. 1 nařízení č. 2988/95 jevit jako nepřiměřené z hlediska cíle ochrany
finančních zájmů Unie, odporuje zásadě právní jistoty, že vnitrostátní soud může rozhodnout o zkrácení takové třicetileté
promlčecí lhůty, v tomto případě až na deset let, namísto toho, aby použil úpravu čtyřleté promlčecí lhůty stanovenou v čl. 3
odst. 1 nařízení č. 2988/95.
Není vyloučeno, že v situaci, kdy vnitrostátní soudy nemají k dispozici žádnou jinou použitelnou úpravu promlčení, tíhnou
k tomu vykládat úpravu stanovící třicetiletou promlčecí lhůtu v tom smyslu, že uvedenou lhůtu zkrátí, aby vyhověly požadavkům
práva Unie.
V takové situaci, jako je situace dotčená ve věcech v původním řízení, která spadá do působnosti nařízení č. 2988/95, je však
třeba konstatovat, že při neexistenci vnitrostátních právních předpisů, které lze legálně použít a které stanoví delší promlčecí
lhůtu, čl. 3 odst. 1 nařízení č. 2988/95 v každém případě stanoví čtyřletou promlčecí lhůtu a zůstává přímo použitelný v členských
státech, včetně oblasti vývozních náhrad pro zemědělské produkty (viz rozsudek ze dne 24. června 2004, Handlbauer, C‑278/02,
Sb. rozh. s. I‑6171, bod 35).
Za okolností, kdy se použití obecné promlčecí lhůty na spory týkající se vrácení neoprávněně přiznaných náhrad před vstupem
nařízení č. 2988/95 v platnost jeví jako nepřiměřené z hlediska cíle ochrany finančních zájmů Unie, musí být od takové úpravy
odhlédnuto a jak vyplývá i z bodu 34 výše uvedeného rozsudku Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a další, uplatní
se obecná promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95, jelikož rovněž dopadá na nesrovnalosti,
k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost s tím, že se začne počítat od data, kdy k dotčeným nesrovnalostem došlo.
Pokud by v takové situaci mělo být vnitrostátním soudům umožněno v kontextu nařízení č. 2988/95 danou promlčecí lhůtu, kterou
až do této doby uplatňovaly, zkrátit takovým způsobem, aby její délka odpovídala zásadě proporcionality, i když mají tyto
soudy k dispozici úpravu promlčení vycházející z práva Unie, která je v jejich právním řádu přímo použitelná, byla by tímto
porušena zásada, že promlčecí lhůta musí být stanovena předem, aby byla naplněna její funkce zaručit právní jistotu (viz výše
uvedené rozsudky ACF Chemiefarma v. Komise, bod 19 a Marks & Spencer, bod 39), a že analogické uplatnění promlčecí lhůty musí
být ve všech případech pro jednotlivce dostatečně předvídatelné (viz obdobně výše uvedený rozsudek Danske Slagterier, bod
34).
V takové situaci, jak bylo připomenuto v bodě 46 tohoto rozsudku, se však vnitrostátní zákonodárce v rámci možnosti stanovené
v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 může vždy rozhodnout pro přijetí úpravy stanovící delší promlčecí lhůtu.
Vzhledem k výše uvedenému je na třetí otázku třeba odpovědět, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech
v původním řízení, je v rozporu se zásadou právní jistoty, že může být „delší“ promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení
č. 2988/95 stanovena na základě obecné promlčecí lhůty zkrácené rozhodnutím soudu takovým způsobem, aby uplatňování posledně
uvedené lhůty neodporovalo zásadě proporcionality, jelikož za takových okolností se v každém případě uplatní čtyřletá promlčecí
lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení č. 2988/95.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech v původním řízení, není v zásadě v rozporu se zásadou právní
jistoty, že v kontextu ochrany finančních zájmů Evropské unie definovaných nařízením Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 ze dne
18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství a při použití čl. 3 odst. 3 tohoto nařízení vnitrostátní
soudy a orgány členského státu ve sporech týkajících se vrácení neoprávněně získané vývozní náhrady analogicky uplatňují promlčecí
lhůtu vycházející z obecného vnitrostátního předpisu za podmínky, že takové uplatnění vyplývající ze soudní praxe je dostatečně
předvídatelné, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
2)
Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech v původním řízení, odporuje zásadě proporcionality, že se v rámci
uskutečňování možnosti, která je členským státům dána v čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95, uplatňuje na spory týkající se
vrácení neoprávněně přiznaných náhrad třicetiletá promlčecí lhůta.
3)
Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věcech v původním řízení, je v rozporu se zásadou právní jistoty, že
může být „delší“ promlčecí lhůta ve smyslu čl. 3 odst. 3 nařízení č. 2988/95 stanovena na základě obecné promlčecí lhůty zkrácené
rozhodnutím soudu takovým způsobem, aby uplatňování posledně uvedené lhůty neodporovalo zásadě proporcionality, jelikož za
takových okolností se v každém případě uplatní čtyřletá promlčecí lhůta stanovená v čl. 3 odst. 1 prvním pododstavci nařízení
č. 2988/95.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.