CELEX: 62006TJ0225(01)
Yhteisön tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemukset sana- ja kuviomerkkien "BUD" rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkeiksi
Nimitykset "bud"
Suhteellinen hylkäysperuste
Asetuksen (EY) N:o 40/94 8 artiklan 4 kohta (josta on tullut asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohta)

Tuomion perustelut
Asian tausta
1. Väliintulija Anheuser-Busch, Inc., josta on tullut Anheuser-Busch LLC, jätti 1.4.1996, 28.7.1999, 11.4.2000 ja 4.7.2000 neljä yhteisön tavaramerkkiä koskevaa rekisteröintihakemusta sisämarkkinoiden harmonisointivirastoon (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1)), perusteella.
2. Tavaramerkit, joiden rekisteröintiä haettiin tiettyjä tavaroita (mukaan lukien oluet) ja palveluja varten, jotka kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 16, 21, 25, 32, 33, 35, 38, 41 ja 42, ovat sanamerkki ”BUD” ja seuraava kuviomerkki:
>image>1
3. Kantaja, Budějovický Budvar, národní podnik, teki 5.3.1999, 1.8.2000, 22.5.2001 ja 5.6.2001 väitteitä asetuksen N:o 40/94 42 artiklan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 41 artikla) nojalla haettujen tavaramerkkien rekisteröintiä vastaan kaikkien rekisteröintihakemuksissa mainittujen tavaroiden osalta.
4. Väitteidensä tueksi kantaja vetosi ensiksi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) mukaisesti aikaisempaan kansainväliseen kuviomerkkiin nro 361566, joka on rekisteröity ”kaikenlaista vaaleaa ja tummaa olutta” varten ja joka on voimassa Itävallassa, Benelux-maissa ja Italiassa ja joka esitetään seuraavasti:
>image>2
5. Toiseksi kantaja vetosi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohta) mukaisesti nimitykseen ”bud”, sellaisena kuin se on suojattu yhtäältä Ranskassa, Italiassa ja Portugalissa alkuperänimitysten suojaamisesta ja niiden kansainvälisestä rekisteröinnistä 31.10.1958 tehdyn Lissabonin sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna (jäljempänä Lissabonin sopimus), nojalla ja toisaalta Itävallassa maataloustuotteiden ja teollisten tuotteiden lähtöisyysmerkintöjen, alkuperänimitysten ja muiden alkuperään viittaavien nimitysten suojasta Itävallan tasavallan ja Tšekkoslovakian sosialistisen tasavallan välillä 11.6.1976 allekirjoitetun sopimuksen (jäljempänä kahdenvälinen sopimus) ja mainitun sopimuksen täytäntöönpanosta 7.6.1979 tehdyn kahdenvälisen sopimuksen (jäljempänä kahdenvälinen täytäntöönpanosopimus) nojalla (jäljempänä yhdessä kyseiset kahdenväliset sopimukset).
6. SMHV:n väiteosasto hyväksyi 16.7.2004 tehdyllä päätöksellä haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan tehdyn väitteen 4.7.2000 jätetyssä rekisteröintihakemuksessa mainittujen ”ravintola-, baari- ja pub-palvelujen” (luokka 42) osalta ja katsoi muun muassa, että kantaja oli osoittanut, että sillä oli oikeus alkuperänimitykseen ”bud” Ranskassa, Italiassa ja Portugalissa.
7. Väiteosasto hylkäsi 23.12.2004 ja 26.1.2005 tekemillään päätöksillä kolmen muun hakemuksen kohteena olevien tavaramerkkien rekisteröintiä vastaan tehdyt väitteet ja katsoi lähinnä, ettei ollut esitetty todisteita siitä, että alkuperänimitys ”bud” oli Ranskassa, Italiassa, Itävallassa ja Portugalissa liike-elämässä käytetty merkki, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen.
8. Tähän päätelmään väiteosasto päätyi siksi, että oli sovellettava samoja kriteerejä kuin asetuksen N:o 40/94 43 artiklan 2 kohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 2 kohta) säädetyt kriteerit, kun tätä kohtaa tarkastellaan asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303, s. 1) 22 säännön 2 ja 3 kohdan valossa, eli kriteerejä, jotka koskevat väitteen perustana olevien aikaisempien tavaramerkkien ”tosiasiallista käyttöä”.
9. Kantaja teki 21.2.2005 ja 18.3.2005 väiteosaston 23.12.2004 ja 26.1.2005 tekemistä päätöksistä SMHV:ssä kolme valitusta asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 58–64 artikla) nojalla.
10. Anheuser-Busch teki 8.9.2004 valituksen SMHV:ssä asetuksen N:o 40/94 57–62 artiklan nojalla väiteosaston 16.7.2004 tekemästä päätöksestä siltä osin kuin siinä hyväksyttiin osittain kantajan tekemä väite. Kantaja vaati puolestaan väiteosaston päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä hylättiin väite muiden palvelujen osalta, jotka kuuluvat luokkiin 35, 38, 41 ja 42.
11. SMHV:n toinen valituslautakunta hylkäsi 14.6.2006, 28.6.2006 ja 1.9.2006 tehdyillä päätöksillä kantajan valitukset SMHV:n väiteosaston 23.12.2004 ja 26.1.2005 tekemistä päätöksistä ja hyväksyi 28.6.2006 tekemällään päätöksellä Anheuser-Buschin valituksen väiteosaston 16.7.2004 tekemästä päätöksestä ja hylkäsi kantajan väitteen kokonaisuudessaan (jäljempänä riidanalaiset päätökset).
12. Valituslautakunta totesi ensiksi, että kantaja ei vaikuttanut enää viittaavan väitteidensä perustaksi kansainväliseen kuviomerkkiin nro 361566 vaan yksinomaan alkuperänimitykseen ”bud”.
13. Valituslautakunta katsoi toiseksi, että oli vaikeaa hahmottaa, että merkkiä ”bud” voitaisiin pitää alkuperänimityksenä tai maantieteellisen alkuperän epäsuorana merkintänä. Se päätteli tästä, että väite ei voinut menestyä asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan nojalla sellaisen oikeuden perusteella, joka esitettiin alkuperänimityksenä mutta joka ei itse asiassa ollut alkuperänimitys.
14. Valituslautakunta katsoi kolmanneksi asetuksen N:o 40/94 43 artiklan 2 ja 3 kohdan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 2 ja 3 kohta) ja asetuksen N:o 2868/95 22 säännön säännöksiä analogisesti soveltaen, että kantajan esittämät todisteet alkuperänimityksen ”bud” käytöstä Ranskassa, Italiassa, Itävallassa ja Portugalissa olivat riittämättömät.
15. Valituslautakunta katsoi neljänneksi, että väite oli hylättävä myös siksi, että kantaja ei ollut osoittanut, että kyseessä oleva alkuperänimitys antoi sille oikeuden kieltää sanan ”bud” käyttämisen tavaramerkkinä Ranskassa tai Itävallassa.
Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa
16. Kantaja nosti kanteet riidanalaisten päätösten kumoamisesta yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 26.8.2006 (asia T-225/06), 15.9.2006 (asiat T-255/06 ja T-257/06) ja 14.11.2006 (asia T-309/06) toimitetuilla kannekirjelmillä.
17. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtajan 25.2.2008 antamalla määräyksellä asiat T-225/06, T-255/06, T-257/06 ja T-309/06 yhdistettiin suullista käsittelyä varten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.
18. Osapuolten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 1.4.2008 pidetyssä istunnossa.
19. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhdisti asioissa T-225/06, T-255/06, T-257/06 ja T-309/06, Budějovický Budvar vastaan SMHV – Anheuser-Busch (BUD) (Kok., s. II-3555; jäljempänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio) 16.12.2008 tekemällään päätöksellä asiat T-225/06, T-255/06, T-257/06 ja T-309/06 tuomion antamista varten työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti ja kumosi riidanalaiset päätökset. Se velvoitti SMHV:n vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kaksi kolmasosaa kantajan oikeudenkäyntikuluista. Se myös velvoitti Anheuser-Buschin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan yhden kolmasosan kantajan oikeudenkäyntikuluista.
20. Ensimmäiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi kantajan esittämän ainoan kanneperusteen ensimmäisestä osasta, että valituslautakunta rikkoi asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohtaa, kun se katsoi ensiksi, että väitteen tueksi esitetty aikaisempi oikeus, joka saa suojaa Lissabonin sopimuksen ja kahdenvälisen sopimuksen perusteella, ei ollut ”alkuperänimitys”, kun se katsoi seuraavaksi, että kysymys siitä, pidettiinkö merkkiä BUD suojattuna alkuperänimityksenä muun muassa Ranskassa ja Itävallassa, oli ”toissijainen”, ja kun se päätteli, että väite ei voinut menestyä tämän perustan nojalla (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 92 ja 97 kohta).
21. Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kyseenalaisti kantajan esittämän ainoan kanneperusteen toiseen osaan kuuluvan ensimmäisen väitteen yhteydessä sen, miten valituslautakunta oli soveltanut merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käyttöä liike-elämässä koskevaa edellytystä, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa.
22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi aluksi, että valituslautakunta teki oikeudellisen virheen, kun se päätti soveltaa analogisesti aikaisemman tavaramerkin ”tosiasialliseen” käyttöön liittyviä Euroopan unionin oikeuden säännöksiä erityisesti sen määrittämiseksi, oliko kyseessä olevia merkkejä käytetty ”liike-elämässä”, erikseen sekä Itävallan, Ranskan, Italian että Portugalin osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan valituslautakunnan olisi pitänyt selvittää, kuvastivatko kantajan hallinnollisen menettelyn kuluessa toimittamat seikat kyseessä olevien merkkien käyttöä taloudelliseen hyötyyn tähtäävän liiketoiminnan yhteydessä eikä yksityisesti siitä riippumatta, millä alueella tämä käyttö tapahtui (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 168 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkensi tässä yhteydessä lisäksi, ettei asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdasta johdu, että väitteen tekijän pitäisi osoittaa, että kyseessä olevaa merkkiä on käytetty ennen yhteisön tavaramerkkihakemusta. Enintään voidaan vaatia, että kyseessä olevaa merkkiä on käytetty ennen tavaramerkkihakemuksen julkaisemista yhteisön tavaramerkkilehdessä (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 169 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että kun otetaan huomioon kaikki kantajan SMHV:ssä esittämät asiakirjat, kantaja oli esittänyt todisteet siitä, että asianomaisia merkkejä on käytetty liike-elämässä asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla, päinvastoin kuin valituslautakunta päätteli (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 177 kohta).
23. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tämän jälkeen, että valituslautakunta teki myös oikeudellisen virheen, kun se yhdisti Ranskan osalta asianomaisen merkin käyttöä koskevat todisteet edellytykseen, joka koskee sitä, että asianomaisen oikeuden vaikutusalueen on oltava laajempi kuin paikallinen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että tästä on riittävää todeta, että kyseisten aikaisempien oikeuksien vaikutusalue oli laajempi kuin paikallinen, koska niiden suoja ulottui Lissabonin sopimuksen 1 artiklan 2 kohdan ja kahdenvälisen sopimuksen 1 artiklan perusteella niiden alkuperäalueen ulkopuolelle (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 181 kohta).
24. Kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kantajan esittämän ainoan kanneperusteen toiseen osaan kuuluvasta toisesta väitteestä, että valituslautakunta teki virheen, kun se jätti huomiotta kaikki merkitykselliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat sen määrittämiseksi, antaako asianomaisen jäsenvaltion oikeus asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan perusteella kantajalle oikeuden kieltää myöhemmän tavaramerkin käytön (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 199 kohta).
25. Anheuser-Busch teki yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 4.3.2009 toimittamallaan valituskirjelmällä yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta valituksen, jossa se vaati yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan mainitun tuomion lukuun ottamatta sen tuomiolauselman 1 kohtaa, joka koski asioiden yhdistämistä tuomion antamista varten.
26. Unionin tuomioistuin katsoi asiassa C-96/09 P, Anheuser-Busch vastaan Budějovický Budvar, 29.3.2011 antamassaan tuomiossa (jäljempänä valituksen johdosta annettu tuomio), ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tehnyt virhettä, kun se hyväksyi kantajan esittämän ainoan kanneperusteen ensimmäisen osan ja toiseen osaan kuuluvan toisen väitteen, mutta unionin tuomioistuimen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä tulkitessaan merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käyttöä liike-elämässä koskevaa edellytystä, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa (ks. edellä 21–23 kohta).
27. Näin ollen unionin tuomioistuin kumosi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion ”siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on [asetuksen N:o 40/94] 8 artiklan 4 kohdan tulkinnan osalta virheellisesti katsonut ensinnäkin, että kyseessä olevan merkin vaikutusaluetta, joka ei voi olla pelkästään paikallinen, on arvioitava yksinomaan kyseisen merkin suoja-alueen laajuuden perusteella ottamatta huomioon sen käyttöä kyseisellä alueella, toiseksi, että mainitun merkin käytön arvioimisen kannalta merkityksellinen alue ei ole välttämättä merkin suoja-alue, ja lopuksi, että samaa merkkiä ei välttämättä ole käytettävä ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekemispäivää” (valituksen johdosta annetun tuomion tuomiolauselman 1 kohta).
28. Unionin tuomioistuin hylkäsi valituksen muilta osin.
29. Lisäksi unionin tuomioistuin totesi, että ”jotta voidaan arvioida [kantajan] esittämää kanneperustetta, joka koskee sitä, miten valituslautakunta on soveltanut merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käyttöä liike-elämässä koskevaa edellytystä, on tarpeen arvioida niiden tosiseikkojen todistusarvoa, joilla voidaan osoittaa, että kyseinen edellytys on täyttynyt käsiteltävässä asiassa tässä tuomiossa vahvistetun edellytyksen määritelmän perusteella, ja joihin kuuluvat erityisesti [kantajan] esittämät asiakirjat, jotka on mainittu valituksenalaisen tuomion 171 ja 172 kohdassa” (valituksen johdosta annetun tuomion 219 kohta). Koska asia ei ollut ratkaisukelpoinen, unionin tuomioistuin palautti asiat T-225/06, T-255/06, T-257/06 ja T-309/06 unionin yleiseen tuomioistuimeen ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
30. Kyseiset asiat jaettiin unionin yleisen tuomioistuimen toiselle jaostolle.
31. Asianosaiset esittivät huomautuksia asian käsittelyn jatkamisesta asetetuissa määräajoissa.
32. Anheuser-Busch toimitti 19.10.2011 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon kopion Oberster Gerichtshofin (Itävallan ylimmän oikeusasteen tuomioistuin) 9.8.2011 antamasta tuomiosta. Muilla osapuolilla oli mahdollisuus tehdä huomautuksia tästä asiakirjasta, joka liitettiin asiakirja-aineistoon.
33. Asiat T-225/06 RENV, T-255/06 RENV, T-257/06 RENV ja T-309/06 RENV yhdistettiin unionin yleisen tuomioistuimen presidentin 22.6.2012 antamalla määräyksellä suullista käsittelyä ja lopullista ratkaisua varten työjärjestyksen 50 artiklan nojalla.
34. Osapuolten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 11.9.2012 pidetyssä istunnossa.
Asianosaisten asian palauttamisen jälkeen tässä oikeusasteessa esittämät vaatimukset
35. Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
– vahvistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion
– velvoittaa SMHV:n ja Anheuser-Buschin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
36. SMHV ja Anheuser-Busch vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
– hylkää kanteet
– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
37. Aluksi on todettava, että kantaja pyrkii vaatimuksellaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion vahvistamisesta riidanalaisten päätösten kumoamiseen, kuten se vaati kanteissaan.
38. Lisäksi on muistutettava, että kantaja vetoaa kannekirjelmässään yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka liittyy asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan rikkomiseen. Kantajan ainoa kanneperuste jakautuu kahteen osaan. Ensimmäisessä osassa kantaja asettaa kyseenalaiseksi valituslautakunnan päätelmän, jonka mukaan merkkiä ”bud” ei voida pitää alkuperänimityksenä. Toisessa osassa kantaja riitauttaa valituslautakunnan arvioinnin, jonka mukaan asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan edellytykset eivät täyty käsiteltävänä olevassa asiassa.
39. Valituksen johdosta antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin vahvisti useita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksia, jotka liittyvät valituslautakunnan riidanalaisissa päätöksissä tekemiin virheisiin.
40. Valituksen johdosta annetusta tuomiosta ilmenee erityisesti, ettei unionin tuomioistuin ole kyseenalaistanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan ainoan kanneperusteen ensimmäinen osa on hyväksyttävä. Näin ollen unionin tuomioistuin katsoi, että todetessaan, että kyseisten aikaisempien oikeuksien vaikutuksia ei ollut todettu lopullisesti pätemättömiksi Ranskassa ja Itävallassa ja että kyseiset oikeudet olivat edelleen voimassa riidanalaisia päätöksiä tehtäessä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli asianmukaisesti tuomionsa 90 ja 98 kohdassa, että valituslautakunnan oli otettava huomioon aikaisemmat oikeudet, joihin vedotaan, eikä se voinut asettaa kyseenalaiseksi kyseisten oikeuksien varsinaista luokittelua (valituksen johdosta annetun tuomion 92 ja 93 kohta).
41. Ainoan kanneperusteen toisesta osasta unionin tuomioistuin totesi, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi, ettei ilmaisun ”liike-elämässä käytetty” ole katsottava viittaavan tosiasialliseen käyttöön, kun sovelletaan analogisesti sitä, mitä asetuksen N:o 40/94 43 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään niiden aikaisempien tavaramerkkien osalta, joihin väitteen tueksi on vedottu, kuten valituslautakunta katsoi riidanalaisissa päätöksissä (valituksen johdosta annetun tuomion 142–146 kohta).
42. Lisäksi unionin tuomioistuin muistutti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksesta, jonka mukaan se seikka, että merkkiä ”bud” on käytetty ”tavaramerkkinä”, ei tarkoita kuitenkaan valituslautakunnan riidanalaisissa päätöksissä esittämällä tavalla sitä, ettei mainittua merkkiä ole käytetty liike-elämässä, ja tarkensi, että merkkiä, johon vedotaan väitteen tueksi, on käytettävä erottavana tekijänä siinä mielessä, että sitä on käytettävä yksilöimään sen haltijan harjoittama taloudellinen toiminta, mitä ei tässä tapauksessa ole asetettu kyseenalaiseksi (valituksen johdosta annetun tuomion 148 ja 149 kohta).
43. Unionin tuomioistuin totesi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti tuomionsa 195 kohdassa Lissabonin sopimuksen perusteella rekisteröidyn alkuperänimityksen ”bud” suojasta Ranskassa, että valituslautakunta ei voinut tukeutua siihen, että kyseisessä jäsenvaltiossa annetusta tuomioistuimen päätöksestä ilmenee, ettei kantaja ollut siihen mennessä kyennyt estämään Anheuser-Buschin jälleenmyyjää myymästä olutta Ranskassa tavaramerkillä BUD, sen päättelemiseksi, että kantaja ei ollut näyttänyt toteen, että edellytys, joka koskee oikeutta kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttö sen merkin perusteella, johon vedotaan, oli täyttynyt (valituksen johdosta annetun tuomion 193 kohta).
44. Lopuksi unionin tuomioistuin katsoi, että koska mikään valituslautakunnan mainitsemista ranskalaisten tai itävaltalaisten tuomioistuinten tuomioista ei ollut tullut lainvoimaiseksi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti tuomionsa 192 kohdassa, että valituslautakunta ei voinut tukeutua yksinomaan näihin päätöksiin päätelmänsä perustaksi ja sen olisi niin ikään pitänyt ottaa huomioon kantajan väitemenettelyn yhteydessä mainitsemat kansallisen oikeuden säännökset sen tutkimiseksi, oliko kantajalla näiden säännösten perusteella oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttö sen merkin perusteella, johon vedotaan (valituksen johdosta annetun tuomion 195–197 kohta).
45. Vaikka riidanalaisissa päätöksissä on useita virheitä, nämä virheet eivät kuitenkaan ole riittäviä, jotta unionin yleinen tuomioistuin hyväksyisi myös ainoan kanneperusteen toisen osan ja kumoaisi mainitut päätökset. Valituslautakunta katsoi nimittäin riidanalaisissa päätöksissä, että merkki, johon vedottiin väitteen tueksi, ei täytä asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa säädettyä merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käyttöä liike-elämässä koskevaa edellytystä. Tämä valituslautakunnan toteamus riittää sellaisenaan niiden väitteiden hylkäämiseksi, jotka kantaja esitti haettujen yhteisön tavaramerkkien rekisteröimistä vastaan. Tältä osin unionin tuomioistuin katsoi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä (ks. edellä 27 kohta).
46. Näin ollen on arvioitava niiden tosiseikkojen todistusarvoa, jotka kantaja on toimittanut SMHV:lle ja jotka voivat osoittaa, että käsiteltävässä asiassa täyttyy asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa säädetty edellytys merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käytöstä liike-elämässä sen määritelmän perusteella, joka käytöstä annetaan valituksen johdosta annetussa tuomiossa.
47. Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa asetetulla edellytyksellä merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käytöstä liike-elämässä pyritään rajoittamaan merkkien välisiä ristiriitoja estämällä se, että aikaisempi oikeus, joka ei ole riittävän ilmeinen eli tärkeä ja merkityksellinen liike-elämässä, voisi estää uuden yhteisön tavaramerkin rekisteröimisen. Tällainen väitteentekomahdollisuus on varattava merkeille, jotka ovat todellisuudessa olemassa merkityksellisillä markkinoillaan. Jotta merkki, johon väitteen tueksi vedotaan, voi estää uuden merkin rekisteröimisen, sitä on pitänyt tosiasiassa käyttää riittävän merkittävällä tavalla liike-elämässä ja sen maantieteellisen laajuuden on oltava laajempi kuin paikallinen, mikä edellyttää silloin, kun kyseisen merkin suoja-aluetta voidaan pitää muuna kuin paikallisena, sitä, että merkkiä on pitänyt käyttää kyseisen alueen merkittävällä osalla. Jotta voidaan selvittää, onko tilanne tällainen, on otettava huomioon se, kuinka pitkään ja kuinka laajasti kyseistä merkkiä on käytetty erottavana merkkinä adressaattien eli ostajien ja kuluttajien sekä tavarantoimittajien ja kilpailijoiden kannalta. Tässä yhteydessä merkityksellisenä on pidettävä muun muassa merkin käyttöä mainoksissa ja liikekirjeenvaihdossa. Lisäksi liike-elämässä käyttöä koskevaa edellytystä on arvioitava erikseen kunkin alueen osalta, jolla oikeutta, johon väitteen tueksi vedotaan, suojataan. Lopuksi on osoitettava, että kyseessä olevaa merkkiä on käytetty liike-elämässä ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen jättämispäivää (valituksen johdosta annetun tuomion 156–169 kohta).
48. Käsiteltävässä asiassa valituslautakunta katsoi, ettei kantajan SMHV:lle toimittamien todisteiden perusteella voida todeta, että merkkiä on käytetty liike-elämässä Ranskassa, Italiassa, Itävallassa ja Portugalissa sillä tavoin, että sen vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen. Menettelyn jatkamisesta esitetyistä huomautuksista ilmenee, että kantaja riitauttaa riidanalaiset päätökset vain siltä osin, kuin niissä hylätään riittämättöminä todisteet kyseisen merkin käytöstä Ranskassa ja Itävallassa.
49. Kantaja katsoo menettelyn jatkamista koskevissa huomautuksissa ensiksi, että merkin, johon on vedottu, vaikutusalueeseen liittyvää edellytystä ei voida arvioida samalla tavalla erilaisten oikeuksien osalta. Näin ollen alkuperänimitysten suoja ei riipu niiden käyttöä koskevasta edellytyksestä, vaikka unionin tuomioistuin vaikuttaa lisänneen tällaisen vaatimuksen. Muunlainen tulkinta johtaisi alkuperänimitysten katsomiseen kumoamiskelpoisiksi oikeuksiksi, mikä olisi maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 20.3.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 510/2006 (EUVL L 93, s. 12) tarkoituksen vastaista. Kun alkuperänimitys on rekisteröity, asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan edellytykset täyttyvät. On riittävää toimittaa näyttö tästä rekisteröinnistä sen katsomiseksi, että kyseisen merkin vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen. Käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva alkuperänimitys on lisäksi suojattu kansallisella, kahdenvälisellä ja kansainvälisellä tasolla. Tämän alkuperänimityksen vaikutusalue ei siis ole paikallinen. Lisäksi kantaja korostaa, että alkuperänimitykseen liittyvän tuotteen tuotanto ja myös vienti on rajoitettua. Tuotteen, jonka alkuperänimitys kattaa, tuotanto sijaitsee suureksi osaksi alkuperämaassa. Kantaja tarkentaa myös, että olutmarkkinat ovat erityiset markkinat, ja muistuttaa, että Tšekin tasavallan aikaisempi poliittinen järjestelmä rajoitti vientiä. Lopuksi kantaja väittää, että edellytys merkin, johon on vedottu, käytöstä liike-elämässä on laadullinen eikä määrällinen. Unionin yleisen tuomioistuimen pitäisi ottaa huomioon nämä seikat, kun se arvioi käsiteltävän asian tosiseikkoja.
50. Merkin, johon on vedottu Ranskassa, käytöstä kantaja toteaa, että se on toimittanut saman näytön mainitun merkin käytöstä kuin yhdistetyissä asioissa T-60–T-64/04, Budějovický Budvar v. SMHV – Anheuser-Busch (BUD), joissa annettiin tuomio 12.6.2007 (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näissä asioissa kuitenkin sekä valituslautakunta että SMHV katsoivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että kantaja oli toimittanut näytön kyseisen merkin paikallista laajemmasta käytöstä liike-elämässä Ranskassa.
51. Kantaja esittää aluksi merkistä, johon on vedottu Itävallan osalta, että asiassa C-478/07, Budějovický Budvar, 8.9.2009 annetun tuomion (Kok., s. I-7721) mukaan ”EY 30 artiklassa ei aseteta nimityksen alkuperäjäsenvaltiossa tapahtuvan käytön laadulle ja kestolle konkreettisia vaatimuksia, jotta nimityksen suoja voidaan perustella tämän artiklan perusteella”. Tämän jälkeen kantaja väittää, että sen SMHV:lle toimittavat todisteet osoittavat paikallista laajemman käytön Itävallassa.
52. SMHV ja Anheuser-Busch kiistävät kantajan väitteet. Jos kantajan esittämä näyttö katsotaan riittäväksi osoittamaan, että on kyse liike-elämässä käytetystä merkistä, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, SMHV ja Anheuser-Busch vaativat lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin ottaa huomioon muita seikkoja. SMHV ja Anheuser-Busch viittaavat erityisesti edellä 51 kohdassa mainitussa asiassa Budějovický Budvar annettuun tuomioon ja väittävät, että merkin ”bud” rekisteröimättä jättäminen asetuksen N:o 510/2006 nojalla tarkoittaa sitä, ettei mainittu merkki saanut suojaa Itävallassa ja Ranskassa riidanalaisten päätösten tekemispäivänä, kun otetaan huomioon kyseiset kahdenväliset sopimukset ja Lissabonin sopimus. Niiden mukaan tämä tulkinta vahvistetaan Itävallan osalta Oberster Gerichtshofin 9.8.2011 antamassa tuomiossa (mainittu edellä 32 kohdassa). Unionin yleisen tuomioistuimen on noudatettava voimassa olevaa unionin oikeutta.
53. Ensiksi SMHV ja Anheuser-Busch esittävät, että sellaiset kantajan väitteet on hylättävä, joilla pyritään osoittamaan, että asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa säädetty edellytys merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käytöstä liike-elämässä täyttyy Ranskan alueella sillä perusteella, että valituslautakunta katsoi, että tämä edellytys täyttyi edellä mainituissa SMHV:n käsittelemissä asioissa, joissa oli samat asianosaiset ja jotka koskivat samaa väitteen tueksi esitettyä merkkiä. Tästä on muistutettava, että päätökset, jotka valituslautakunnan on tehtävä asetuksen N:o 40/94 perusteella ja jotka koskevat merkin rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi, kuuluvat sidotun harkinnan eivätkä vapaan harkinnan piiriin. Valituslautakuntien päätösten laillisuutta on näin ollen arvioitava yksinomaan tämän asetuksen perusteella, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, eikä valituslautakuntien aikaisemman päätöskäytännön perusteella (asia C-412/05 P, Alcon v. SMHV, tuomio 26.4.2007, Kok., s. I-3569, 65 kohta ja asia T-435/11, Universal Display v. SMHV (UniversalPHOLED), tuomio 2.5.2012, 37 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kun lisäksi oletetaan, että kantaja vetoaa väitteillään itse asiassa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen, on muistutettava, että tämän periaatteen noudattamisessa on otettava huomioon laillisuusperiaate (ks. asia C-51/10 P, Agencja Wydawnicza Technopol, tuomio 10.3.2011, Kok., s. I-1541, 75 kohta). Lisäksi oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon vuoksi jokaisen rekisteröintihakemuksen tutkimisen on oltava tiukkaa ja kattavaa jokaisessa konkreettisessa tapauksessa (em. asia Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV, tuomion 77 kohta). Tämän tiukan ja kattavan tutkinnan on koskettava myös väitteen tueksi esitettyjä merkkejä. Jäljempänä esitetyillä perusteilla valituslautakunta ei tehnyt virhettä, kun se katsoi, ettei käsiteltävässä asiassa väitteen tueksi esitetty merkki täytä asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa säädettyä merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käyttöä liike-elämässä koskevaa edellytystä. Tästä seuraa, ettei kantaja voi tehokkaasti vedota SMHV:n aikaisempiin päätöksiin valituslautakunnan riidanalaisessa päätöksessä tekemän päätelmän kumoamiseksi (ks. vastaavasti em. asia Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV, tuomion 78 ja 79 kohta ja em. asia UniversalPHOLED, tuomion 39 kohta). Lisäksi on korostettava, että tavaramerkit, joista oli kyse aikaisemmissa asioissa ja joihin kantaja vetosi, olivat erilaisia tai tavarat olivat erilaisia kuin ne, joista on kyse käsiteltävässä asiassa, ja myös väitemenettelyt olivat erilaisia.
54. Toiseksi asianosaiset eivät enää kiistä sitä, että kantajan SMHV:ssä toimittamat asiakirjat voivat osoittaa kyseisen merkin käytön liike-elämässä, millä tarkoitetaan käyttöä taloudelliseen hyötyyn tähtäävän liiketoiminnan yhteydessä eikä yksityisesti.
55. Kolmanneksi erityisesti asiassa T-309/06 RENV tarkoitetusta yhteisön tavaramerkkiä koskevasta hakemuksesta on riittävää todeta, ettei kantaja ole toimittanut SMHV:ssä mitään sellaista asiakirjaa, joka olisi päivätty ennen kyseisen yhteisön tavaramerkin hakemispäivää (1.4.1996). Näin ollen asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa säädetty edellytys merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käytöstä liike-elämässä ei täyty. Valituslautakunta ei siis tehnyt tältä osin virhettä. Koska valituslautakunnan tätä koskeva päätelmä riittää kyseisen väitteen hylkäämiseen (ks. edellä 45 kohta), asiassa T-309/06 RENV nostettu kanne on hylättävä.
56. Neljänneksi on todettava väitteistä, joissa kantaja vetoaa merkin ”bud” suojaan Ranskassa (asiat T-225/06 RENV, T-255/06 RENV ja T-257/06 RENV), että SMHV:hen toimitetut asiakirjat olivat neljä päivättyä laskua. Tietyt näistä laskuista on jätettävä arvioinnin ulkopuolelle, koska niiden päiväys on myöhempi kuin kyseisen yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen jättöpäivä. Näin on yhden laskun osalta (10.10.2000) asioissa T-225/06 RENV ja T-257/06 RENV, jotka koskevat 11.4.2000 ja 4.7.2000 tehtyjä yhteisön tavaramerkkiä koskevia hakemuksia. Näin on myös kahden laskun (3.3.2000 ja 10.10.2000) osalta asiassa T-255/06 RENV, joka koskee 28.7.1999 jätettyä yhteisön tavaramerkkiä koskevaa hakemusta. Kun otetaan huomioon kaikissa näissä asioissa merkitykselliset laskut, on todettava, että ne koskivat hyvin pientä määrää tuotteita (enintään 0,87 hehtolitraa eli 87 litraa), jotka jaettiin kahteen tai kolmeen toimitukseen joulukuun 1997 ja maaliskuun 2000 välillä. Lisäksi kyseiset toimitukset oli rajoitettu enintään kolmeen kaupunkiin Ranskan alueella eli Thiaisiin, Lilleen ja Strasburgiin. Lopuksi kantaja ei ole esittänyt mitään muuta näyttöä merkin, johon on vedottu, käyttämisestä mainoksissa merkityksellisellä alueella. Kun nämä seikat otetaan huomioon, on katsottava, ettei edellytys merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käytöstä liike-elämässä täyty Ranskan alueen osalta.
57. Siltä osin kuin kantaja vetosi asiassa T-257/06 RENV tehdyn väitteen yhteydessä vain merkin ”BUD” suojaan Ranskassa eikä mainitun merkin suojaan Itävallassa, valituslautakunnan toteamus merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, käytön puuttumisesta liike-elämässä on riittävä kyseisen väitteen hylkäämiseksi (ks. edellä 45 kohta). Näin ollen asiassa T-257/06 RENV nostettu kanne on hylättävä.
58. Viidenneksi niiden väitteiden osalta, joissa kantaja vetosi merkin ”bud” suojaan Itävallassa (asiat T-225/06 RENV ja T-255/06 RENV), SMHV:ssä toimitettiin seuraavat asiakirjat:
– kantajan työnantajan valaehtoinen vakuutus, johon oli liitetty yhdeksän leikettä Itävallan lehdistöstä; leikkeet oli päivätty touko-syyskuussa 1997 ja liittyivät tuotteeseen ”Bud Super Strong”
– itävaltalaisen oluen maahantuontiyhtiön toimitusjohtajan valaehtoinen vakuutus, joka on päivätty 9.8.2001 ja johon oli liitetty neljä kantajan laskua (päivätyt 26.5.1997, 22.7.1997, 21.11.1997 ja 23.1.1998), yksitoista tuontiyhtiön laskua jälleenmyynneistä Itävallassa sijaitseville yrityksille sekä hinnasto, joka sisälsi tuotteen ”Bud Strong”
– saman itävaltalaisen oluen maahantuontiyhtiön toimitusjohtajan valaehtoinen vakuutus, joka on päivätty 7.12.2001, johon oli liitetty kahdeksan kantajan laskua (päivätyt 5.6.1998, 11.12.1998, 1.3.1999, 18.5.1999, 16.11.1999, 23.11.1999, 14.4.2000 ja 20.6.2000) ja kahdeksan tuontiyhtiön Itävallassa sijaitseville yhtiöille osoittamaa jälleenmyyntilaskua
– kantajan työntekijän valaehtoinen vakuutus, joka on päivätty 15.4.2005, jossa vahvistetaan tuotteen ”Bud Super Strong” myynnistä syntynyt liikevaihto Itävallassa vuosina 1997–2004 ja johon oli liitetty useita kantajan edellä mainitulle itävaltalaiselle oluen maahantuontiyhtiölle jo toimittamia laskuja sekä uusi lasku (päivätty 21.10.1999) ja esimerkkejä itävaltalaiseen oluen maahantuontiyhtiöön vuosilta 1998, 1999, 2001 ja 2002 toimitettuihin vientipakkauksiin liitetyistä luetteloista.
59. Ensimmäiseksi on todettava, kuten SMHV ja Anheuser-Busch totesivat, että kantajan hallintomenettelyssä toimittamat asiakirjat osoittavat hyvin vähäisen myynnin sekä tuotemäärän että liikevaihdon kannalta. Asiakirja-aineistoon liitetyt laskut osoittavat kyseisen tuotteen 22,96 hehtolitran myynnin vuosina 1997 ja 1998. Vuoden 1999 osalta laskut osoittavat 15,5 hehtolitran myynnin ja ajanjaksolla ennen 28.7.1999 (asiassa T-255/06 RENV huomioon otettava ajanjakso) 5,14 hehtolitran myynnin. Tästä ilmenee, että kyseiset myynnit olivat keskimäärin 12,82 hehtolitraa vuodessa. Jos oletetaan, että on otettava huomioon kantajan työntekijän valaehtoisessa vakuutuksessa mainittu vuoden 1999 myynnin määrä, kyseisen vuoden myynnin määrä on 51,48 hehtolitraa eli keskimäärin 24,81 hehtolitraa vuodessa. Myynnin määrä on suhteutettava keskimääräiseen oluen kulutukseen Itävallassa, joka oli merkityksellisenä ajanjaksona riidanalaisissa päätöksissä esitettyjen seikkojen, joita kantaja ei ole riitauttanut, mukaan yli 9 miljoonaa hehtolitraa vuodessa. Liikevaihto oli kantajan työntekijän valaehtoisen vakuutuksen mukaan 44 546,76 Tšekin korunaa (CZK) vuonna 1999 eli noin 1 200 euroa (31.12.1999). Tämä määrä, kun otetaan huomioon asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat, oli vielä pienempi vuosina 1997 ja 1998.
60. Toiseksi asiakirja-aineistoon sisältyvät lehtileikkeet koskevat vain lyhyttä ajanjaksoa, joka kattaa vuoden 1997 touko–syyskuun. Ei ole lisäksi esitetty mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin määritellä tarkasti näiden julkaisujen maantieteellinen tai kohdeyleisöä koskeva kattavuus.
61. Kolmanneksi tuontiyhtiön Itävallassa sijaitseville yrityksille osoittamat laskut koskevat myyntejä kahdeksassa kaupungissa Itävallan alueella (seitsemässä, jos otetaan huomioon ainoastaan ennen 28.7.1999 tapahtuneet myynnit asiassa T-225/06 RENV). Tästä on todettava, että vaikka kyseistä tuotetta on myyty useissa kaupungeissa Itävallan alueella, laskuista ilmenevät Wienin ulkopuolella tapahtuneet myynnit ovat määrältään vähäisiä (24 myytyä pulloa kuudessa kaupungissa ja 240 myytyä pulloa yhdessä kaupungissa). Näitä vähäisiä myyntejä on tarkasteltava suhteessa kyseisten tuotteiden markkinoinnin merkitykselliseen kestoon (kahdesta kolmeen vuoteen tapauksesta riippuen) ja oluen keskivertokulutukseen Itävallassa (yli 9 miljoonaa hehtolitraa vuodessa).
62. Neljänneksi kantajan työntekijän valaehtoisessa vakuutuksessa mainitut markkinointikulut koskevat kaikkia kantajan Itävallan alueella myymiä tuotteita. Tällä perusteella ei siis ole mahdollista, kuten kantaja totesi suullisessa käsittelyssä, osoittaa summia, jotka olisi käytetty käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan tuotteen markkinointiin.
63. Viidenneksi on todettava, että vaikka itävaltalaisen oluentuontiyhtiön toimitusjohtajan valaehtoiseen vakuutukseen liitetyssä hinnastossa mainitaan tuote ”Bud Strong”, siinä mainitaan suuri määrä olutmerkkejä eikä siinä mainita mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin määritellä kyseisen tuotteen jakelun laajuus tai kesto.
64. Kun otetaan huomioon kaikki nämä seikat, on katsottava, ettei kantaja ole esittänyt käsiteltävässä asiassa todisteita siitä, että merkillä, johon on vedottu, on Itävallan alueella asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu paikallista laajempi vaikutusalue.
65. Muilla kantajan väitteillä ei voida kyseenalaista tätä toteamusta. Erityisesti siitä kantajan esittämästä seikasta, jonka mukaan alkuperänimityksellä suojatun tuotteen tuotanto ja myös vienti on rajoitettua, on todettava tarkemmin kantajan osalta, että kuten se myönsi suullisessa käsittelyssä, sen tuotannon määrä on suurempi kuin miljoona hehtolitraa vuodessa ja että tästä määrästä puolet viedään Tšekin tasavallan ulkopuolelle. Kantajan väite erityisestä tilanteesta käsiteltävässä asiassa ei siis perustu tosiseikkoihin.
66. Edellä esitetyillä perusteilla myös asioissa T-225/06 RENV ja T-225/06 RENV nostetut kanteet on näin ollen hylättävä, eikä ole tarpeen lausua SMHV:n ja Anheuser-Buschin kirjelmissään esittämistä täydentävistä huomautuksista.
Oikeudenkäyntikulut
67. Muutoksenhausta antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin on määrännyt, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin. Unionin yleisen tuomioistuimen on näin ollen määrättävä tässä tuomiossa kaikista eri menettelyihin liittyvistä oikeudenkäyntikuluista työjärjestyksensä 121 artiklan mukaisesti.
68. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Lisäksi työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
69. Vaikka kantaja on hävinnyt nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, on todettava, että riidanalaisissa päätöksissä oli useita virheitä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa nämä virheet ovat johtaneet siihen, että se hyväksyi ainoan kanneperusteen ensimmäisen osan ja toisen osan toisen väitteen (ks. edellä 20–24 kohta). Unionin tuomioistuin vahvisti valituksen johdosta antamassaan tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehneen tältä osin virheitä (ks. edellä 26 kohta). Kun otetaan nämä seikat huomioon, nyt käsiteltävän asian olosuhteita arvioidaan oikein päättämällä, että kukin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1) Kanteet hylätään.
2) Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.