CELEX: 62008TJ0551
Konkurencija
Karteliai
Parafino vaško rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas
Pažeidimo įrodymas
2006 m. baudų apskaičiavimo gairės
Referencinis laikotarpis
Pardavimo vertės apskaičiavimas
Pažeidimo sunkumas
Koncentracija pažeidimo laikotarpiu
Vienodas požiūris
Proporcingumas

Faktinės bylos aplinkybės
1.
Administracinė procedūra ir ginčijamo sprendimo priėmimas
2008 m. spalio 1 d. Sprendimu C(2008) 5476 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/39.181 – Žvakių vaškas) (toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Bendrijų Komisija konstatavo, kad ieškovė
H&R ChemPharm GmbH
kartu su kitomis įmonėmis pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (EEE) 53 straipsnio 1 dalį, nes dalyvavo kartelyje, veikiančiame EEE parafino vaško rinkoje ir Vokietijos parafino šlamo rinkoje.
Ginčijamo sprendimo adresatės yra šios bendrovės:
Eni SpA
,
Esso Deutschland GmbH
,
Esso Société anonyme française
,
ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA
ir
Exxon Mobil Corp
. (toliau kartu –
ExxonMobil
),
H&R ChemPharm
,
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
ir
Hansen & Rosenthal KG
(toliau kartu – H&R),
Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG
(toliau –
Tudapetrol
),
MOL Nyrt
.,
Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA
,
Repsol Petróleo SA
ir
Repsol YPF SA
(toliau kartu –
Repsol
),
Sasol Wax GmbH
,
Sasol Wax International AG
,
Sasol Holding in Germany GmbH
ir
Sasol Ltd
(toliau kartu –
Sasol
),
Shell Deutschland Oil GmbH
,
Shell Deutschland Schmierstoff GmbH
,
Deutsche Shell GmbH
,
Shell International Petroleum Company Ltd
,
The Shell Petroleum Company Ltd
,
Shell Petroleum NV
ir
The Shell Transport and Trading Company Ltd
(toliau kartu –
Shell
),
RWE Dea AG
ir
RWE AG
(toliau kartu – RWE) ir
Total SA
ir
Total France SA
(toliau kartu –
Total
) (ginčijamo sprendimo 1 konstatuojamoji dalis).
Parafino vaškas išgaunamas rafinuojant žalią naftą. Parafino vaškas naudojamas tokių produktų, kaip žvakės, chemikalai, padangos, kelių transporto priemonėms skirti produktai, gamybai ir gumos, pakuočių, lipnių medžiagų ir kramtomosios gumos pramonėje (ginčijamo sprendimo 4 konstatuojamoji dalis).
Parafino šlamas yra parafino vaško gamybai reikalinga žaliava. Parafino šlamas gaunamas perdirbimo įmonėse kaip šalutinis produktas gaminant bazinę alyvą iš žalios naftos. Jis parduodamas ir galutiniams klientams, pavyzdžiui, medžio drožlių plokščių gamintojams (ginčijamo sprendimo 5 konstatuojamoji dalis).
Komisija pradėjo tyrimą po to, kai 2005 m. kovo 17 d. laišku
Shell Deutschland Schmierstoff
jai pranešė apie kartelio egzistavimą ir pateikė prašymą atleisti nuo baudų pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (
OL C 45
, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155; toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis).
2005 m. balandžio 28 ir 29 d. Komisija remdamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir [EB] 82 straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1
, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 20 straipsnio 4 dalimi atliko patikrinimus
H&R/Tudapetrol
,
Eni
, MOL ir grupėms
Sasol
,
ExxonMobil
,
Repsol
ir
Total
priklausiusių bendrovių patalpose (ginčijamo sprendimo 75 konstatuojamoji dalis).
2007 m. gegužės 25–29 d. Komisija išsiuntė pranešimą apie kaltinimus šio sprendimo 2 punkte išvardytoms bendrovėms, tarp jų ir ieškovei (ginčijamo sprendimo 85 konstatuojamoji dalis). 2007 m. rugpjūčio 14 d. raštu grupei H&R priklausančios bendrovės, įskaitant ieškovę, ir
Tudapetrol
pateikė bendrą atsakymą į pranešimą apie kaltinimus.
2007 m. gruodžio 10 ir 11 d. Komisija surengė žodinį bylos nagrinėjimą, kuriame grupei H&R priklausančios bendrovės, įskaitant ieškovę, ir
Tudapetrol
buvo atstovaujamos bendrai (ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime, atsižvelgusi į turimus įrodymus, Komisija nusprendė, kad adresatės, kurios sudaro EEE parafino vaško ir parafino šlamo gamintojų daugumą, dalyvavo darant vieną, sudėtinį ir tęstinį EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimą, kuris apėmė EEE teritoriją. Šį pažeidimą sudaro susitarimai ar suderinti veiksmai dėl kainų nustatymo, keitimasis slapta komercine informacija, susijusia su parafino vašku, ir jos atskleidimas (toliau – pagrindinis pažeidimo epizodas). RWE (vėliau –
Shell
),
ExxonMobil
, MOL,
Repsol
,
Sasol
ir
Total
pažeidimas dėl parafino vaško susijęs ir su klientų ar rinkų pasidalijimu (toliau – antras pažeidimo epizodas). Be to, RWE,
ExxonMobil
,
Sasol
ir
Total
padarytas pažeidimas susijęs ir su Vokietijos rinkoje galutiniams klientams parduotu parafino šlamu (toliau – su parafino šlamu susijęs epizodas) (ginčijamo sprendimo 2, 95, 328 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnis).
Neteisėtas elgesys pasireiškė per antikonkurencinius susitikimus, dalyvių vadintus techniniais susitikimais ar kartais „Blauer Salon“ susitikimais, ir per „parafino šlamo susitikimus“, kurie buvo skirti būtent su parafino šlamu susijusiems klausimams.
Šiuo atveju skirtos baudos apskaičiuotos, remiantis Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėmis (OL C, 210, p. 2; toliau – 2006 m. gairės), galiojusiomis pranešimo apie kaltinimus šio sprendimo 2 punkte nurodytoms bendrovėms pateikimo momentu.
Ginčijamame sprendime, be kita ko, nustatyta:
„1 straipsnis
Šios įmonės pažeidė [EB] 81 straipsnio 1 dalį ir nuo 1994 m. sausio 1 d. EEE susitarimo 53 straipsnį, nes per nurodytus laikotarpius dalyvavo sudarant tęstinį susitarimą ir (arba) atliko suderintus veiksmus bendrosios rinkos, o nuo 1994 m. sausio 1 d. – ir EEE parafino vaško sektoriuje:
<…>
Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG
: nuo 1994 m. kovo 24 d. iki 2002 m. birželio 30 d.;
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
: nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.;
Hansen & Rosenthal KG
: nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.;
H&R ChemPharm GmbH
: nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.;
<…>
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje minimus pažeidimus skiriamos tokio dydžio baudos:
Eni SpA
: 29120000 EUR;
Esso Société anonyme française: 83588400 EUR,
iš kurių bendrai ir solidariai su:
ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA
ir
ExxonMobil Corporation
atsako už 34670400 EUR sumokėjimą, iš kurių bendrai ir solidariai su
Esso Deutschland GmbH
atsako už 27081600 EUR sumokėjimą;
Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG
: 12000000 EUR;
Hansen & Rosenthal KG
bendrai ir solidariai su
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
: 24000000 EUR,
iš kurių bendrai ir solidariai su:
H&R ChemPharm GmbH
atsako už 22000000 EUR sumokėjimą;
MOL Nyrt
.: 23700000 EUR;
Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA
bendrai ir solidariai su
Repsol Petróleo SA
ir
Repsol YPF SA
: 19800000 EUR;
Sasol Wax GmbH
: 318200000 EUR,
iš kurių bendrai ir solidariai su:
Sasol Wax International AG
,
Sasol Holding in Germany GmbH
ir
Sasol Limited
atsako už 250700000 EUR sumokėjimą;
Shell Deutschland Oil GmbH
,
Shell Deutschland Schmierstoff GmbH
,
Deutsche Shell GmbH
,
Shell International Petroleum Company Limited
,
The Shell Petroleum Company Limited
,
Shell Petroleum NV
ir
The Shell Transport and Trading Company Limited
: 0 EUR;
RWE‑Dea AG
bendrai ir solidariai su RWE AG: 37440000 EUR;
Total France SA
bendrai ir solidariai su
Total SA
: 128163000 EUR.“
2.
Ryšiai tarp grupės H&R ir
„Tudapetrol
“
Ginčijamame sprendime Komisija nurodė:
„(22)
Grupė [H&R] pasauliniu mastu veikia naftos produktų rinkoje.
Tudapetrol
<…> buvo H&R parafino vaško ir šlamo pardavimo ir tiekimo įmonė. Tyrimas parodė, kad H&R ir
Tudapetrol
yra dvi atskiros ir nepriklausomos įmonės. Vis dėlto dėl glaudžių asmeninių ryšių (detaliau bus paaiškinta toliau, vienas iš
Tudapetrol
partnerių [H.] buvo taip pat ir H&R darbuotojas) ir H&R ir
Tudapetrol
ryšių tiekimo srityje abi šios įmonės bendrai bus vadinamos
H&R/Tudapetrol
. Grupė
H&R/Tudapetrol
iš esmės įsikūrusi dviejose Vokietijos gamyklose – Hamburge ir Zalcbergene.
(23)
H&R/Tudapetrol
parafino rinkoje pradėjo veikti 1994 m. kovo 24 d., kai vykdydama
Hansen & Rosenthal KG
bendrą įsigijimą nupirko naftos perdirbimo gamyklą (
SRS GmbH
), gaminančią tepimo priemones Zalcbergene (Vokietija), kuri priklausė BASF dukterinei bendrovei
Wintershall AG
, ir ją transformavo į gamybos įmonę.
(24)
Zalcbergeno naftos perdirbimo gamyklą (
SRS GmbH
) valdė
H&R ChemPharm GmbH
visiškai priklausanti dukterinė bendrovė
H&R Chemisch-Pharmazeutische Spezialitäten GmbH
.
H&R ChemPharm GmbH
yra
H&R Wasag AG
visiškai priklausanti dukterinė bendrovė. Pagrindinė
H&R Wasag AG
akcininkė yra
H&R Beteiligung GmbH
(likusias akcijas valdo keli akcininkai).
H&R Beteiligung GmbH
priklauso
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
, kuri yra
Hansen & Rosenthal KG
(H&R patronuojančioji bendrovė) visiškai priklausanti dukterinė bendrovė.
(25)
Iš pradžių parafino vašką ir šlamą parduodavo
Tudapetrol
, nepriklausoma įmonė („Komplementäre“ [tikrieji nariai] yra [HA., HAN. ir H.], o „Kommanditist“ [komanditorius] yra [HANS.]). 2000 m. gegužės 1 d. pardavimas buvo perduotas
H&R Wax Company Vertrieb Komplementär GmbH & Co. KG
, o nuo 2001 m. sausio 1 d. už pardavimą atsakinga tapo
H&R Wax Company Vertrieb
<…> Vis dėlto tyrimas parodė, kad nors
Tudapetrol
iš esmės pasitraukė iš parafino srities 2000 m. gegužės 1 d., ji išsaugojo keletą klientų [perkančių parafino produktus].
<…>
(28)
Asmenys, atsakingi už grupės
H&R/Tudapetrol
veiklos parafino vaško ir šlamo srityje valdymą, kurie atstovavo
H&R/Tudapetrol
ar žinojo apie šiame ginčijamame sprendime aprašytus susitarimus, yra <…>:
[H.]:
SRS GmbH
stažuotojas 1994–1997 m.;
Tudapetrol
pardavimo ir marketingo skyrius <…> 1997–2002 m.;
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
pardavimų vadovas nuo 2001 m. iki šiol; nuo 2002 m.
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
[
Geschäftsführer
(vadovas)];
[G.]:
SRS GmbH
produktų vadovas 1994–2001 m.;
H&R Management & Service GmbH/H&R ChemPharm GmbH
produktų vadovas nuo 2001 m. iki šiol (2002 m. H&
R Management & Service GmbH
buvo pervadinta į
H&R ChemPharm GmbH
);
Tudapetrol
pardavimų vadovas <…> 1999–2000 m.;
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
pardavimų vadovas nuo 2001 m. iki šiol;
[W.]:
Tudapetrol
pardavimų vadovas <…> 1994–1998 m.;
Tudapetrol
konsultantas <…> 1999 m.;
SRS GmbH
pardavimų vadovas (nuo 2001 m. liepos mėn.
H&R Management & Service GmbH
, kuri 2002 m. buvo pervadinta į
H&R Chem-Pharm GmbH
, darbuotojas) 2000–2001 m.; iki 1994 m.
Wintershall AG
pardavimų vadovas.
(29)
[Ginčijamame sprendime,] jei nenurodoma kitaip, grupės
Hansen & Rosenthal/Tudapetrol
įmonės, dalyvavusios kartelyje, vadinamos
H&R/Tudapetrol
.“
Procesas ir šalių reikalavimai
2008 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje ieškovė pateikė šį ieškinį.
2009 m. rugpjūčio 12 d. dokumentu ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė prašymą priimti sprendimą dėl atskiro procesinio klausimo pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį, prašydama, kad 2009 m. liepos 28 d. pateiktas Komisijos atsiliepimo į ieškinį klaidų ištaisymas būtų pašalintas iš bylos.
2009 m. spalio 28 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) nutartimi prašymą dėl atskiro procesinio klausimo nutarta nagrinėti nagrinėjant bylą iš esmės.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, teismas paprašė šalių raštu atsakyti į tam tikrus klausimus ir pateikti tam tikrų dokumentų. Šalys į klausimus atsakė per nustatytą terminą ir pateikė tam tikrus dokumentus. Vis dėlto Komisija nurodė, kad ji negali pateikti nei tam tikrų konfidencialių pareiškimų, padarytų taikant programą dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo, kopijos, nei jų stenogramos.
2012 m. birželio 12 d. nutartimi, priimta pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 24 straipsnio pirmą pastraipą ir Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktą bei 66 straipsnio 1 dalį, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija) nurodė Komisijai pateikti šio sprendimo 17 punkte minėtų pareiškimų stenogramas arba kopijas. Su šiais dokumentais Bendrojo Teismo kanceliarijoje prieš posėdį galėjo susipažinti ieškovės advokatai.
Per 2012 m. liepos 10 d. posėdį išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Atsižvelgdamas į faktines sąsajas su bylomis T‑540/08,
Esso ir kt. / Komisija
, T‑541/08,
Sasol ir kt. / Komisija
, T‑543/08,
RWE ir RWE Dea / Komisija
, T‑544/08,
Hansen & Rosenthal ir H&R Wax Company Vertrieb / Komisija
, T‑548/08,
Total / Komisija
, T‑550/08,
Tudapetrol / Komisija
, T‑558/08,
ENI / Komisija
, T‑562/08,
Repsol YPF Lubricantes y especialidades ir kt. / Komisija
, ir T‑566/08,
Total Raffinage Marketing / Komisija
, ir į pateiktų teisinių klausimų panašumą, Bendrasis Teismas nusprendė šioje byloje sprendimą priimti tik įvykus posėdžiams minėtose susijusiose bylose; paskutinis posėdis įvyko 2013 m. liepos 3 d.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
visų pirma panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs,
—
jei šis prašymas nebūtų patenkintas, tinkamai sumažinti ginčijamu sprendimu jai skirtą baudą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti visą ieškinį, įskaitant ir subsidiarų reikalavimą,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
1.
Dėl prašymo pašalinti dokumentą iš bylos
Dėl ieškovės prašymo iš bylos pašalinti 2009 m. liepos 28 d. Komisijos atsiliepimo į ieškinį klaidų ištaisymą reikia pažymėti, kad šiuo klaidų ištaisymu buvo ištaisytos atsiliepime į ieškinį daugiausia išnašose buvusios tam tikros rašybos klaidos, kurias remiantis ginčijamu sprendimu, kita bylos medžiaga ir šalių vykstant procesui pateiktais dokumentais galėjo lengvai nustatyti tiek ieškovė, tiek Bendrasis Teismas.
Be to, atsiliepimo į ieškinį pirminės versijos 93 punkte Komisija prašo Bendrojo Teismo „atmesti kaip nepagrįstus visus tris ieškovės nurodytus ieškinio pagrindus“, o klaidų ištaisyme ji prašo atmesti keturis ieškinio pagrindus. Vis dėlto klaidą pirminėje versijoje galėjo lengvai nustatyti tiek Bendrasis Teismas, tiek ieškovė, nes atsiliepimo į ieškinį pirminės versijos 94 punkte Komisija prašo Bendrojo Teismo atmesti visą ieškinį.
Todėl reikia nuspręsti, kad klaidų ištaisymo tikslas buvo tik palengvinti Teisingumo Teismo darbą, o rašybos klaidos, kurios buvo ištaisytos, buvo lengvai nustatytos tiek Bendrojo Teismo, tiek ieškovės. Be to, nė vienas Komisijos pataisymas nesusijęs su jos argumentų esme, todėl ieškovė negali pagrįstai tvirtinti, kad klaidų ištaisymo pridėjimas prie bylos gali apriboti jos teisę į gynybą.
Bet kuriuo atveju Bendrasis Teismas pateikė ieškovei klausimą raštu, kad ši galėtų paaiškinti tariamas neigiamas šio klaidų ištaisymo pasekmes jos teisei į gynybą. Savo atsakyme ieškovė tokių pasekmių nenurodė.
Todėl prašymas pašalinti iš bylos atsiliepimo į ieškinį klaidų ištaisymą atmetamas.
2.
Dėl esmės
Kad pagrįstų ieškinį, ieškovė pateikia keturis pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su EB 81 bei 253 straipsnių ir jos teisės į gynybą pažeidimu, nes ginčijamame sprendime tariamai nediferencijuojami motyvai, susiję su grupe
H&R
ir
Tudapetrol
. Antrasis subsidiarus ieškinio pagrindas susijęs su EB 81 straipsnio pažeidimu, nes tariamai nepateikta ieškovės padaryto pažeidimo įrodymų. Trečiasis, taip pat subsidiarus, ieškinio pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies pažeidimu, nes tariamai klaidingai buvo nustatyta apyvarta, į kurią atsižvelgta apskaičiuojant baudos dydį. Ketvirtasis, taip pat subsidiarus, ieškinio pagrindas susijęs Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies pažeidimu dėl vertinimo klaidų apskaičiuojant baudos dydį.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 bei 253 straipsnių pažeidimu ir teisės į gynybą pažeidimu, nes ginčijamame sprendime tariamai nediferencijuojami motyvai
Pirmąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirma dalis susijusi su EB 81 ir 253 straipsnių pažeidimu. Antra dalis susijusi su ieškovės teisės į gynybą pažeidimu.
Dėl pirmos dalies, susijusios su EB 81 ir 253 straipsnių pažeidimu
Ieškovė nurodo, kad Komisija grupę H&
R
ir
Tudapetrol
laikė dviem atskiromis ir nepriklausomomis įmonėmis (ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamoji dalis). Vis dėlto ginčijamame sprendime nagrinėjant pažeidimo įrodymus Komisija šias dvi įmones vertino nediferencijuodama ir vadindama
H&R/Tudapetrol
.
Visų pirma ji tvirtina, kad Komisija nesilaikė savo pareigos motyvuoti ir pažeidė EB 81 straipsnį ginčijamame sprendime nepateikdama atskirų motyvų dėl tariamai neteisėto
Tudapetrol
ir atskirai grupei H&R priklausančių bendrovių elgesio.
Konkrečiai kalbant, ji mano, kad jei H&R ir
Tudapetrol
yra atskiros įmonės, Komisija turi įrodyti, kad kiekviena šių įmonių atskirai ir savarankiškai dalyvavo darant visą šioje byloje nagrinėjamą EB 81 straipsnio pažeidimą. Tačiau ginčijamame sprendime Komisija to neįrodinėjo.
Kalbėdama apie laikotarpį nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d. ieškovė taip pat ginčija Komisijos nustatytą paralelinę
Tudapetrol
ir
Hansen & Rosenthal
ar jos dukterinės bendrovės
H&R Wax Company Vertrieb
, o nuo 2001 m. liepos 1 d. – ir
H&R ChemPharm
atsakomybę.
Klausimas, ar ir kiek ieškovė gali būti pripažinta atsakinga už EB 81 straipsnio pažeidimą kartu su
Tudapetrol
, nenagrinėjamas ginčijamo sprendimo motyvuose dėl Komisijos požiūrio į šias įmones „kaip į vieną subjektą“.
Antra, ieškovė mano, kad jai nepriklauso ieškoti ginčijamo sprendimo motyvų jame pateiktoje informacijoje ir atkurti logiką, kuria remdamasi Komisija jai priskyrė atsakomybę už tam tikrus techninius susitikimus ir tam tikrus laikotarpius. Ginčijamame sprendime turėtų būti pateikti aiškūs motyvai šiuo klausimu.
Trečia, paprasčiausio G. dalyvavimo tam tikruose techniniuose susitikimuose neturėtų pakakti norint įrodyti
H&R ChemPharm
dalyvavimą kartelyje, todėl paprasčiausia nuoroda į šią aplinkybę nėra pakankamas motyvas pagal EB 253 straipsnį. G. nedirbo ieškovės komercijos skyriuje, be to, jis šioje įmonėje dirbo tik 30 % savo darbo laiko. Jo, kaip vieno iš trijų ieškovės produktų vadovų, užduotis buvo vystyti parafino produktus ir vaško emulsiją ieškant naujų cheminių sudėčių; jis neturėjo jokių užduočių ar įgaliojimų, susijusių su ieškovės komercine veikla. Be to, nagrinėjamu laikotarpiu
H&R ChemPharm
buvo holdingo bendrovė ir pati nevykdė jokios gamybinės veiklos.
Todėl ieškovė mano, kad Komisija ginčijamame sprendime turėjo paaiškinti priežastis, kodėl G. dalyvavimas reiškia
H&M ChemPharm
dalyvavimą kartelyje dėl parafino vaško kainų, atsižvelgiant į aplinkybę, kad kaip produktų vadovas jis negalėjo priimti sprendimų šiuo klausimu už
H&M ChemPharm
ir kad pastaroji nieko negamino ir nieko nepardavinėjo.
Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškovės kaltinimą dėl nepakankamo motyvavimo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad EB 253 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi atitikti teisės akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė ginčijamą aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys žinotų, kodėl priimta priemonė, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti teisminę kontrolę (2001 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija / Komisija
,
C-17/99, Rink. p. I-2481
, 35 punktas ir 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Elf Aquitaine / Komisija
,
C-521/09 P, Rink. p. I-8947
, 145 punktas).
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad pareiga motyvuoti individualų sprendimą siekiama, be tikslo leisti atlikti teisminę kontrolę, suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar sprendimas galėtų turėti trūkumų, dėl kurių jo galiojimas gali būti ginčijamas (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Corus UK / Komisija
,
C-199/99 P, Rink. p. I-11177
, 145 punktą ir 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425
, 462 punktą).
Taigi iš esmės apie motyvus suinteresuotajam asmeniui turi būti pranešama kartu su jo nenaudai priimtu sprendimu. Motyvavimo nebuvimo negali ištaisyti tai, kad suinteresuotasis asmuo sprendimo motyvus sužino vykstant procesui Sąjungos teismuose (1981 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Michel / Parlamentas
,
195/80, Rink. p. 2861
, 22 punktas; 40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
463 punktas ir 39 punkte minėto 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Elf Aquitaine / Komisija
149 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, visų pirma į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį ir asmenų, kuriems aktas skirtas, ar kitų asmenų, kurie tiesiogiai ir individualiai su juo susiję, interesus gauti paaiškinimų. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet ir į kontekstą bei visas nagrinėjamą sritį reglamentuojančias teisės normas (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija / Sytraval ir Brink’s France
,
C-367/95 P, Rink. p. I-1719
, 63 punktas ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo
Bertelsmann ir Sony Corporation of America / Impala
,
C-413/06 P, Rink. p. I-4951, 166
ir 178 punktai).
Jeigu, kaip yra nagrinėjamu atveju, taikant Sąjungos konkurencijos teisės taisykles priimtas sprendimas susijęs su keliais adresatais ir pažeidimo inkriminavimu, jis turi būti pakankamai motyvuotas visų adresatų atžvilgiu, visų pirma tų, kurie pagal tą sprendimą turi atsakyti už šį pažeidimą (šiuo klausimu žr. 39 punkte minėto 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo
Elf Aquitaine / Komisija
152 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pirma, šioje byloje reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog bendro pavadinimo
H&R/Tudapetrol
vartojimas buvo pagrįstas glaudžiais asmeniniais ryšiais tarp
Tudapetrol
ir grupės H&R ir ryšiais tarp šių įmonių pardavimo srityje.
Dėl asmeninių ryšių iš ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamosios dalies matyti, kad visi trys antikonkurenciniuose susitikimuose dalyvavę asmenys, t. y. H., G. ir W., skirtingais nagrinėjamais laikotarpiais buvo
Tudapetrol
ir grupės H&R darbuotojai. Be to, H. tuo pat metu buvo ir
Tudapetrol
tikrasis narys, o nuo 2001 m. buvo
H&R Wax Company Vertrieb
pardavimų vadovas ir priimant ginčijamą sprendimą šias pareigas vis dar ėjo. Be to, G. 1999 m.–2000 m. vienu metu buvo
SRS GmbH
(grupei H&R priklausanti bendrovė, kuri netiesiogiai buvo valdoma
H&R ChemPharm
) produktų vadovas ir
Tudapetrol
pardavimų vadovas.
Dėl komercinių ryšių tarp H&R ir
Tudapetrol
Komisija ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo, kad pastaroji buvo pirmosios parafino vaško ir šlamo pardavimo įmonė.
Todėl reikia konstatuoti, kad priežastys, dėl kurių Komisija dažnai
Tudapetrol
ir grupę H&R vadino bendru pavadinimu
H&R/Tudapetrol
, aiškiai išplaukia iš ginčijamo sprendimo.
Antra, reikia išsiaiškinti, ar ginčijamame sprendime pateikiami pakankami motyvai dėl atitinkamai grupės H&R bendrovėms ir
Tudapetrol
priskirto elgesio.
Ginčijamo sprendimo 106 konstatuojamojoje dalyje Komisija aprašė pažeidimo epizodų, susijusių su parafino vašku (pagrindinis pažeidimo epizodas ir antras pažeidimo epizodas), veikimą. Dalyvavusių įmonių atstovai reguliariai susitikinėjo rengdami „techninius susitikimus“. Šie susitikimai „visada buvo dalijami į dvi dalis, t. y. pradinį pasitarimą dėl techninių klausimų ir po jo vykstančius antikonkurencinio pobūdžio pasitarimus, be kita ko, susijusius su kainų nustatymu, rinkų ir klientų pasidalijimu (tam tikrais atvejais) ir keitimusi slapta komercine informacija, pavyzdžiui, apie esamą ir būsimą kainų politiką, klientus, gamybos pajėgumus ir pardavimo apimtį, ir jos atskleidimu“.
Ginčijamo sprendimo 381 ir 610 konstatuojamosiose dalyse ir 625 išnašoje Komisija atskirai nustatė
Tudapetrol
ir grupei H&R priklausančioms bendrovėms pažeidimo pradžią, pabaigą ir trukmę. Pagal ginčijamą sprendimą
H&R ChemPharm
darė pažeidimą nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d., t. y. 3 metus ir 9 mėnesius, o SRS – nuo 2001 m. vasario 22 d. iki 2001 m. liepos 1 d., t. y. tris mėnesius.
Hansen & Rosenthal
ir
H&R Wax Company Vertrieb
dalyvavimas tęsėsi nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d., t. y. 4 metus ir 3 mėnesius.
Tudapetrol
darė pažeidimą nuo 1994 m. kovo 24 d. iki 2002 m. birželio 30 d., t. y. 8 metus ir tris mėnesius. Komisija taip pat patikslino, kad vertinant dalyvavimo darant pažeidimą trukmę lemiamas veiksnys buvo laikotarpiai, per kuriuos W., H. ir G. ėjo pareigas už pažeidimą atsakingomis pripažintose bendrovėse, ir žinomas šių asmenų dalyvavimas techniniuose susitikimuose. Šiuo klausimu Komisija nurodė ginčijamo sprendimo priedą.
Ginčijamo sprendimo priede Komisija nustatė 14 techninių susitikimų, kuriuose, remiantis turimais įrodymais,
H&R ChemPharm
atžvilgiu nustatyto pažeidimo laikotarpiu (nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.) dalyvavo
H&R/Tudapetrol
. Su šiais susitikimais susijusiose išnašose Komisija identifikavo
H&R ChemPharm
darbuotoją, konkrečiai G., dalyvavusį susitikimuose, ir nurodė jo dalyvavimą patvirtinančius įrodymus.
Taigi iš ginčijamo sprendimo, skaitomo atsižvelgiant į jo priėmimo kontekstą, aiškiai matyti, kad
H&R/Tudapetrol
buvo inkriminuoti tik tie techniniai susitikimai, kuriuose
H&R/Tudapetrol
dalyvavimą patvirtina Komisijos turimi dokumentai ir kuriuose dalyvavo ieškovės darbuotojas G.
Trečia, vis dėlto reikia išnagrinėti laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d., dėl kurio Komisija nustatė ir
H&R ChemPharm
ir
Tudapetrol
atsakomybę.
Šiuo klausimu reikia priminti (žr. šio sprendimo 50 punktą), kad vertinant dalyvavimo darant pažeidimą trukmę lemiamas veiksnys, į kurį atsižvelgė Komisija, buvo laikotarpiai, per kuriuos W., H. ir G. ėjo pareigas už pažeidimą atsakingomis pripažintose bendrovėse. Komisija ginčijamo sprendimo priede nurodė, kad techniniuose susitikimuose nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d. vienetas
H&R/Tudapetrol
buvo atstovaujamas G. ir H. Ji ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamojoje dalyje taip pat patikslino, kad G. šiuo laikotarpiu buvo
H&R Wax Company Vertrieb
pardavimų vadovas ir
H&R ChemPharm
produktų vadovas, o H. dirbo
Tudapetrol
pardavimų ir rinkodaros skyriuje (1997–2002 m.) ir buvo
H&R Wax Company Vertrieb
pardavimų vadovas (nuo 2001 m. ir priimant ginčijamą sprendimą vis dar ėjo šias pareigas).
Todėl iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad Komisija atitinkamoms bendrovėms inkriminavo pažeidimus tik dėl tų laikotarpių, per kuriuos jų atitinkami darbuotojai dalyvavo techniniuose susitikimuose, o bendros atsakomybės už laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. birželio 30 d. nustatymo priežastis buvo ta, kad šiuose susitikimuose dalyvavę asmenys ėjo pareigas tiek
Tudapetrol
, tiek grupei H&R priklausančiose bendrovėse, be kita ko, bendrovėje, kuri yra ieškovė.
Ketvirta, reikia išnagrinėti ieškovės argumentus, išdėstytus dublike, kuriais ji grindžia tvirtinimą, kad paprasčiausia nuoroda į G. ir jos darbo santykius nėra pakankamas motyvas todėl, kad ji „nieko negamin[a] ir nepard[uoda]“ ir G. buvo produktų vadovas, o ne pardavimų vadovas ir pas ieškovę dirbo tik 30 % savo darbo laiko.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog ieškovės tvirtinimas, kad ji „nieko negamina ir nieko neparduoda“, neatitinka jos pačios pareiškimų per administracinę procedūrą. Prie 2005 m. gruodžio 8 d. ieškovės rašto pridėtas „Europos parafino / mikrovaško gamintojų“ sąrašas, kuriame ji taip pat nurodyta. Savo 2006 m. gruodžio 15 d. rašte ji nurodo, kad „
H&R ChemPharm
[buvo] tik gamybos įmonė ir nepardavinėjo parafino tretiesiems asmenims“. Be to, savo 2008 m. sausio 31 d. rašte ji nurodo, kad
Hansen & Rosenthal
ir
H&R Wax Company Vertrieb GmbH
apyvartą „daugiausia sudarė prekyba
H&R ChemPharm
produktais“.
Dėl G. pareigų ieškovė savo 2007 m. sausio 19 d. rašte nurodė, kad jis „jungė gamybą ir pardavimus“, nes užėmė dvejas pareigas, t. y. produktų vadovo ir pardavimų vadovo. Remiantis tuo pačiu raštu šios dvigubos pareigos buvo numatytos su ieškove sudarytoje darbo sutartyje.
Iš to matyti, kad ieškovės tvirtinimai dėl
H&R ChemPharm
gamybos nevykdymo ir dėl G. nesikišimo į parafino vaško prekybą neatitinka faktinių aplinkybių. Be to, tai, kad pastarasis tik 30 % savo darbo laiko praleisdavo dirbdamas ieškovei, negalėjo jam kliudyti daryti įtakos ieškovės komerciniam elgesiui, atsižvelgiant į per techninius susitikimus gautą informaciją. Todėl ginčijamo sprendimo motyvai suderinami su ieškovės per administracinę procedūrą pateikta informacija ir leidžia suprasti priežastis, dėl kurių Komisija ieškovės atsakomybę už pažeidimą susiejo su jos ir G darbo santykiais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, kad ginčijamas sprendimas, skaitomas visas ir atsižvelgiant į jo priėmimo kontekstą, yra pakankamai motyvuotas dėl ieškovei inkriminuotų pažeidimą sudarančių faktinių aplinkybių ir kad jis leidžia šias aplinkybes atskirti nuo
Tudapetrol
inkriminuotų faktinių aplinkybių.
Šios išvados negali paneigti ieškovės argumentas, jog negalima reikalauti ginčijamo sprendimo motyvų ieškoti šio sprendimo išnašose ir prieduose ir taip atkurti logiką, kuria remdamasi Komisija nusprendė priskirti jai atsakomybę už tam tikrus laikotarpius.
Iš tikrųjų, atsižvelgiant į informacijos ir vertinimų, kuriais grindžiamas sprendimas skirti baudas daugeliui įmonių, kurių kiekviena turi teisę gauti pakankamai motyvų dėl su ja susijusių veiksnių, didelį kiekį, negalima priekaištauti Komisijai, kad ji sprendimo motyvavimą skirsto į kelis lygius. Konkrečiai kalbant, Komisija nepažeidžia jokios teisės normos į sprendimo tekstą įtraukdama tik pagrindinius šį sprendimą grindžiančius vertinimus ir vertinimus dėl specialių argumentų, kuriuos įmonės ginčijo atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus, ir pateikdama aiškinamąją informaciją ar vertinimus ir nuorodas į sprendimo išnašose ar priede pateiktus įrodymus.
Reikia pridurti, kad Komisija bendrą pavadinimą
H&R/Tudapetrol
vartojo jau pranešime apie kaltinimus, konkrečiai kalbėdama apie įrodymų tyrimą, ir suvestinėje lentelėje, kurioje nurodomas atitinkamų įmonių dalyvavimas konkrečiuose techniniuose susitikimuose, nors dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpis buvo nustatytas atskirai H&R ir
Tudapetrol
. Vis dėlto ieškovė kartu su
Tudapetrol
ir kitomis grupei H&R priklausančiomis bendrovėmis pateikdama atsakymą į pranešimą apie kaltinimus neginčijo šio vertinimo, nors pranešimas apie kaltinimus buvo išsiųstas kiekvienai bendrovei atskirai. Be to, minėtame atsakyme H&R ir
Tudapetrol
pateikdamos savo argumentus taip pat dažnai vartojo pavadinimą
H&R/Tudapetrol
, išskyrus 2.7.2 punktą, kuriame nurodoma, kad
Tudapetrol
padarytam pažeidimui jau buvo suėjęs senaties terminas, nes ji tariamai nutraukė savo veiklą parafino vaško sektoriuje 2000 m. gegužės 1 d. Tokiomis aplinkybėms ieškovė negali pagrįstai priekaištauti Komisijai nepateikus aiškesnių motyvų dėl aptariamų aspektų.
Antra, reikia išnagrinėti kaltinimą, susijusį su EB 81 straipsnio pažeidimu.
Pirmiausia reikia išnagrinėti Komisijos ginčijamame sprendime bendro pavadinimo
H&R/Tudapetrol
vartojimą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisija ginčijamame sprendime rėmėsi asmeniniais ryšiais tarp
Tudapetrol
ir H&R, kurių ieškovė neginčija.
Be to, iš Komisijos turėtų užrašų ir protokolų ištraukų, taip pat kartelio dalyvių pareiškimų, išdėstytų ginčijamame sprendime, ir iš bylos medžiagos, kurioje yra visi įrodymai, su kuriais ieškovė galėjo susipažinti iki ginčijamo sprendimo priėmimo, matyti, kad kiti pažeidimą darę asmenys kalbėdami apie neteisėtą elgesį
SRS/Tudapetrol
ar
H&R/Tudapetrol
dažnai laikė bendru vienetu arba kitaip susiedavo
Tudapetrol
ir grupei H&R priklausančias bendroves. Todėl reikia pažymėti, kad Komisijos dažnas bendro pavadinimo
H&R/Tudapetrol
vartojimas atitinka ir kitų kartelio dalyvių požiūrį.
Komisija taip pat nurodė vertikalius ryšius tarp grupės H&R ir
Tudapetrol
.
Ieškovė neginčija, kad
Tudapetrol
buvo „H&R parafino vaško ir šlamo pardavimo įmonė“, todėl tarp dviejų įmonių buvo vertikalus ryšys. Iš šio vertikalaus ryšio matyti, kad abi įmonės turėjo tą patį komercinį interesą – maksimizuoti pelną už jų gaminamus arba parduodamus parafino vaško produktus. Įgyvendinti šį interesą padėjo dalyvavimas darant nagrinėjamą pažeidimą, kurio tikslas, be kita ko, buvo kainų nustatymas, kuris leido gauti didesnes pelno maržas, nei būtų buvusios laisvos konkurencijos sąlygomis. Be to, kadangi
Tudapetrol
parduodamą parafino vašką gamino grupė H&R, vertikalus ryšys galėjo sustiprinti kitų kartelio dalyvių įspūdį, kad šios dvi įmonės buvo glaudžiai susijusios, todėl jie jas vertino kaip vieną vienetą, o tai, beje, matyti iš Komisijos turimų dokumentų.
Iš to darytina išvada, kad Komisija vertikalų ryšį tarp
Tudapetrol
ir grupės H&R pagrįstai galėjo nurodyti tarp veiksnių, lėmusių jos sprendimą tam tikrose ginčijamo sprendimo dalyse vartoti bendrą pavadinimą
H&R/Tudapetrol
.
Galiausiai reikia priminti, kad grupei H&R priklausančios bendrovės ir
Tudapetrol
bendrai pateikė atsakymą į pranešimą apie kaltinimus. Todėl Komisija logiškai tam tikrus šių bendrovių pateiktus argumentus pristatė kaip
H&R/Tudapetrol
argumentus.
Todėl atsižvelgiant į asmeninius ryšius tarp dviejų įmonių, kitų kartelio dalyvių požiūrį, vertikalų ryšį tarp
Tudapetrol
ir H&R ir bendrą atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, reikia konstatuoti, kad Komisija nepažeidė EB 81 straipsnio, kai vertindama tam tikrus pažeidimo aspektus vartojo bendrą pavadinimą
H&R/Tudapetrol
.
Antra, reikia priminti, kad Komisija ieškovei inkriminavo tik tuos techninius susitikimus, kuriuose, remiantis jos turimais dokumentais, dalyvavo
H&R ChemPharm
dirbantis asmuo (žr. šio sprendimo 45–52 punktus). Darbuotojo ar kitų atstovų dalyvavimas antikonkurenciniuose susitikimuose yra faktinė aplinkybė, kuri leidžia Komisijai nustatyti įmonės atsakomybę už EB 81 straipsnio pažeidimą. Iš tiesų, pagal teismų praktiką Komisijos teisė nubausti įmonę, kai ji padarė pažeidimą, taikoma tik pažeidimui, kurį padarė asmuo, bendrai turintis teisę veikti įmonės vardu (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. / Komisija
,
T-236/01, T-239/01, T-244/01-T-246/01, T-251/01 ir T-252/01, Rink. p. II-1181
, 277 punktas; 2010 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
E.ON Energie / Komisija
,
T-141/08, Rink. p. II-5761
, 258 punktas, taip pat šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. / Komisija
,
100/80-103/80, Rink. p. 1825
, 97 punktą).
Todėl tam tikruose ginčijamame sprendime pateiktuose vertinimuose vartodama bendrą pavadinimą
H&R/Tudapetrol
, tačiau nurodydama, kad atsakomybė už dalyvavimą techniniuose susitikimuose tenka ieškovei dėl vieno iš jos darbuotojų dalyvavimo minėtuose susitikimuose, Komisija nepažeidė EB 81 straipsnio.
Kadangi ieškovė neįrodė nei pareigos motyvuoti nesilaikymo, nei EB 81 straipsnio pažeidimo, reikia atmesti pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį.
Dėl antros dalies, susijusios su teisės į gynybą pažeidimu
Ieškovė tvirtina, kad, ginčijamo sprendimo motyvuose neatskirdama jos kaltę patvirtinančių aktų nuo
Tudapetrol
inkriminuotų aktų, Komisija neleido suprasti, dėl kokio elgesio ji realiai kaltinama. Todėl jos galimybės pateikti kaltę paneigiančių įrodymų buvo ribotos. Kadangi ji buvo pripažinta bendrai atsakinga už visą
Tudapetrol
elgesį, norėdama įrodyti savo nekaltumą ji turėjo ginčyti visus kaltinimus
Tudapetrol
, susijusius su jos dalyvavimo kartelyje laikotarpiu.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką užtikrinant teisę į gynybą būtina, kad suinteresuotajai įmonei per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo bei reikšmingumo ir dėl dokumentų, kuriais Komisija grindžia įtarimus dėl pažeidimo padarymo (73 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. / Komisija
10 punktas; 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. / Komisija
,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123
, 66 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Dalmine / Komisija
,
C-407/04 P, Rink. p. I-829
, 44 punktas).
Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šalims siunčiamas pranešimas apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai išdėstyti pagrindiniai argumentai, kuriais Komisija remiasi tame procedūros etape, kad suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos kaltina, ir tinkamai apsiginti prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą. Toks pranešimas apie kaltinimus yra esminė procesinė garantija taikant pagrindinį Sąjungos teisės principą, kuris reikalauja teisės į gynybą paisymo visos procedūros metu (2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija
,
C-322/07 P, C-327/07 P ir C-338/07 P, Rink. p. I-7191
, 35 punktas ir 2011 m. gegužės 17 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Elf Aquitaine / Komisija
,
T-299/08, Rink. p. II-2149
, 135 punktas).
Pagal šį principą pirmiausia reikalaujama, kad pranešime apie kaltinimus, kurį Komisija adresuoja įmonei, kai ketina skirti sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodomi visi veiksniai, kuriais remdamasi ji kaltina įmonę, pavyzdžiui, inkriminuojamos faktinės aplinkybės, jų kvalifikacija ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė galėtų veiksmingai pateikti savo argumentus per dėl jos pradėtą administracinę procedūrą (žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija
36 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be kita ko, pranešime apie kaltinimus turi būti aiškiai nurodytas juridinis asmuo, kuriam gali būti skirtos baudos, jis turi būti adresuotas šiam asmeniui ir jame turi būti nurodyta, dėl kokio šio asmens statuso jam inkriminuojamos nurodomos faktinės aplinkybės (78 punkte minėto 2011 m. gegužės 17 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Elf Aquitaine / Komisija
137 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 78 punkte minėto Sprendimo
Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija
37 ir 38 punktus).
Pirma, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pranešimą apie kaltinimus Komisija ieškovei išsiuntė 2007 m. gegužės 29 d. laišku.
Ginčijamo sprendimo 124 konstatuojamojoje dalyje ir priede esančią lentelę, kurioje, remiantis turima informacija, nurodomi susitikimai, kuriuose dalyvavo vienetas
H&R/Tudapetrol
, Komisija jau buvo pateikusi pranešimo apie kaltinimus 104 punkte.
Komisija pranešimo apie kaltinimus 2 ir 257 punktuose ir 257 punkto 493 išnašoje taip pat pažymėjo, kad ji planuoja nustatyti
H&R ChemPharm
atsakomybę už EB 81 straipsnio pažeidimą, pasireiškusį susitarimais ir suderintais veiksmais dėl kainų nustatymo ir keitimosi slapta komercine informacija, susijusia su parafino vaško rinka, ir jos atskleidimu, nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d. Komisija taip pat nurodė, kad vertinant dalyvavimo darant pažeidimą trukmę lemiamas veiksnys buvo laikotarpiai, per kuriuos W., H. ir G. užėmė pareigas už pažeidimą atsakingomis pripažintose bendrovėse. Jau pranešimo apie kaltinimus 31 punkte Komisija patikslino šių trijų asmenų darbo santykių laikotarpius ir eitas pareigas, lygiai taip pat kaip ir ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamojoje dalyje. Be to, dalyje „4.2. Išsami informacija apie techninius susitikimus“ pateiktuose vertinimuose nurodyti įrodymai, į kuriuos Komisija atsižvelgė nagrinėdama kiekvieną techninį susitikimą.
Todėl iš pranešimo apie kaltinimus aiškiai matyti, kad buvo atsižvelgta tik į tuos techninius susitikimus ir
H&R ChemPharm
buvo inkriminuoti tik tie techniniai susitikimai, kuriuose dalyvavo vienas iš jos darbuotojų. Taigi ieškovė negali pagrįstai tvirtinti, kad pranešimas apie kaltinimus neleido jai suprati, dėl kokio elgesio ji kaltinama, todėl norėdama įrodyti savo nekaltumą ji turėjo ginčyti visus kaltinimus
Tudapetrol
.
Taip pat reikia priminti, kad
Tudapetrol
ir grupei H&R priklausančios bendrovės kartu atsakė į pranešimą apie kaltinimus, nors pranešimas apie kaltinimus buvo išsiųstas kiekvienai bendrovei atskirai. Be to,
Tudapetrol
ir grupei H&R priklausančios bendrovės savo atsakymuose vartojo bendrą pavadinimą
H&R/Tudapetrol
. Ieškovė netvirtino, kad šis pavadinimas neleido jai gintis nuo tik jai pateiktų kaltinimų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmojo ieškinio pagrindo antrą dalį, taigi pirmasis pagrindas turi būti atmestas visas.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimu, nes nebuvo pateikta ieškovės padaryto pažeidimo įrodymų
Antrąjį subsidiariai nurodytą pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje ieškovė tvirtina, kad Komisija nesurinko pakankamai įrodymų, patvirtinančių jos asmeninę atsakomybę. Antroje dalyje ji tvirtina, kad jos atsakomybė negali paaiškėti iš kitų grupei H&R priklausančių bendrovių kaltės įrodymų.
Dėl pirmos dalies, susijusios su ieškovės tiesioginės atsakomybės įrodymų nebuvimu
Ieškovės nuomone, Komisija neįrodė, kad ji asmeniškai padarė pažeidimą.
Pirma, Komisija vertindama įrodymus neatsižvelgė į aplinkybę, kad ji nepripažino ieškovės atsakinga už du vieno pažeidimo epizodus, t. y. pasidalijimą klientais ir rinkomis (antras pažeidimo epizodas) ir epizodą, susijusį Vokietijos parafino šlamo rinka (su parafino šlamu susijęs epizodas). Atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 328 konstatuojamąją dalį, ji buvo pripažinta atsakinga tik už pagrindinį pažeidimo epizodą, t. y. kainų nustatymą ir keitimąsi slapta komercine informacija, susijusia su parafino vašku. Todėl ieškovė mano, jog Komisija turėjo atlikti tikslesnį įrodymų vertinimą, kad nustatytų su ja susijusius įrodymus ir kad jai nebūtų taikomi įrodymai, galintys patvirtinti tik trečiųjų asmenų padarytą pažeidimą.
Antra, kalbant apie nustatytą pažeidimo laikotarpį (nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.), nė vienas ieškovei aktyviai dirbęs asmuo nedalyvavo minėtu laikotarpiu antikonkurenciniuose susitikimuose. G. (ieškovės „produktų vadovas“ nuo 2001 m.) nedirbo ieškovės Komercijos skyriuje. Ieškovei jis dirbo 30 % savo darbo laiko. Jo, kaip vieno iš trijų ieškovės produktų vadovų, užduotis buvo vystyti parafino produktus ir vaško emulsiją ieškant naujų cheminių sudėčių. Jis neturėjo jokių užduočių ar įgaliojimų, susijusių su ieškovės komercine veikla ar juo labiau jos atstovavimu. Šiuo klausimu ieškovė kaip įrodymą pateikia savo vadovo S. parodymus.
Kaip tvirtina ieškovė, 2007 m. sausio 19 d. rašte buvo nurodyta, kad G. buvo
H&R Wax Company Vertrieb
, atskiros nuo ieškovės bendrovės, „sales manager“ (pardavimų vadovas). Ji ginčija, kad
H&R Wax Company Vertrieb
buvo jos prekybos bendrovė. Minėta bendrovė buvo teisiniu požiūriu savarankiška bendrovė ir ieškovė neturėjo nei jos akcijų, nei įgaliojimų ją valdyti. Ieškovė taip pat ginčija, kad
H&R Wax Company Vertrieb
buvo partnerė ar kad ieškovė turėjo „specialias kontrolės teises“ jos atžvilgiu. Todėl
H&R Wax Company Vertrieb
atsakomybė negali būti priskirta ieškovei.
Be to, ieškovė mano, jog Komisija neįrodė, kad G. dalyvaudamas techniniuose susitikimuose jai atstovavo. Todėl apskritai kalbant nėra jokių ieškovės tiesioginio dalyvavimo darant pažeidimą įrodymų.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad net jei Bendrasis Teismas nuspręstų, kad G. buvo jos atstovas techniniuose susitikimuose, Komisija bet kuriuo atveju nepateikė įrodymų, kad ji pažeidė EB 81 straipsnį. Šiuo klausimu ji pateikia kiekvieno techninio susirinkimo, kuriame remiantis ginčijamu sprendimu dalyvavo H&R, detalią analizę.
– Dėl „susitarimo“ ir „suderintų veiksmų“ sąvokų
Pagal EB 81 straipsnio 1 dalį kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami: visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
Susitarimas, kaip jis suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, laikomas sudarytu jau tuomet, kai atitinkamos įmonės išreiškė savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru apibrėžtu būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals / Komisija
,
T-7/89, Rink. p. II-1711
, 256 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
HFB ir kt. / Komisija
,
T-9/99, Rink. p. II-1487
, 199 punktas).
Galima manyti, kad susitarimas, kaip jis suprantama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos (2011 m. birželio 16 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Heineken Nederland ir Heineken / Komisija
,
T-240/07, Rink. p. II-3355
, 45 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 95 punkte minėto Sprendimo
HFB ir kt. / Komisija
151–157 ir 206 punktus).
Sąvoka „suderinti veiksmai“ reiškia koordinavimo tarp įmonių formą, kai jos, nepasiekusios konkretaus susitarimo, sąmoningai pakeičia konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
,
C-49/92 P, Rink. p. I-4125
, 115 punktas ir Sprendimo
Hüls / Komisija
,
C-199/92 P, Rink. p. I-4287
, 158 punktas).
Šiuo atžvilgiu EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai kontaktai tarp ūkio subjektų, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje arba atskleisti tokiam konkurentui, kaip atitinkamas ūkio subjektas nusprendė elgtis rinkoje arba kokio elgesio būdo ketina imtis, kai tokių kontaktų tikslas ar poveikis yra konkurencijos ribojimas (96 punkte minėto Sprendimo
Heineken Nederland ir Heineken / Komisija
47 punktas, taip pat šiuo klausimu žr. 97 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Anic Partecipazioni
116 ir 117 punktus).
– Dėl įrodymų vertinimo principų
Pagal teismų praktiką Komisija turi įrodyti jos konstatuotus pažeidimus ir pateikti įrodymų, kurių teisiniu požiūriu pakanka konstatuoti, jog yra faktinių aplinkybių, sudarančių pažeidimą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe / Komisija
,
C-185/95 P, Rink. p. I-8417
, 58 punktas; žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. / Komisija
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 59 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Kalbant apie teisminės kontrolės apimtį, pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nagrinėdamas ieškinį dėl sprendimo taikyti EB 81 straipsnio 1 dalį panaikinimo, Bendrasis Teismas paprastai turi atlikti išsamų patikrinimą, ar buvo tenkinamos visos EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Bayer / Komi
sija,
T-41/96, Rink. p. II-3383
, 62 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Šiomis aplinkybėmis teismo abejonės turi būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas sprendimas dėl pažeidimo, naudai. Todėl teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamų teisinių pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu vis dar turi abejonių, ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo (99 punkte minėto Bendrojo Teismo sprendimo
Dresdner Bank ir kt. / Komisija
60 punktas ir 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
,
T-112/07, Rink. p. II-3871
, 58 punktas).
Iš tikrųjų susiklosčius tokiai situacijai būtina atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, išplaukiantį iš 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies, vieną iš pagrindinių teisių, kurios sudaro bendruosius Europos Sąjungos teisės principus. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį, už juos skirtų sankcijų pobūdį ir sunkumo laipsnį, nekaltumo prezumpcijos principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms galiojančių konkurencijos taisyklių pažeidimo, per kurias gali būti skiriamos vienkartinės ar periodiškai mokamos baudos (101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
59 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 99 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. / Komisija
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas. Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus dėl kiekvieno pažeidimo elemento. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų bendrai vertinama institucijos naudotų įrodymų visuma (žr. 99 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. / Komisija
62 ir 63 punktus ir nurodytą teismų praktiką).
Įrodymai, kuriais Komisija remiasi ginčijamame sprendime, kad įrodytų, jog įmonė pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, turi būti vertinami ne atskirai, bet kartu – kaip visuma (žr. 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB / Komisija
,
T-53/03, Rink. p. II-1333
, 185 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat reikia pažymėti, kad Komisijai dažnai tenka nepalankiomis aplinkybėmis įrodinėti pažeidimo padarymą, nes pažeidimą įrodančios aplinkybės galėjo įvykti prieš daug metų ir daugelis įmonių, dėl kurių atliekamas tyrimas, aktyviai su ja nebendradarbiauja. Nors Komisija būtinai turi įrodyti, kad neteisėtas kainų nustatymo susitarimas buvo sudarytas, būtų per daug reikalauti įrodyti ir tikslų mechanizmą, kaip turėjo būti pasiektas šis tikslas. Dėl pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji galėtų remtis argumentu, kad apie neteisėto susitarimo veikimą pateikta informacija yra neaiški, nesvarbu, jog susitarimo sudarymo faktas ir jo antikonkurencinis tikslas yra pakankamai įrodyti. Esant tokiai situacijai įmonės gali veiksmingai gintis, nes turi galimybę pareikšti nuomonę dėl visų Komisijos prieš jas pateiktų įrodymų (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
JFE Engineering ir kt. / Komisija
,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ir T-78/00, Rink. p. II-2501
, 203 punktas).
Kalbant apie įrodinėjimo priemones, kuriomis galima remtis, kad būtų įrodytas EB 81 straipsnio pažeidimas, pagal Sąjungos teisę visų pirma reikia remtis laisvo įrodymų vertinimo principu (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine / Komisija
,
T-50/00, Rink. p. II-2395
, 72 punktas ir 101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
64 punktas).
Kalbant apie atskirų įrodymų įrodomąją galią, pažymėtina, kad vienintelis pateiktiems įrodymams vertinti svarbus kriterijus yra jų patikimumas (106 punkte minėto Sprendimo
Dalmine / Komisija
72 punktas).
Remiantis bendromis taisyklėmis įrodinėjimo srityje, dokumento patikimumas, taigi ir jo įrodomoji vertė, priklauso nuo jo kilmės, parengimo aplinkybių, adresato ir turinio (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. / Komisija
,
T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ir T-104/95, Rink. p. II-491, 1053
ir 1838 punktai ir 101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
70 punktas).
Jei Komisija remiasi tik aptariamų įmonių elgesiu rinkoje tam, kad nuspręstų, jog padarytas pažeidimas, pastarosioms pakanka nurodyti aplinkybes, leidžiančias kitaip pažvelgti į Komisijos nustatytas faktines aplinkybes ir pateikti kitokį įtikinamą tokių aplinkybių paaiškinimą nei tas, kuriuo rėmėsi Komisija, kad nuspręstų, jog padarytas Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimas (šiuo klausimu žr. 105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
, 186 punktą).
Tačiau, jei Komisija rėmėsi rašytiniais įrodymais, atitinkamos įmonės turi ne paprasčiausiai nurodyti įtikinamą Komisijos teiginio alternatyvą, bet įrodyti, kad ginčijamame sprendime pateiktų įrodymų nepakanka pažeidimui konstatuoti (105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
187 punktas). Toks įrodymų vertinimas nepažeidžia nekaltumo prezumpcijos principo (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Montecatini / Komisija
,
C-235/92 P, Rink. p. I-4539
, 181 punktą).
Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų, aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus neišsamius ir pavienius įrodymus gali papildyti dedukciškai padarytos išvados, leidžiančios atkurti atitinkamas faktines aplinkybes. Todėl egzistuojanti antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir požymių, kurie, kartu nagrinėjami, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (77 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. / Komisija
55–57 punktai; taip pat žr. 99 punkte minėto Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. / Komisija
, 64 ir 65 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Vertinant rašytinių įrodymų įrodomąją galią didelę svarbą reikia suteikti tam, kad dokumento parengimas būtų glaudžiai siejamas su faktinėmis aplinkybėmis (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ensidesa / Komisija
,
T-157/94, Rink. p. II-707
, 312 punktas ir 2003 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ir Technische Unie / Komisija
,
T-5/00 ir T-6/00, Rink. p. II-5761
, 181 punktas), arba tam, kad jį parengė tiesioginis šių aplinkybių liudytojas (105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
207 punktas).
Dokumento datos ar parašo nebuvimas arba tai, kad jis sunkiai įskaitomas, nepanaikina visiškai jo įrodomosios galios, jei jo kilmė, data ir turinys gali būti pakankami tiksliai nustatyti (2006 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FNCBV / Komisija
,
T-217/03 ir T-245/03, Rink. p. II-4987
, 124 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shell / Komisija
,
T-11/89, Rink. p. II-757
, 86 punktą).
Pagal laisvo įrodymų vertinimo principą, net jei rašytinių įrodymų nebuvimas gali būti reikšmingas bendrai vertinant visus Komisijos pateiktus įrodymus, vien jo nepakanka, kad atitinkama įmonė, pateikusi alternatyvų faktinių aplinkybių paaiškinimą, paneigtų Komisijos tvirtinimus. Taip yra tik tuo atveju, kai Komisijos pateikti įrodymai neleidžia vienareikšmiškai ir be papildomo aiškinimo patvirtinti pažeidimo (101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
65 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats / Komisija
, T‑36/05, neskelbiamo Rinkinyje, 74 punktą).
Be to, jokia Sąjungos teisės norma ar bendrasis principas nedraudžia Komisijai prieš vieną įmonę remtis kitų dalyvavimu kartelyje kaltinamų įmonių pareiškimais. Kitu atveju Komisijos pareiga pateikti EB 81 straipsnio pažeidimų įrodymų būtų neįvykdoma ir nesuderinama su jai numatyta pareiga prižiūrėti tinkamą šių teisės normų taikymą (105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
192 punktas ir 101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
67 punktas).
Ypač didelė įrodomoji galia gali būti suteikta tiems pareiškimams, kurie, pirma, yra patikimi, antra, padaryti įmonės vardu, trečia, pateikti asmens, kuris saistomas profesinės pareigos veikti šios įmonės vardu, ketvirta, prieštarauja pareiškėjo interesams, penkta, padaryti tiesioginio aplinkybių, apie kurias pranešama, liudininko ir, šešta, buvo pateikti raštu, apgalvotai ir po ilgų svarstymų (101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
71 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
205–210 punktus).
Vis dėlto dalyvavimu kartelyje, kurio buvimas ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, kaltinamos įmonės pareiškimai negali būti laikomi pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jie nėra pagrįsti kitais įrodymais; žinoma, reikalaujamas patvirtinimo kitais įrodymais lygis gali būti nedidelis atsižvelgiant į atitinkamų pareiškimų patikimumą (105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
219 ir 220 punktai ir 101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
68 punktas).
Be to, nors iš esmės gali būti tam tikras nepasitikėjimas pagrindinių neteisėto kartelio dalyvių savanoriškais pareiškimais, atsižvelgiant į tai, kad šie dalyviai gali stengtis sumažinti savo įtaką darant pažeidimą ir padidinti kitų, prašymas taikyti 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, siekiant, kad būtų panaikinta ar sumažinta bauda, nebūtinai skatina pateikti iškreiptus įrodymus apie kitus kartelio dalyvius. Bet koks bandymas suklaidinti Komisiją gali sukelti abejonių pareiškėjo nuoširdumu ir bendradarbiavimo išsamumu, todėl gali kilti pavojus, kad jis neteks galimybės visapusiškai pasinaudoti 2002 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo (101 punkte minėto Sprendimo
Hitachi ir kt. / Komisija
72 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Peróxidos Orgánicos / Komisija
,
T-120/04, Rink. p. II-4441
, 70 punktą).
Konkrečiai kalbant, laikytina, jog tai, kad asmuo prisipažino padaręs pažeidimą ir taip pripažino kitas faktines aplinkybes nei tos, apie kurias buvo galima spręsti tiesiogiai remiantis nagrinėjamais dokumentais,
a priori
reiškia, kad, jei nėra konkrečių tam prieštaraujančių aplinkybių, tas asmuo yra apsisprendęs sakyti tiesą. Be to, pareiškimai, nenaudingi juos pateikiančiajam, iš principo turi būti laikomi ypač patikimais įrodymais (104 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
211 ir 212 punktai; 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Bolloré ir kt. / Komisija
,
T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 ir T-136/02, Rink. p. II-947
, 166 punktas ir 2008 m. liepos 8 d. Sprendimo
Lafarge / Komisija
, T‑54/03, neskelbiamo Rinkinyje, 59 punktas).
Minėta teismų praktika pagal analogiją taikoma ir EEE susitarimo 53 straipsniui.
– Dėl ginčijamo sprendimo
Visų pirma reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 2 konstatuojamojoje dalyje „Pažeidimo santrauka“ Komisija nusprendė, jog sprendimo adresatės dalyvavo darant vieną, kompleksinį ir tęstinį EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimą. Pagrindinį pažeidimo epizodą sudarė „susitarimai ar suderinti veikslai dėl kainų nustatymo, keitimosi slapta komercine informacija ir jos atkleidimo“, susiję su parafino vašku. Šis pagrindinis pažeidimo epizodas buvo vienintelė pažeidimo dalis, kurioje, remiantis ginčijamu sprendimu, dalyvavo ieškovė. Tam tikros kitos ginčijamame sprendime nurodytos įmonės dalyvavo taip pat ir kituose pažeidimo epizoduose, t. y. „dalijosi klientais ir (arba) rinka“ parafino vaško srityje (antras pažeidimo epizodas) ir epizode, susijusiame su „Vokietijos rinkoje galutiniams klientams parduotu parafino šlamu“ (su parafino šlamu susijęs epizodas).
Ginčijamo sprendimo skirsniuose „4. Įvykių aprašymas“ ir „4.1. Pagrindiniai kartelio veikimo principai“ Komisija minėto sprendimo 106 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse kainų nustatymo veiksmų turinį aprašė taip:
„<...>
(106)
Techniniai susitikimai visada buvo dalijami į dvi dalis, t. y. pradinį pasitarimą dėl techninių klausimų ir po jo vykstančius antikonkurencinio pobūdžio pasitarimus, be kita ko, susijusius su kainų nustatymu, rinkų ir klientų pasidalijimu (tam tikrais atvejais), keitimusi slapta komercine informacija, pavyzdžiui, apie esamą ir būsimą kainų politiką, klientus, gamybos pajėgumus ir pardavimo apimtį, ir jos atskleidimu.
(107)
Su kainomis ir potencialiu kainų didinimu susiję pasitarimai dažniausiai vykdavo techninių susitikimų pabaigoje. Paprastai
Sasol
nagrinėjo su kainomis susijusius pasitarimus, bet paskui visi dalyviai dėl kainų ir kainų politikos strategijos tardavosi prie apskritojo stalo <…> Buvo kalbama apie kainų didinimą ir kartu orientacines kainas specialiems klientams, taip pat apie bendrą kainų didinimą ir minimalias ir orientacines kainas visoje rinkoje <…> Paprastai, aptariant kainų didinimą, buvo sutariama dėl absoliučių skaičių, o ne procentinės dalies (pavyzdžiui, 60 [EUR] už toną visiškai rafinuoto parafino vaško) <…> Dėl minimalių kainų buvo sutariama ne tik sudarius susitarimą didinti kainas, bet ir tada, kai didinti kainų nebuvo galimybės (pavyzdžiui, kainų sumažėjimo laikotarpiu) <…>
<…>
(109)
Be to, įmonių atstovai keitėsi slapta komercine informacija ir atskleisdavo savo bendrąją strategiją <…>
(110)
Įmonėms, išskyrus MOL, atstovavo atsakingi asmenys, kurie turėjo įgaliojimus apibrėžti savo atitinkamų įmonių kainų strategiją ir nustatyti kainas ypatingiems klientams <…>
(111)
Per daugelį techninių susitikimų bendrai buvo tariamasi dėl parafino vaško kainų ir tik retais atvejais dėl skirtingų parafino vaško rūšių (pavyzdžiui, dėl visiškai rafinuoto parafino vaško ar pusiau rafinuoto parafino vaško, vaško mišinių, specialaus vaško, kieto parafino vaško ar vandeniliu išvalyto vaško). Be to, visoms įmonėms buvo aišku, kad visų rūšių parafino vaško kainos didinamos tokia pačia suma ar tokia pačia procentine dalimi <…>
<…>
(113)
Paprastai techninių susitikimų rezultatai buvo įgyvendinami klientams pranešant apie kainų didinimą arba panaikinant esamą kainodarą <…> Pavieniai sukčiavimo ar netaikymo atvejai buvo aptariami per vėlesnius susitikimus (pavyzdžiui, žr. 149 ir 157 konstatuojamąsias dalis). Paprastai viena iš atstovaujamų įmonių imdavosi iniciatyvos ir pradėdavo didinti kainas. Dažniausiai tai būdavo
Sasol
, tačiau kartais ji prašydavo kitos dalyvės pradėti didinti. Kai tik įmonė pranešdavo klientams apie ketinimą didinti kainas, kiti tiekėjai netrukus irgi taip pasielgdavo ir pranešdavo apie kainų didinimą <…> Per techninius susitikimus įmonėms atstovaujantys asmenys pranešdavo apie kitus techninių susitikimų rezultatams taikyti skirtus įmonių veiksmus. Ši informacija buvo perduodama žodžiu <…> arba siunčiamos pranešimų apie kainų didinimą arba apie atitinkamų kainų panaikinimą kopijos vienai arba visoms kitoms [dalyvaujančioms] įmonėms. Komisija iš tikrųjų išsiaiškino, kad šalys keitėsi tokiais pranešimais. Buvo rasta apie 150 šios rūšies laiškų pavyzdžių, kuriuos šalys vienos kitoms išsiuntė per šešias savaites po techninių susitikimų <…> Buvo pareikšta ir tai, kad pagal susitarimą atstovaujamos įmonės sutarto kainų didinimo negali naudoti savo rinkos daliai didinti <…> Šis pareiškimas neginčytas atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus.“
Ginčijamo sprendimo skirsnyje „4.2. Išsami informacija apie techninius susitikimus“ Komisija pirmiausia pateikė bendrą lentelę, kurioje nurodyta techninių susitikimų vieta, data ir dalyvavusios įmonės (ginčijamo sprendimo 124 konstatuojamoji dalis). Toliau ji išnagrinėjo turimus įrodymus apie kiekvieną techninį susitikimą (ginčijamo sprendimo 126–177 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo skirsniuose „5. [EB] 81 straipsnio taikymas nagrinėjamu atveju“ ir „5.3. Nagrinėjamo pažeidimo pobūdis“ Komisija nurodė šiuo atveju taikomus antikonkurencinių veiksmų kvalifikavimo principus:
„5.3.1. Principai
<…>
(205)
Kai padaromas kompleksinis ilgos trukmės pažeidimas, Komisijai nebūtina jo pripažinti [susitarimu ar suderintais veiksmais]. Susitarimo [ar] suderintų veiksmų sąvokos neaiškios ir gali viena su kita susipinti. Antikonkurenciniai veiksmai vienu ar kitu metu gali labai skirtis arba tų veiksmų mechanizmai gali būti pakeisti ar sustiprinti, siekiant atsižvelgti į situacijos pokyčius. Iš tikrųjų gali būti netgi ir neįmanoma jų atskirti, nes tuo pačiu metu pažeidimas gali turėti kiekvienos iš draudžiamų veiksmų formų požymių, nors vertinami kaip pavieniai kai kurie iš šių veiksmų gali būti priskiriami veikiau būtent vienai nei kitai formai. Vis dėlto būtų nenatūralu nagrinėjamus atliekamus veiksmus, kuriais aiškiai siekiama vieno ir to paties bendro tikslo, skaidyti į kelis skirtingus pažeidimus. Kartelis gali būti susitarimas ir kartu suderinti veiksmai. EB [81] straipsnyje nenumatyta, kad tokia kaip šiame sprendime aprašyto sudėtinio pažeidimo rūšis turi būti kvalifikuojama ypatingai <…>
(206)
Kai yra daug kartelio narių, kurių antikonkurenciniai veiksmai dėl trukmės gali būti kvalifikuojami kaip susitarimas ar suderinti veiksmai (kompleksiniai pažeidimai), Komisijai nereikia tiksliai nustatyti, prie kurios kategorijos priskiriama kiekviena veiksmų rūšis <…>“
Paskui ginčijamo sprendimo tame pačiame skirsnyje „5.3. Nagrinėjamo pažeidimo pobūdis“ Komisija pažeidimo turinį aprašė taip:
„5.3.2.
Taikymas
(210)
Remiantis šio sprendimo 4 skyriuje nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis, nustatyta, kad visos įmonės, dėl kurių vyksta ši procedūra, dalyvavo atliekant su parafino vašku, o 2 konstatuojamojoje dalyje nurodytos įmonės – su parafino šlamu <...> susijusius slaptus veiksmus ir kad jos nuolat dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo aptariami tokie klausimai:
1)
kainų nustatymas[;]
2)
<…> klientų pasidalijimas ir (arba) rinkų pasidalijimas[;]
3)
slaptos komercinės informacijos, ypač apie klientus, kainas, gamybos pajėgumus ir pardavimo apimtį, atskleidimas ir keitimasis ja <…>
5.3.2.2.
Kainų nustatymas
(240)
98, 107, 126, 128, 131, 133, 135, 137, 139, 140, 142, 145, 147, 149, 152, 153, 156, 157, 163, 168, 174, 176 ir 177 konstatuojamosios dalys įrodo, kad aptariamos įmonės nustatydavo minimalias kainas ir susitardavo didinti kainas („kainų nustatymas“).
(241)
ExxonMobil
,
Repsol
,
Sasol
ir
Shell
patvirtino kainų nustatymo veiksmų egzistavimą [žr. 107 konstatuojamąją dalį] ir šią informaciją dar kartą patvirtino per žodinį nagrinėjimą ir raštu pateiktame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.“
– Dėl G. dalyvavimo techniniuose susitikimuose inkriminavimo
H&R ChemPharm
Ieškovė tvirtina, kad G. dalyvavimas techniniuose susitikimuose negali būti laikomas jos kaltę patvirtinančiu įrodymu. Šio asmens, kaip produktų vadovo, funkcijos buvo apribotos tik naujų produktų vystymu, jis neturėjo galių kištis į komercinę veiklą ir veikti ieškovės vardu. Bet kuriuo atveju jis tik 30 % savo darbo laiko skyrė ieškovei.
Pagal šio sprendimo 73 punkte minėtą teismų praktiką Komisijos teisė nubausti įmonę, kai ji padarė pažeidimą, taikoma tik pažeidimui, kurį padarė asmuo, apskritai turintis teisę veikti įmonės vardu.
Dėl G. atsakomybės ieškovė savo 2007 m. sausio 19 d. rašte nurodė:
„Nuo 1994 m. iki 2001 m. liepos 1 d. [G.] užėmė SRS produktų vadovo pareigas, taigi buvo šios įmonės darbuotojas. 2001 m. liepos 1 d. jis buvo pervestas į
H&R Management & Service
[vėliau tapusi –
H&R ChemPharm
]. Todėl nuo 2001 m. iki šiol [G.] yra
H&R ChemPharm
darbuotojas <…> ir eina šios įmonės produktų vadovo pareigas <…> Nuo 2001 m. sausio 1 d. jis vykdo
H&R Wax Company Vertrieb
„Sales Manager“ pareigas, tačiau oficialiai nėra minėtos įmonės darbuotojas <…> Nuo 1999 m. G. užima dvigubas pareigas: produktų vadovo ir „Sales Manager“. Kaip produktų vadovas jis jungia gamybą ir pardavimus. Be nuolatinio gamybos galimybių derinimo su rinkos reikalavimais, produktų vadovas teikia klientams techninę pagalbą, susijusią su produktų naudojimu. Vykdydamas šias dvigubas funkcijas [G.] sprendžia techninius klientų klausimus ir kartu su [H.] – komercinius klausimus. Šios dvigubos funkcijos numatytos su
H&R ChemPharm
sudarytoje darbo sutartyje.“
Be to, savo 2005 m. gruodžio 8 d. rašte ieškovė pažymėjo:
„Nuo 1994 m., kai [
H&R ChemPharm
] pradėjo veikti parafino sektoriuje, iki 2001 m. [W.] buvo atsakingas už prekybą. Nuo 2001 m. pabaigos [W.] yra išėjęs į pensiją. Numatant [W.] išėjimą pirmiausia [H.] buvo priimtas (1997 m.) sustiprinti šį skyrių, vėliau (1999 m.) prisijungė [G.]. Šie du asmenys vis dar yra atsakingi už parafino pardavimus.“
Pirma, reikia konstatuoti, kad kaip
H&R ChemPharm
produktų vadovas G. turėjo įgaliojimus veikti jos vardu. Šią išvadą patvirtina ieškovės tvirtinimas, kad G. užduotis buvo „teikti klientams techninę pagalbą, susijusią su produktų naudojimu“, o tai reiškia, kad jis klientų atžvilgiu turėjo įgaliojimus veikti ieškovės vardu įgyvendindamas savo funkcijas, susijusias tik su gamyba.
Antra, Bendrasis Teismas mano, kad su pardavimu susijusios G. funkcijos taip pat yra reikšmingos. Iš tikrųjų Komisija šioje byloje pateikė įrodymų, kad ieškovės darbuotojas, kurio darbo sutartyje buvo numatytos užduotys, susijusios su gamyba ir prekyba, dalyvaudavo antikonkurenciniuose susitikimuose. Dėl pažeidimo kaltai įmonei būtų labai lengva išvengti bet kokių sankcijų, jeigu ji pagrįstai galėtų remtis argumentu, kad jos darbuotojas iš tikrųjų per minėtus susitikimus atstovavo kitai įmonei. Toks sprendimas leistų kartelyje dalyvavusioms bendrovėms išvengti bet kokios atsakomybės, sukuriant dvigubo įdarbinimo, t. y. su karteliu nesusijusioje bendrovėje, situacijas ir tvirtinant, kad bendras darbuotojas atstovavo tik pastarąją bendrovę.
Trečia, reikia priminti, kad pati ieškovė nurodė, jog G. „jungė gamybą ir prekybą“ ir turėjo „nuolat derinti gamybos galimybes su rinkos reikalavimais“, rūpindamasis taip pat „komerciniais klausimais“. Tokios pareigos leido G. daryti įtaką ieškovės komerciniam elgesiui, atsižvelgiant į per techninius susitikimus gautą informaciją, konkrečiai į „rinkos reikalavimus“, kuriais savo slaptais susitarimais konkurentai siekdavo manipuliuoti, ir ieškovei gauti naudos iš minėto elgesio.
Ketvirta, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 58 punkte, ieškovės tvirtinimas, kad G. jai dirbo tik 30 % savo darbo laiko, yra nereikšmingas. Iš tikrųjų, net labai trumpi laikotarpiai, praleisti gamybos bendrovėje, gali leisti perduoti per antikonkurencinius susitikimus gautą informaciją ar duoti konkrečių nurodymų atsižvelgiant į minėtą informaciją, laikantis antikonkurenciniuose susitikimuose sudarytų susitarimų.
Penkta, ieškovės tvirtinimą, kad ji neprekiavo parafino vašku, paneigia ne tik aplinkybė, kad G. su ja sudarytoje darbo sutartyje buvo numatytos pardavimų vadovo funkcijos, bet ir aplinkybė, kad nuo 2001 m. vasario 28 d. jai, kaip pardavimų vadovas dirbo W.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Komisija nuspręsdama, jog G. ir ieškovės darbo santykiai leido pirmojo aktus priskirti ieškovei, nepadarė klaidos.
– Dėl ieškovės pasiūlymo dėl įrodymų
Kaip įrodymą ieškovė siūlo savo vadovo S. parodymus, leidžiančius daryti išvadą, kad G. įgaliojimai apėmė tik naujų produktų vystymą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pati ieškovė
in tempore non suspecto
nurodė, kad G. vykdė užduotis, susijusias su prekyba, ir kad jis jungė gamybą ir prekybą. Šių pareiškimų įrodomoji vertė yra didesnė nei parodymų
in tempore suspecto
, nes jie leido Bendrajam Teismui pagrįsti šio sprendimo 135 punkte pateiktą išvadą ir atmesti šį ieškovės kaltinimą. Todėl ieškovės pasiūlymas dėl įrodymų atmetamas.
– Bendras įrodymų, kuriais grindžiamas ieškovės padarytas pažeidimas, vertinimas
Pirma, reikia pažymėti, kad kelios įmonės pripažino, jog per techninius susitikimus buvo tariamasi dėl parafino vaško kainų, siekiant bendro tikslo – susitarti dėl kainų dydžio.
Pažymėtina, kad, remiantis 2005 m. gegužės 12 d.
Sasol
pareiškimu, paprastai per techninius susitikimus buvo susitariama dėl slaptų veiksmų, nes juose buvo tariamasi dėl parafino vaško kainų padidinimo ar sumažinimo ir keičiamasi informacija apie bruto kainas ir planuojamus pajėgumus.
Remiantis 2005 m. gegužės 19 d.
Repsol
pareiškimu, per techninius susitikimus buvo tariamasi dėl dalyvių taikomų parafino vaško kainų dydžio.
Shell
nurodė, kad visi techniniai susitikimai buvo susiję su kainų nustatymu. Remiantis 2006 m. birželio 14 d.
Shell
pareiškimu, bent jau nuo 1999 m., kai jos atstovas, kuris davė parodymus, pradėjo dalyvauti techniniuose susitikimuose, dėl parafino vaško kainų sprendimas niekada nebuvo priimamas vienašališkai ir konkurentai visada dėl to susitardavo per techninius susitikimus.
Be to, tos pačios įmonės, pateikdamos tuos pačius pareiškimus, tvirtino ir tai, kad per kelis techninius susitikimus dalyviai iš tikrųjų susitarė dėl minimalių kainų ar kainų didinimo, o kartais net ir dėl didinimo priemonių.
Reikia pažymėti, kad konkrečiai šio sprendimo 139–141 punktuose nurodytuose pareiškimuose ir 2006 m. gruodžio 18 d.
Sasol
atsakyme į Komisijos prašymą pateikti informacijos buvo paminėtas SRS,
SRS/Tudapetrol
,
H&R/Tudapetrol
ar
Hansen & Rosenthal
dalyvavimas techniniuose susitikimuose ir buvo nurodyta, kad tuose susitikimuose dalyvavo ieškovės darbuotojas G.
Be to, pažymėtina, kad Komisija padarė nuorodą į aptariamus pareiškimus ginčijamo sprendimo 107 ir 113 konstatuojamosiose dalyse.
Šie pareiškimai padaryti remiantis techniniuose susitikimuose dalyvavusių asmenų parodymais, gerai apsvarsčius, jais apkaltinamos ir įmonės, kurių vardu šie pareiškimai pateikti. Be to, pareiškimai atitinka pažeidimo aprašymo esmę, o dėl to jie dar patikimesni. Todėl, remiantis šio sprendimo 116 punkte nurodyta teismų praktika, jie yra ypač patikimi.
Antra, reikia konstatuoti, kad šio sprendimo 139–141 punktuose nurodytus pareiškimus patvirtina Komisijos per patikrinimus surasti ranka rašyti užrašai, kurių data sutampa su techninių susitikimų data, – su jais ieškovė turėjo galimybę susipažinti per administracinę procedūrą, o dalis jų, be kita ko, cituojami ginčijamo sprendimo 165, 173, 174 ir 177 konstatuojamosiose dalyse. Ginčijamo sprendimo 173 konstatuojamojoje dalyje nurodyti SC. užrašai, 174 konstatuojamojoje dalyje minimi
Total
užrašai ir 177 konstatuojamojoje dalyje nurodyti MOL užrašai yra per susitikimus juose dalyvavusio asmens ranka rašyti užrašai, o jų turinys yra struktūriškas ir pakankamai detalus. Todėl jų įrodomoji galia labai didelė.
Sasol
pateiktas protokolas „Blauer Salon“ (ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamoji dalis) ir
Eni
užrašai (ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamoji dalis) – tai dokumentai, parengti
in tempore non suspecto
pažeidimo laikotarpiu, t. y. iš karto po techninio susitikimo, apie kurį juose kalbama. Todėl jų įrodomoji galia labai didelė.
Trečia, reikia pažymėti, kad pagal ginčijamą sprendimą dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpiu (nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.) ieškovė visuose 14 vykusių techninių susitikimų buvo atstovaujama G. Ieškovė neginčija, kad G. dalyvavo visuose šiuose techniniuose susitikimuose.
Dėl antikonkurencinio pobūdžio elgesio, pasireiškiančio konkuruojančių įmonių susitikimais, kaip šioje byloje, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad EB 81 straipsnis pažeidžiamas tada, kai šių susitikimų tikslas yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas ir jie skirti dirbtinai rinkai organizuoti. Tokiu atveju, siekiant įrodyti atitinkamos įmonės dalyvavimą kartelyje, pakanka, kad Komisija įrodytų, jog ši įmonė dalyvavo susitikimuose, per kuriuos buvo sudaryti antikonkurencinio pobūdžio susitarimai. Kai dalyvavimas tokiuose susitikimuose yra nustatytas, ši įmonė turi pateikti įrodymų, patvirtinančių, kad ji tuose susitikimuose nesiekė jokio antikonkurencinio tikslo ir pareiškė savo konkurentams dalyvavusi dėl to, kad turėjo kitokių ketinimų nei jie (77 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. / Komisija
81 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel / Komisija
,
C-403/04 P ir C-405/04 P, Rink. p. I-729
, 47 punktas).
Priežastis, pagrindžianti šį teisės principą, yra ta, kad dalyvaudama minėtame susitikime ir viešai neatsiribodama nuo jo turinio įmonė leido manyti kitiems dalyviams, kad sutinka su jo rezultatu ir vykdys nustatytus reikalavimus (77 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. / Komisija
82 punktas ir 148 punkte minėto Sprendimo
Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel / Komisija
48 punktas). Šioje teismų praktikoje įtvirtinti principai taikomi ir susitikimams, kuriuose sutariama derinti veiksmus, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 97 punkte nurodytą teismų praktiką.
Tačiau šioje byloje ieškovė netvirtina, kad viešai atsiribojo nuo antikonkurencinių susitikimų turinio.
Ketvirta, reikia priminti, kad įmonė gali būti laikoma atsakinga už visą kartelį, net jei yra nustatyta, kad ji tiesiogiai dalyvavo tik vienoje ar keliose jo sudedamosiose dalyse, jei, pirma, ji žinojo ar turėjo žinoti, jog susitarimas, kurios šalis ji buvo, ypač dalyvaudama reguliariuose daugelį metų organizuojamuose susirinkimuose, buvo bendro plano, skirto konkurencijai iškreipti, dalis, ir, antra, šis planas apėmė visas kartelio sudedamąsias dalis. Aplinkybė, kad įvairios įmonės, siekdamos bendro tikslo, atliko įvairius vaidmenis, nepanaikina antikonkurencinio tikslo, taigi – pažeidimo, jei kiekviena įmonė tam tikru lygiu prisidėjo siekiant bendro tikslo (žr. 105 punkte minėto Sprendimo
JFE Engineering ir kt. / Komisija
370 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškovės argumentus, kad Komisijai nepavyko atkurti tam tikrų techninių susitikimų diskusijų turinio, todėl šie susitikimai buvo susiję tik su pažeidimo epizodais (pasidalijimas klientais ir susitarimai dėl parafino šlamo), dėl kurių jos atsakomybė nebuvo nustatyta.
Reikia pažymėti, jog Komisija turi įrodymų, patvirtinančių, kad per techninius susitikimus paprastai bent viena diskusija būdavo susijusi su kainomis. Savo 2005 m. gegužės 12 d. pareiškime
Sasol
nurodė, kad paprastai per techninius susitikimus buvo susitariama dėl slaptų veiksmų, nes juose buvo „tariamasi dėl kainų padidinimo ar sumažinimo“ ir keičiamasi informacija apie bruto kainas ir planuojamus pajėgumus. Remiantis 2005 m. gegužės 19 d.
Repsol
pareiškimu, per techninius susitikimus buvo tariamasi dėl dalyvių taikomų kainų dydžio.
Shell
nurodė, kad visi techniniai susitikimai buvo susiję su kainų nustatymu (t. p. žr. šio sprendimo 139–141 punktus). Ieškovė negali pagrįstai tvirtinti, kad tai informacija, pirmą kartą nurodyta atsiliepime į ieškinį, nes Komisija šiuos
Sasol
,
Repsol
ir
Shell
pareiškimus minėjo ginčijamo sprendimo 107 konstatuojamojoje dalyje ir su jais ieškovė galėjo susipažinti per administracinę procedūrą.
Taip pat reikia pridurti, kad ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog įrodymai, patvirtinantys, kad aptariamos įmonės nustatydavo minimalias kainas ir susitardavo dėl kainų padidinimo, pateikti, be kita ko, ginčijamo sprendimo 163, 168, 174, 176 ir 177 konstatuojamosiose dalyse. Be to, Komisija ginčijamo sprendimo 165 ir 175 konstatuojamosiose dalyse nurodė, kad šių techninių susitikimų dalyviai keitėsi slapta komercine informacija apie parafino vaško kainų lygį. Minėtose konstatuojamosiose dalyse kartu su nuorodomis į įmonių pareiškimus pateikiamos per techninius susitikimus parengtų dokumentų ištraukos, patvirtinančios keitimąsi informacija apie kainas, ketinimus didinti ar stabilizuoti, o tam tikrais atvejais – padidinti sutartas kainas.
Todėl reikia konstatuoti, kad apskritai ginčijamas sprendimas yra pagrįstas kalbant apie ieškovės atsakomybę už pažeidimą.
Ieškovės pateikti argumentai negali paneigti šios išvados.
Pirma, pažymėtina, kad ieškovės pateikti alternatyvūs paaiškinimai kaskart susiję su konkrečiu techniniu susitikimu. Todėl jie negali būti įtikinamas alternatyvus paaiškinimas dėl visumos Komisijos surinktų įrodymų, kurie jai leido nustatyti, kad egzistuoja vienas ir tęstinis pažeidimas.
Antra, didelė dalis ieškovės argumentų susijusi su tariamu susitarimo dėl parafino vaško kainų nustatymo nebuvimu. Tačiau tokie argumentai neturi reikšmės.
Kaip matyti iš šio sprendimo 96 punkte nurodytos teismų praktikos, susitarimas, kaip jis suprantamas pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, sudarytas, jeigu yra suderinta valia dėl paties konkurencijos ribojimo principo, net jeigu dėl konkrečių siekiamo apribojimo elementų dar vyksta derybos. Todėl šioje byloje taikydama EB 81 straipsnį Komisija neprivalėjo įrodyti, kad dalyviai iš tikrųjų susitarė dėl konkretaus kainų lygio ar dėl specialių ir konkretaus dydžio kainų padidinimo priemonių. Pakanka įrodyti dalyvių valios derinimą, siekiant nustatyti ar suvienodinti kainas. Tačiau ieškovė nepateikia jokių konkrečių argumentų, kad paneigtų
Sasol
,
Repsol
ir
Shell
pareiškimus, pagal kuriuos techninių susitikimų tikslas buvo kainų nustatymas.
Komisija turi daug nenuginčijamų įrodymų, iš kurių matyti, kad dalyvės reguliariai keitėsi informacija apie savo kainas ir jų didinimą, kuris ilgiau nei 12 metų, įskaitant
H&R ChemPharm
dalyvavimą, buvo numatomas per techninius susitikimus. Taigi dėl šios veiklos ieškovė nepateikė logiško paaiškinimo, kuris galėtų paneigti Komisijos teiginį, kad šių veiksmų tikslas, be kita ko, buvo kainų nustatymas. Priešingai, ilgas laikotarpis, per kurį sistemingai vyko antikonkurenciniai susitikimai dėl kainų, savaime yra įrodymas, kad dalyviai turėjo tikslą suderinti savo kainų politiką, rinkos keliamą riziką sąmoningai pakeisdami tarpusavio bendradarbiavimu.
Be to, remiantis šio sprendimo 98 punkte nurodyta teismų praktika, EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami bet kokie tiesioginiai ar netiesioginiai kontaktai tarp ūkio subjektų, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje arba atskleisti tokiam konkurentui, kokių veiksmų nuspręsta ar numatoma imtis rinkoje, kai tokių kontaktų tikslas arba pasekmė yra konkurencijos ribojimas. Ieškovė neneigia nei to, kad turėjo kontaktų, nei to, kad per techninius susitikimus keitėsi slapta informacija.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad ieškovės argumentai iš esmės negali paneigti Komisijos ginčijamame sprendime pateikto vertinimo. Toliau sprendime Bendrasis Teismas išnagrinės, pirma, situaciją, buvusią ieškovei prisijungiant prie kartelio, ir antra, tam tikrus konkrečius techninius susitikimus, kad patikrintų, ar Komisija tinkamai nustatė ieškovės daryto pažeidimo pradžią ir pabaigą, ir Komisijos išvadą, kad nagrinėjami techniniai susitikimai iš tikrųjų buvo susiję su pagrindiniu pažeidimo epizodu, kuriuo kaltinama ieškovė.
– Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą pradžios
Pirmiausia reikia nurodyti reikšmingus įvykius, buvusius prieš pradedant G. dirbti pas ieškovę 2001 m. liepos 1 d. Toks tyrimas leidžia patikrinti, ar G. žinojo apie pagrindinį pažeidimo epizodą (kainų nustatymas ir keitimasis informacija, kiek tai susiję su parafino vaško kainomis) ir ar antikonkurenciniai susitarimai dėl kainų nuo minėtos datos galėjo daryti įtaką
H&R ChemPharm
konkurenciniam elgesiui.
Pirma, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad
Tudapetrol
, ieškovės parafino vašką iki 2000 m. gegužės 1 d. pardavinėjusi bendrovė, dalyvavo kartelyje nuo 1994 m. kovo 24 d., o techniniuose susitikimuose buvo atstovaujama savo darbuotojo W.
Tudapetrol
dalyvavimas pagrindiniame pažeidimo epizode yra patvirtintas dokumentais ir detaliai išnagrinėtas Sprendime
Tudapetrol / Komisija
, kuris buvo priimtas susijusioje byloje T‑550/08.
H&R Wax Company Vertrieb
, kuri nuo 2000 m. gegužės 1 d. perėmė ieškovės parafino vaško prekybą, taip pat dalyvavo kartelyje nuo 2001 m. sausio 1 d., o techniniuose susitikimuose buvo atstovaujama savo darbuotojo H. Atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ir savo Bendrajam Teismui pateiktuose procesiniuose dokumentuose ieškovė neginčija, kad
H&R Wax Company Vertrieb
ir ji pati priklauso tai pačiai įmonei (ginčijamo sprendimo 381 ir paskesnės konstatuojamosios dalys). Be to, iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad H. ir G. dirbo glaudžiai bendradarbiaudami ir mažiausiai 13 techninių susitikimų, įskaitant 2000 m. gegužės 25 ir 26 d., 2001 m. vasario 22 ir 23 d. ir 2001 m. balandžio 26 ir 27 d. susitikimus, kartu atstovavo grupei H&R (šių techninių susitikimų laikotarpiu G. buvo SRS, ieškovės netiesioginės dukterinės bendrovės, produktų vadovas).
Antra, šiuo klausimu reikia priminti 2006 m. gruodžio 18 d.
Sasol
atsakymą į prašymą pateikti informacijos, kuriame ji nurodė:
„Kalbant apie „Žydrojo salono“ [
Sasol
vartotas terminas, kuriuo ji apibrėžė techninius susitikimus, taip pat vadinamus „Blauer salon“ susitikimais] pradžią, šie susitikimai prasidėjo kaip „Vokietijos ratelis“, kuriam priklausė:
Deutsche Texaco AG
(dabar –
Shell/DEA
), HOS (dabar –
Sasol
),
Wintershall
(kuriuo parafino vaško veikla dabar priklauso
Hansen & Rosenthal
) ir
Arco
(kurios parafino vaško veiklą vėliau perėmė HOS). Tuo metu
Wintershall
buvo BASF dukterinė bendrovė.
Wintershall
atstovavo [W.], kuris buvo vienas iš „Žydrojo salono“ iniciatorių.
Wintershall/BASF
reguliariai dalyvavo „Žydrojo salono“ susitikimuose (atstovaujama [W.]). <…> (Netiesioginis) BASF dalyvavimas baigėsi 1994 m., kai
Wintershall
su vašku susijusią veiklą perėmė
Hansen & Rosenthal
(tuo metu – SRS). Nuo tada [W. ir H.] ([HA.] (pagrindinio
Hansen & Rosenthal
akcininko) sūnus) dalyvaudavo „Žydrojo salono“ susitikimuose
Hansen & Rosenthal
vardu. [W.] išėjus į pensiją, [H.] kartu su [G.] perėmė [W.] vaidmenį.“
G. dalyvavimą, jo atstovavimą per techninius susitikimus bendrai
H&R/Tudapetrol
ir aplinkybę, kad jis ir H. perėmė W. vaidmenį po to, kai pastarasis išėjo į pensiją, taip pat patvirtino
Repsol
,
Shell
ir
ExxonMobil
.
Be to, W., kuris dalyvavo daugelyje techninių susitikimų nuo 1994 m. ir,
Sasol
nuomone, buvo „vienas iš [antikonkurencinių susitikimų] iniciatorių“, nuo 2002 m. vasario 28 d. dirbo taip pat ir ieškovei.
Trečia, reikia pažymėti, kad iki
H&R ChemPharm
ir G. darbo santykių pradžios pastarasis jau buvo dalyvavęs 2000 m. gegužės 25 ir 26 d. (ginčijamo sprendimo 159 konstatuojamoji dalis), 2001 m. vasario 22 ir 23 d. (ginčijamo sprendimo 161 konstatuojamoji dalis) ir 2001 m. balandžio 26 ir 27 d. (ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji dalis) techniniuose susitikimuose. Dėl techninių susitikimų
Shell
,
Sasol
ir
Repsol
atskirai pripažino, kad jų turinys buvo antikonkurencinis. Bet kuriuo atveju Komisija turi įrodymų, pavirtinančių, kad paprastai per techninius susitikimus mažiausiai viena diskusija būdavo susijusi su kainomis (žr. šio sprendimo 153 punktą).
Be to, reikia priminti, kad remiantis Komisijos turimais įrodymais, išdėstytais 159 konstatuojamojoje dalyje, per 2000 m. gegužės 25 ir 26 d. techninį susitikimą buvo tariamasi dėl kainų ypatingiems klientams ir vykstant šiai diskusijai
Total
buvo apkaltinta taikanti per mažas kainas. Todėl šis susitikimas neginčijamai buvo susijęs su pagrindiniu pažeidimo epizodu, kuriuo kaltinama ieškovė dėl vėlesnio laikotarpio.
Be to, nors Komisija ir nerado dokumentų, patvirtinančių G. kelionės išlaidas, susijusias su 2001 m. birželio 26 ir 27 d. techniniu susitikimu Paryžiuje (Prancūzija) (ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamoji dalis),
SRS-Tuda
dalyvavimas buvo pažymėtas su šiuo susitikimu susijusiame
Sasol
„Blauer Salon“ protokole. G. tuo metu dirbo SRS, dalyvavo dviejuose ankstesniuose ir 14 vėlesnių techninių susitikimų. Bet kuriuo atveju G. atstovavo grupei H&R techniniuose susitikimuose glaudžiai bendradarbiaudamas su H., o tai palengvino keitimąsi informacija. Atsižvelgiant į neišsamius ir pavienius įrodymus, kuriuos Komisija galėjo turėti (žr. šio sprendimo 111 punkte nurodytą teismų praktiką) apie slaptų susitarimų faktines aplinkybes, leidžiančius atkurti atitinkamas faktines aplinkybes, remiantis pirmiau minėtais įrodymais reikia pažymėti, kad ieškovė žinojo apie šio susitikimo turinį.
Ginčijamo sprendimo 163 konstatuojamojoje dalyje Komisija citavo
Sasol
parengtą 2001 m. birželio 26 ir 27 d. susitikimo Paryžiuje „Blauer Salon“ protokolą, kuriame pateikiamos tokios pastabos:
„Liepos mėn.: kuo greičiau atšaukti kainas ypatingiems klientams <…>
Rugpjūčio pabaigoje: atšaukti visas 01.09.30 kainas.
01.10.01 + 7 €.“
Remiantis ginčijamu sprendimu, „šie duomenys rodo, kad įmonėms atstovaujantys asmenys <...> susitarė <...> 7 eurais didinti parafino kainas nuo 2001 m. spalio 1 d., o prieš tai antroje metų pusėje iki rugsėjo 30 d. atšaukti visus egzistuojančius susitarimus dėl kainų“.
Taigi reikia konstatuoti, kad susitarimas dėl kainų nustatymo buvo pasiektas per 2001 m. birželio 26 ir 27 d. techninį susitikimą.
Todėl norint apibendrinti tai, kas buvo išdėstyta, reikia priminti, kad, pirma, G., bendradarbiaudamas su H., perėmė W. vaidmenį techniniuose susitikimuose. W. dalyvavimo susitikimuose laikotarpiu ieškovės produktus parduodanti bendrovė
Tudapetrol
dalyvavo neteisėtoje veikloje, kurios tikslas buvo nustatyti parafino vaško kainas. W. buvo ieškovės darbuotojas nuo 2001 m. liepos 1 d. Antra,
H&R Wax Vertrieb
, bendrovė, kuri netiesiogiai turėjo ieškovės akcijų ir kuri prekiavo jos produktais, jau dalyvavo darant pažeidimą nuo 2001 m. sausio 1 d. ir buvo atstovaujama H., su kuriuo G. glaudžiai bendradarbiavo. Trečia, G. dalyvavo 2000 m. gegužės 25 ir 26 d. techniniame susitikime, kuriame buvo aptariamos parafino vaško kainos. Ketvirta, Komisija įrodė, kad
H&R/Tudapetrol
dalyvavo 2001 m. birželio 26 ir 27 d. techniniame susitikime Paryžiuje, kad H&R tuo metu buvo atstovaujama H. ir G. ir kad minėtame susitikime buvo pasiektas susitarimas dėl kainų nustatymo. Penkta, reikia priminti (žr. šio sprendimo 139–141 ir 153 punktus), kad Komisija turi įrodymų, patvirtinančių, jog paprastai per techninius susitikimus mažiausiai viena diskusija būdavo susijusi su kainomis. G. dalyvavo mažiausiai trijuose techniniuose susitikimuose, vykusiuose iki laikotarpio, kuriuo ieškovė, kaip teigiama, dalyvavo darant pažeidimą.
Atsižvelgiant į šią informaciją reikia konstatuoti, kad G. tik įsidarbinęs pas ieškovę jau turėjo žinoti apie pagrindinį pažeidimo epizodą, t. y. „susitarimus ar suderintus veiksmus dėl kainų nustatymo, keitimąsi slapta komercine informacija, susijusia su parafino vašku, ir jos atskleidimą“. Jis turėjo informacijos apie kartelio veikimą, t. y. apie susitarimus dėl parafino vaško kainų nustatymo ir (arba) apie mechanizmus, kaip dalyviai sąmoningai pakeitė konkurencijos keliamą riziką praktiniu tarpusavio bendradarbiavimu šioje srityje. Be to, G. pareigos pagal jo darbo sutartį su
H&R ChemPharm
leido jam daryti įtaką minėtos bendrovės komerciniam elgesiui, kad ši turėtų naudos iš jo žinių apie kartelį.
Taigi ieškovė jau nuo 2001 m. liepos 1 d. turėjo informacijos apie kartelio veikimą, visų pirma apie jo pagrindinį epizodą, o tai jai leido derinti savo komercinę veiklą pagal slaptus susitarimus jau nuo minėtos datos.
Todėl Komisija nepadarė klaidos pripažindama, kad ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą pradžia yra 2001 m. liepos 1 d.
– Dėl ieškovės argumentų, susijusių su tam tikrais konkrečiais techniniais susitikimais
Toliau pateikiamuose vertinimuose Bendrasis Tesimas nagrinėja tam tikrų techninių susitikimų, vykusių ieškovės dalyvavimo kartelyje laikotarpiu, turinį.
Pirma, dėl 2001 m. rugsėjo 4 ir 5 d. techninio susitikimo (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis) ieškovė tvirtina, kad šis susitikimas negali būti jai inkriminuotas, nes Komisija ginčijamame sprendime nustatė tik bendrą antikonkurencinį turinį, nenurodydama ieškovės dalyvavimo kokioje nors neteisėtoje veikloje.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad šis techninis susitikimas buvo ilgos antikonkurencinių susitikimų serijos, sudarančios vieną ir tęstinį pažeidimą, dalis ir kad Komisija turi įrodymų, patvirtinančių, jog per techninius susitikimus paprastai bent viena diskusija būdavo susijusi su kainomis (žr. šio sprendimo 153 punktą).
Be to, kaip šio sprendimo 176 punkte nurodė Bendrasis Teismas, G. nuo pat darbo pas ieškovę pradžios, t. y. nuo 2001 m. liepos 1 d., taigi per 2001 m. rugsėjo 4 ir 5 d. susitikimą, jau žinojo, kad per techninius susitikimus vyksta antikonkurencinės diskusijos dėl parafino vaško kainų.
Taip pat reikia priminti, kad pagal šio sprendimo 148 ir 149 punktuose nurodytą teismų praktiką, kai įrodomas įmonės dalyvavimas antikonkurenciniuose susitikimuose, ši įmonė turi įrodyti atsiribojusi nuo šio susitikimo antikonkurencinio turinio, tačiau ieškovė šioje byloje to nepadarė.
Todėl Komisija nepadarė klaidos inkriminuodama ieškovei 2001 m. rugsėjo 4 ir 5 d. techninį susitikimą.
Antra, reikia išnagrinėti 2002 m. vasario 21 ir 22 d. techninį susitikimą Budapešte (Vengrija) (ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamoji dalis).
Ieškovė tvirtina, kad Komisijos ginčijamame sprendime nurodytas
Eni
raštas nėra veiksmų dėl kainų derinimo šiame susitikime įrodymas.
Dėl
Eni
rašto turinio Komisija ginčijamame sprendime pateikė šią jo ištrauką:
„Per susitikimą, kuris vyko labai skaidriai, buvo patvirtinta (atsižvelgiant į atskirų rinkų skirtumus ir skirtingas strategijas dėl produktų ir rinkos) galimybė didinti pajamas imantis veiksmų, kurių mes jau ėmėmės. Todėl mes galime tęsti pradėtus veiksmus, susijusius su sutarčių su mūsų pagrindiniais parafino klientais ir prekybininkais ir atitinkamų kainų peržiūrėjimu.“
Pagal ginčijamą sprendimą šio rašto turinys rodo, kad buvo diskutuojama apie kainų dydį. Reikia patvirtinti šį vertinimą. Iš tikrųjų aplinkybė, kad
Eni
rašte kainų peržiūrėjimas minimas kaip tęstinas veiksmas, atsižvelgiant į per susitikimą vykusias diskusijas, rodo, kad šio susitikimo dalyviai apsikeitė informacija apie kainas. Tai, be kita ko, patvirtina 2005 m. kovo 30 d.
Shell
prašymas atleisti nuo baudos arba ją sumažinti, kuriame aptariamas susitikimas minimas sąraše, pavadintame „Susitikimų ir kontaktų dėl kainų apžvalga“.
Atsižvelgiant į šiuos vertinimus, ieškovė negali rimtai prieštarauti, kad šis susitikimas priklauso pagrindiniam pažeidimo epizodui. Kadangi ji jame dalyvavo ir neįrodė atsiribojusi nuo jo antikonkurencinio turinio, Komisija nepadarė klaidos inkriminuodama jai šį techninį susitikimą.
Trečia, reikia išnagrinėti 2003 m. vasario 27 ir 28 d. techninį susitikimą Miunchene (Vokietija) (ginčijamo sprendimo 169 konstatuojamoji dalis).
Komisija ginčijamame sprendime cituoja
Sasol
pareiškimą, pagal kurį „per susitikimą buvo aptartas kainos padidinimo poreikis“.
Ieškovė nurodo teismų praktiką, pagal kurią vienos kaltinamos įmonės pareiškimas, kurio teisingumą ginčija kelios kitos kaltinamos įmonės, negali būti laikomas pakankamu padaryto pažeidimo įrodymu (žr. šio sprendimo 117 punktą).
Tačiau tai ne tas atvejis. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 169 konstatuojamosios dalies,
Shell
ir
Repsol
nepriklausomai patvirtino, kad aptariamo techninio susitikimo turinys buvo antikonkurencinis. Nors šios įmonės nepatikslino minėto turinio, reikia priminti, kad Komisija turi įrodymų, patvirtinančių, jog per techninius susitikimus paprastai bent viena diskusija būdavo susijusi su kainomis (žr. šio sprendimo 153 punktą).
Reikia priminti, kad pagal šio sprendimo 148 ir 149 punktuose nurodytą teismų praktiką, kai įrodomas įmonės dalyvavimas antikonkurenciniuose susitikimuose, ši įmonė turi įrodyti atsiribojusi nuo šio susitikimo antikonkurencinio turinio, tačiau ieškovė šioje byloje to nepadarė.
Atsižvelgiant į šiuos vertinimus reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei tvirtina ieškovė, šis susitikimas priklauso pagrindiniam pažeidimo epizodui. Kadangi ieškovė jame dalyvavo ir neatsiribojo nuo jo antikonkurencinio turinio, Komisija inkriminuodama šį susitikimą ieškovei nepadarė klaidos.
Ketvirta, reikia išnagrinėti 2004 m. gegužės 11 ir 12 d. techninį susitikimą Hamburge (Vokietija) (ginčijamo sprendimo 174 konstatuojamoji dalis).
Šiuo klausimu
Total France
patalpose rastuose ranka rašytuose užrašuose yra tokie duomenys:
„->
Sasol
40 €/50 $. – liepos mėn. pabaiga.
-> Treč.: 38–28..
-> Liepos 1 d.
+ FRP: 70 -> 6000 €/T
+ Skridininės žvakės: 50 -> 500 €/T
+ Mikrovaškas: 25 -> 50 €/T
<…>
-> > 40 €/T parafino šlamas“.
Ieškovė tvirtina, kad minėti užrašai yra paprasčiausi
Total
parengti priminimai, susiję su
Sasol
vienašališku elgesiu, ir neįrodo susitarimo tarp
Sasol
ir
Total
, o juo labiau tarp šių dviejų įmonių ir jos pačios.
Reikia pažymėti, kad šį ieškovės pateiktą alternatyvų aiškinimą paneigia kitų šiame techniniame susitikime dalyvavusių įmonių pareiškimai.
Sasol
nurodė, kad dalyviai aptarė kainų didinimą, o
Shell
pažymėjo, kad per šį techninį susitikimą buvo sutarta padidinti kainą. Komisija ginčijamo sprendimo 174 konstatuojamojoje dalyje cituoja
Shell
pareiškimą, kuriame pažymima:
„
Sasol
pritarė parafino vaško kainos padidinimui. Taip pat buvo sutarta, kad
Sasol
pati nuspręs dėl šio padidinimo taikymo. Kaina buvo padidinta 2004 m. liepos 1 d. – <…> rugpjūčio 1 d.“
Be to, savo 2005 m. rugpjūčio 12 d. pareiškime
Sasol
taip pat patvirtino, kad „dėl žaliavų kainų drastiško padidėjimo HOS [dabar –
Sasol
] išsiuntė „virtinę laiškų“, kuriais pranešė apie kainos padidėjimą 5–7 EUR/100 kg nuo 2004 m. birželio 14 d. <…>“, ir kad „2004 m. birželio 29 d. HOS gavo
Hansen & Rosenthal
laišką apie kainos pakėlimą 5,20–6,80 EUR/100 kg“.
Taigi iš šio pareiškimo matyti, kad
Sasol
ketino didinti savo kainas tokia pačia suma, kokia nurodyta
Total
užrašuose, ir kad paskui H&R taip pat atsiuntė laišką dėl kainų didinimo, kuriame nurodytas labai panašus kaip
Sasol
didinimas.
Bet kuriuo atveju reikia priminti, kad pagal šio sprendimo 148 ir 149 punktuose nurodytą teismų praktiką, kai įrodomas įmonės dalyvavimas antikonkurenciniuose susitikimuose, ši įmonė turi įrodyti atsiribojusi nuo šio susitikimo antikonkurencinio turinio, tačiau ieškovė šioje byloje to nepadarė.
Atsižvelgiant į šią informaciją, reikia konstatuoti, jog Komisija turėjo pakankami įrodymų, kad nuspręstų, jog per šį susitikimą buvo susitarta dėl kainų nustatymo, ir atmestų ieškovės argumentus. Taigi Komisija nepadarė jokios klaidos inkriminuodama šį techninį susitikimą ieškovei.
Penkta, reikia išnagrinėti 2005 m. vasario 23 ir 24 d. techninį susitikimą Hamburge (ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis).
Komisija ginčijamame sprendime mini MOL užrašus, kuriuose nurodyta:
„
ExxonMobil
IV.1 [= balandžio 1 d.] € 15/t“
„
Shell
Kaina padidinta“
„
Sasol
IV.12 [= balandžio 12 d.] Kainų kėlimas“
Sasol
pripažino, kad buvo kalbama apie kainų kėlimą ir kad ji kitiems dalyviams pranešė apie savo kainų didinimą. Ieškovė atsakydama į pranešimą apie kaltinimus taip pat pripažino, kad vyko „diskusija dėl bendros kainų kaitos, per kurią
Exxon
ir
Sasol
pranešė apie jų vidinį sprendimą kelti kainas“. Tiek
Shell
, tiek
Sasol
savo pareiškimuose, į kuriuos daroma nuoroda ginčijamame sprendime, šį susitikimą laikė slaptu.
Vykstant procesui ieškovė nurodė, kad šis susitikimas negali būti jai inkriminuotas, nes per jį nebuvo pasiektas joks susitarimas dėl kainų, o Komisijos turėti įrodymai rodė nebent įmonių
Repsol
ir
Total
dvišalį veiksmų derinimą. Bet kuriuo atveju MOL užrašai rodo, kad ieškovė nedalyvavo darant pažeidimą, nes kaip dalyvės buvo nurodytos tik
ExxonMobil
,
Shell
ir
Sasol
.
Tokiam argumentui negalima pritarti. Reikia priminti, kad pagal teismų praktiką, norint konstatuoti susitarimą, pakanka įrodyti dalyvių suderintą valią nustatyti ar suvienodinti kainas (žr. šio sprendimo 96 punktą). Bet kuriuo atveju EB 81 straipsnio 1 dalimi draudžiami tiesioginiai ar netiesioginiai kontaktai tarp ūkio subjektų, kurie galėtų daryti įtaką esamo ar potencialaus konkurento elgesiui rinkoje (žr. šio sprendimo 98 punktą). Iš MOL užrašų ir įmonių pareiškimų aiškiai matyti, kad konkurentai keitėsi informacija apie kainas, o tai panaikina bet kokias pagrįstas abejones dėl techninio susitikimo slapto pobūdžio. Be to, iš Komisijos surinktų įrodymų taip pat matyti, kad susitikimo turinys buvo susijęs su pagrindiniu pažeidimo epizodu.
Pagal šio sprendimo 148 ir 149 punktuose nurodytą teismų praktiką, kai įrodomas įmonės dalyvavimas antikonkurenciniuose susitikimuose, ši įmonė turi įrodyti atsiribojusi nuo šio susitikimo antikonkurencinio turinio, tačiau ieškovė šioje byloje to nepadarė.
Todėl Komisija nepadarė klaidos šį techninį susitikimą inkriminuodama ieškovei.
Atsižvelgiant į visa tai, kas buvo išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Komisija ginčijamame sprendime teisingai nusprendė, jog šioje byloje nagrinėjamas pažeidimas susijęs su slapta veikla, per kurią buvo aptariamas parafino vaško kainų nustatymas. Be to, Komisija pakankamai įrodė, kad per tam tikrus susitikimus dalyviai susitardavo dėl kainų nustatymo.
Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, reikia patvirtinti Komisijos išvadą, kad ieškovė dalyvavo pagrindiniame pažeidimo epizode nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d., ir todėl atmesti antrojo ieškinio pagrindo pirmą dalį.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies
Ieškovė tvirtina, kad negali būti nustatyta jos netiesioginė atsakomybė. Komisija nenustatė ir net konkrečiai nenurodė, kad pažeidimą padarė ieškovės dukterinės įmonės. Ieškovės patronuojančioji bendrovė H&R WASAG pati nebedalyvavo darant pažeidimą.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad Komisija pakankamai įrodė, jog ieškovė dalyvavo pagrindiniame pažeidimo epizode nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d., nes ieškovės darbuotojo G. dalyvavimas antikonkurencinio turinio techniniuose susitikimuose buvo įrodytas (žr. šio sprendimo 212 punktą).
Todėl ieškovės argumentai, kuriais ji siekia paneigti savo netiesioginę atsakomybę už savo dukterinių bendrovių ar savo patronuojančiosios bendrovės elgesį, neturi prasmės. Taigi ieškinio antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nereikšmingą.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su apskaičiavimo klaida nustatant pardavimų vertę
Nurodydama savo susbsidiariai pateiktą trečiąjį ieškinio pagrindą ieškovė tvirtina, kad Komisija klaidingai apskaičiavo jos apyvartą kartelio apimtose rinkose (pardavimų vertė pagal 2006 m. gaires), į kurią buvo atsižvelgta apskaičiuojant pagrindinį baudos dydį, ir todėl pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį. Dėl šios klaidos Komisija nustatė per didelį bazinį dydį, kuriuo remtasi apskaičiuojant baudą ieškovei.
Pirminės pastabos
Pagal 2006 m. gairių 6 punktą su pažeidimu susijusio pardavimo vertės ir pažeidimo trukmės derinys yra laikomas tinkama pakaitine verte, parodančia ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos darant pažeidimą dalyvaujančios įmonės reikšmę.
Remiantis 2006 m. gairių 15 ir 16 punktais, siekdama nustatyti įmonės pardavimų vertę Komisija naudojasi geriausia turima šios įmonės informacija. Kai įmonės pateikta informacija yra nepakankama ar nepatikima, Komisija gali nustatyti tos įmonės pardavimo vertę remdamasi gautais daliniais duomenimis ir (arba) bet kokia kita informacija, kurią ji mano esant svarbią ar tinkamą.
Reikia priminti, kad pagal teismų praktiką tai, kad priėmusi gaires Komisija apribojo savo vertinimo laisvę, nėra nesuderinama su esminiais Komisijos diskreciniais įgaliojimais. Gairėse yra įvairių lankstumo elementų, leidžiančių Komisijai įgyvendinti savo diskrecinius įgaliojimus laikantis Reglamento Nr. 1/2003 nuostatų, kaip jas išaiškino Sąjungos teismas (40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
267 punktas ir 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Chalkor / Komisija
,
T-21/05, Rink. p. II-1895
, 62 punktas).
Vis dėlto, apskaičiuodama tokių baudų, kaip nagrinėjamos šioje byloje, dydį, Komisija turi laikytis bendrųjų teisės principų, o visų pirma – vienodo požiūrio ir proporcingumo principų (šiuo klausimu žr. 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa / Komisija
,
T-279/02, Rink. p. II-897, 77
ir 79 punktus ir 2008 m. spalio 8 d. Sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik / Komisija
,
T-69/04, Rink. p. II-2567
, 41 punktą).
Be to, Komisijos diskrecija ir šiuo klausimu jos gairėse nustatytos ribos iš esmės neužkerta kelio Sąjungos teismui neribotai naudotis jam priklausančia kompetencija, kuri jam suteikia teisę panaikinti, sumažinti ar padidinti Komisijos paskirtą baudą (žr. 2009 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
KME Germany ir kt. / Komisija
,
T-127/04, Rink. p. II-1167
, 37 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Nagrinėjamu atveju Komisija apskaičiavo visų kartelyje iki jo pabaigos dalyvavusių įmonių pardavimų vertę, atsižvelgdama į vidutinę apyvartą kartelio apimtose rinkose paskutinius trejus nepertraukiamus pažeidimo metus, t. y. 2002, 2003 ir 2004 m. Iškovė neginčija šio metodo, kuris, beje, ginčijamo sprendimo 634 punkte yra tinkamai motyvuotas Sąjungos plėtros 2004 m. poveikiu.
Ginčijamo sprendimo 640 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė grupės H&R „su pažeidimu susijusių“ prekių pardavimų vertę nuo 2002 m. iki 2004 m., kuri sudarė 26012309 EUR per metus. Atsiliepimo į ieškinį 79 punkte Komisija paaiškino, kad šį rezultatą ji gavo remdamasi 20594125 EUR apyvarta 2002 m., 18042804 EUR apyvarta 2003 m. ir 39400000 EUR apyvarta 2004 m.
Dėl nustatytos apyvartos 2002 ir 2003 m.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad visas bendrovių
Klaus Dahleke
,
Tudapetrol
ir
Hansen & Rosenthal
kapitalas priklauso keturiems tiems patiems fiziniams asmenims, t. y. H. šeimai. Nė viena iš šių trijų bendrovių neturi kitų dviejų bendrovių akcijų.
Klaus Dahleke
,
Tudapetrol
,
Hansen & Rosenthal
, šios dukterinė bendrovė
H&R Wax Company Vertrieb
ir bendrovė
H&R Sales
(
H&R ChemPharm
netiesioginė dukterinė bendrovė) ieškovės korespondencijoje su Komisija dažnai buvo apibrėžiamos kaip „prekybos bendrovės“. Minėtos „prekybos bendrovės“ buvo atsakingos už „gamybos bendrovių“, t. y.
H&R ChemPharm
ir jos dukterinių bendrovių, pagaminto parafino vaško pardavimą. Apskaičiuodama baudos dydį Komisija atsižvelgė „prekybos bendrovių“ pardavimų vertę.
Tudapetrol
ji skyrė atskirą baudą, apskaičiuotą remiantis šios apyvarta. Vis dėlto, nors
Klaus Dahleke
nebuvo nubausta ginčijamu sprendimu, jos apyvarta kartelio apimtose rinkose buvo pridėta prie
Hansen & Rosenthal
ir
H&R Wax Company Vertrieb
apyvartos. Už 2004 m. dar buvo pridėta ir
H&R Sales
pardavimų vertė. Ši sudėtinė pardavimų vertė buvo pagrindas apskaičiuojant
Hansen & Rosenthal
, jos dukterinei bendrovei
H&R Wax Company Vertrieb
ir
H&R ChemPharm
paskirtą baudą.
Dėl 2002 ir 2003 m. ieškovė iš esmės tvirtina, kad Komisija turėjo atsižvelgti į
Hansen & Rosenthal
ir jos dukterinės bendrovės
H&R Wax Company Vertrieb
apyvartą ir jokiu būdu nepridėti
Klaus Dahleke
, kuri nepriklausė tai pačiai įmonei, apyvartos.
Pirma, reikia išnagrinėti ieškovės Komisijai per administracinę procedūrą atsiųstus laiškus šiuo klausimu.
Savo 2005 m. gruodžio 8 d. laiške ieškovė nurodė, kad jos pagamintą parafino vašką nuo 2001 m. sausio 1 d. parduodavo daugiausia
H&R Wax Company Vertrieb
. Ji pridūrė, kad maži kiekiai taip pat buvo parduodami tam tikriems
Tudapetrol
,
Klaus Dahleke
ir
Hansen & Rosenthal
klientams.
2008 m. balandžio 23 d. laiške ieškovė nurodė gamybos bendrovių
H&R Chemisch-Pharmazeutische Spezialitäten GmbH
ir
H&R Ölwerke Schindler GmbH
apyvartą Sąjungos teritorijoje. Nors ieškovė atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktą klausimą atsisakė patikslinti kapitalo ryšius tarp jos ir šių bendrovių, iš bylos medžiagos matyti, kad šios dvi bendrovės pažeidimo laikotarpiu buvo jos tiesioginės arba netiesioginės dukterinės bendrovės.
Tame pačiame laiške ieškovė taip pat nurodė
H&R Wax Company Vertrieb
,
Hansen & Rosenthal
ir
Klaus Dahleke
apyvartą. Ji nurodė, kad pagrindinę
Klaus Dahleke
apyvartos dalį sudarė pajamos iš prekybos „gamybos bendrovių“, t. y. ieškovės dukterinių bendrovių
H&R Chemisch-Pharmazeutische Spezialitäten
ir
H&R Ölwerke Schindler
, prekėmis.
Jau šiame laiške ieškovė nurodė, kad tiksliausi duomenys yra apie prekybos bendrovių išorės apyvartą, t. y., kaip nurodyta šiame laiške, apie
H&R Wax Company Vertrieb
,
Klaus Dahleke
ir
Tudapetrol
apyvartą. Ji taip pat paaiškino, kad išorės apyvarta, t. y. prekybos bendrovių pardavimai, nebūtinai viršijo vidaus apyvartą, t. y. gamybos bendrovių apyvartą. Iš tikrųjų dalis gamybos bendrovių produkcijos kaip žaliava buvo parduodama kitoms grupės perdirbimo gamykloms, o likusi dalis – prekybos bendrovėms. Vis dėlto, net jei dalis prekybos bendrovių pardavimų buvo vykdomi grupės viduje siekiant patenkinti žaliavų poreikį, šių bendrovių apyvarta buvo padidinta parduodant kartelio apimamus produktus, kuriuos jos pirkdavo iš trečiųjų asmenų ir perparduodavo tretiesiems asmenims.
Todėl Komisija paprašė ieškovės pateikti daugiau paaiškinimų.
Savo 2008 m. liepos 3 d. laiške ieškovė nurodė tokią grupei H&R priklausančių bendrovių („išskyrus
Tudapetrol
“) apyvartą:
H&R Wax Company Vertrieb:
—
2002 m.: 19,78 mln. EUR,
—
2003 m.: 17,32 mln. EUR,
—
2004 m.: 17,88 mln. EUR.
Klaus Dahleke:
—
2002 m.: 0,29 mln. EUR,
—
2003 m.: 0,2 mln. EUR,
—
2004 m.: 0,16 mln. EUR.
Hansen & Rosenthal:
—
2002 m.: 0,52 mln. EUR,
—
2003 m.: 0,52 mln. EUR,
—
2004 m.: 0,86 mln. EUR.
Tame pačiame laiške ieškovė taip pat nurodė bendrą „prekybos bendrovių“ apyvartą, t. y.
H&R Wax Company Vertrieb
,
Klaus Dahleke
ir
Hansen & Rosenthal
apyvartos kartelio apimtose rinkose sumą:

2002 m.: 20,59 mln. EUR,

2003 m.: 18,04 mln. EUR,

2004 m.: 19 mln. EUR.
Tame pačiame laiške ieškovė taip pat paaiškino, kad tai grupės išorės apyvarta, į kurią neįskaičiuoti pardavimai grupėje.
Savo 2008 m. liepos 7 d. laiške ieškovė patvirtino jos jau 2008 m. liepos 3 d. laiške nurodytus (žr. šio sprendimo 233 punktą) bendros
H&R Wax Company Vertrieb
,
Hansen & Rosenthal Klaus Dahleke
apyvartos dydžius.
Pirma, reikia pažymėti, kad apyvarta, į kurią atsižvelgė Komisija už 2002 ir 2003 m., visiškai atitinka ieškovės 2008 m. liepos 3 ir 7 d. laiškuose pateiktus duomenis.
Taigi Komisija rėmėsi duomenimis, kuriuos ji gavo iš ieškovės apsikeitus laiškais arba telefonu, atsižvelgdama į pastabas dėl grupės vidaus pardavimų apyvartos ir prekybos bendrovių nupirkto parafino vaško perpardavimo tretiesiems asmenims apyvartos skirtumo.
Antra, reikia pažymėti, kad ieškovė visuose savo laiškuose, skirtuose šiam klausimui aptarti, t. y. 2008 m. balandžio 23 d., liepos 3 d. ir liepos 7 d. laiškuose, į grupės H&R apyvartą įtraukė ir
Klaus Dahleke
apyvartą. Be to,
Klaus Dahleke
(kartu su
H&R Wax Company Vertrieb
ir
Tudapetrol
) buvo paminėta 2008 m. liepos 3 d. ieškovės laiške kaip viena iš trijų prekybos įmonių, parduodančių produktus, kurie yra kartelio dalykas. Ieškovė savo laiškuose niekur nenurodė, kad, kaip ji mano, apskaičiuojant grupės H&R pardavimų vertę, nereikėtų atsižvelgti į
Klaus Dahleke
apyvartą. Priešingai, net paskutiniame savo laiške, t. y. 2008 m. liepos 7 d. laiške, ji nurodė tik bendrą „prekybos bendrovių“
H&R Wax Company Vertrieb
,
Hansen & Rosenthal
ir
Klaus Dahleke
apyvartą kiekvienais metais, nepaminėdama, kad pastarosios apyvartą reikėtų atimti iš jos nurodytų sumų.
Trečia, reikia pažymėti, kad ieškovės požiūris per administracinę procedūrą, susijęs su
Klaus Dahleke
pardavimų įtraukimu į pateiktus duomenis, kurio laikėsi ir Komisija, Bendrojo Teismo nuomone, yra pagrįstas noru neiškreipti H&R padaryto pažeidimo sunkumo. Ieškovė savo 2008 m. balandžio 23 d. laiške nurodė, kad
Klaus Dahleke
apyvartą „praktiškai sudarė tik“ grupės H&R „gamybos bendrovių“ pagamintų prekių pardavimas. Todėl jei iš ieškovės 2008 m. liepos 3 ir 7 d. laiškuose nurodytų sumų būtų atimta
Klaus Dahleke
apyvarta, dalis kartelio apimtos produkcijos, būtent grupės H&R pagamintas parafino vaškas, kurį parduoda ne
Hansen & Rosenthal
ar
H&R Wax Company Vertrieb
, o
Klaus Dahleke
, būtų neįvertinta.
Taigi atsižvelgdama į
Klaus Dahleke
apyvartą, kaip to norėjo ieškovė, kurios nuomone, skaičiuoti reikėjo remiantis grupės išorės apyvarta, Komisija laikėsi 2006 m. gairių 15 punkto, pagal kurį „siekdama nustatyti įmonės pardavimų vertę Komisija naudojasi geriausia turima šios įmonės informacija“. Taip Komisija apskaičiavo grupės H&R pardavimų vertę, kuri atspindėjo šios grupės padaryto pažeidimo sunkumą, kaip to reikalaujama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnį.
Reikia pridurti, kad naudodamasis savo neribota jurisdikcija Bendrasis Teismas detaliai išnagrinėjo Komisijos ir ieškovės susirašinėjimą šiuo klausimu per administracinę procedūrą, pateikdamas daug klausimų raštu ieškovei, kad ši paaiškintų tiekimo santykius tarp
Klaus Dahleke
ir ieškovei tiesiogiai arba netiesiogiai priklausančių „gamybos bendrovių“. Atsakymai į šiuos klausimus neįrodo Komisijos skaičiavimo klaidų. Reikia pridurti, kad tam tikri atsakymai buvo netikslūs, atsižvelgiant į bylos dokumentus ir pačios ieškovės pareiškimus per posėdį.
Antra, vis dėlto reikia išnagrinėti ieškovės tvirtinimą, kad
Klaus Dahleke
įtraukimas į įmonę H&R prieštarauja 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendime
Aristrain / Komisija
(
C-196/99 P, Rink. p. I-11005
) padarytoms išvadoms, nes H&R ir
Klaus Dahleke
nepriklauso tai pačiai įmonei. Pagal minėto sprendimo 98 ir 99 punktus vien aplinkybė, jog dviejų skirtingų bendrovių kapitalas priklauso vienam asmeniui ar vienai šeimai, nėra pakankamas įrodymas, kad šios dvi bendrovės sudaro vieną ekonominį vienetą, kas lemia, kad vienos jų veiksmai gali būti inkriminuojami kitai ir kad viena jų gali būti įpareigojama sumokėti baudą už kitą.
Reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju, priešingai nei 242 punkte minėtame Sprendime
Aristrain / Komisija
(98 ir 99 punktai) Teisingumo Teismo nagrinėtoje situacijoje, kalbama ne apie atsakomybės už
Klaus Dahleke
antikonkurencinius veiksmus priskyrimą grupei H&R ar konkrečiai ieškovei, o apie grupės H&R pardavimų vertės apskaičiavimą. Neginčijama, kad
Klaus Dahleke
apyvartą, susijusią su kartelio apimtomis prekėmis, „praktiškai sudarė tik“ grupės H&R „gamybos bendrovių“, kurios pačios dalyvavo kartelyje, 2002 ir 2003 m. pagaminto parafino vaško perpardavimas. Reikia priminti, kad, remiantis Bendrojo Teismo turima informacija, terminas „gamybos bendrovės“ apima ieškovę ir jos tiesiogines ir netiesiogines dukterines bendroves.
Atsižvelgimo į išorės apyvartą alternatyva būtų atsižvelgimas į „vidaus apyvartą“, taigi į grupės H&R bendrovių apyvartą, apimančią ir kartelio apimtų prekių pardavimą
Klaus Dahleke
. Pati ieškovė išreiškė norą, kad Komisija atsižvelgtų į grupės H&R išorės apyvartą, kuriai, jos nuomone, reikėjo priskirti dalį
Klaus Dahleke
apyvartos, nurodytos 2008 m. liepos 3 ir 7 d. laiškuose. Bet kuriuo atveju Bendrasis Teismas pateikė klausimą raštu dėl tiekimo ryšių tarp „gamybos bendrovių“ ir
Klaus Dahleke
. Tačiau ieškovė nepateikė jokios informacijos, kuri leistų Bendrajam Teismui pakeisti aptariamos situacijos vertinimą.
Todėl, kadangi 242 punkte minėtas Sprendimas
Aristrain / Komisija
susijęs su visiškai kitokia faktine situacija nei nagrinėjama šioje byloje, ieškovė negali pagrįstai remtis šiuo sprendimu.
Remdamasis tuo, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad Komisija nepažeidė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies, kai skaičiavo grupės H&R pardavimų vertę atsižvelgdama į ieškovės 2008 m. liepos 3 ir 7 d. laiškuose pateiktą informaciją ir neatimdama
Klaus Dahleke
apyvartos.
Be to, remdamasis šalių pateiktais įrodymais Bendrasis Teismas mano, kad apskaičiuota 2002 m. ir 2003 m. pardavimų vertė tinkamai atspindi ieškovės padaryto pažeidimo sunkumą.
Taigi šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl 2004 m. apyvartos apskaičiavimo ir atsižvelgimo į „užsienio bendroves“ ir
H&R ESP International
Ginčijamame sprendime Komisija išdėstė tai:
„<…>
(636)
H&R/Tudapetrol
tvirtina, kad jos atveju 2004 m. negalima remtis kaip referenciniais metais, nes 2004 m. skaičiai apima bendrovės
H&R ESP International
, kuri buvo įsigyta tik 2004 m. sausio 1 d., apyvartą. Įsigijimas leido daugiau nei dvigubai padidinti bendrą apyvartą, kuri,
H&R/Tudapetrol
nuomone, neatspindi situacijos pažeidimo laikotarpiu. Be to,
H&R/Tudapetrol
tvirtina, kad
H&R ESP International
gamybos infrastruktūros yra iš dalies nenaudojamos gaminant su pažeidimu susijusius produktus.
(637)
Šie argumentai turi būti atmesti. Bet koks apyvartos padidėjimas vertinamais metais nedraudžia naudoti šių metų kaip bazės apskaičiuojant baudos [dydį]. Tai, kad
H&R/Tudapetrol
padalinių veikla nebuvo susijusi su pažeidimo apimtais produktais, matyti iš bazinio baudų dydžio, kurį apskaičiuojant nebuvo atsižvelgta į su šiais produktais susijusią pardavimų vertę. Kaip nurodyta 634 konstatuojamojoje dalyje, Komisija dėl kitų priežasčių H&R atveju naudos vidutinę 2002, 2003 ir 2004 m. pardavimų vertę kaip pagrindą apskaičiuojant baudos [dydį].“
Atsiliepime į ieškinį Komisija paaiškino, kaip ji, atsižvelgdama į ieškovės 2008 m. balandžio 23 d. laiško 2 ir 12 puslapiuose pateiktus duomenis, gavo 39,4 mln. EUR sumą, nustatytą kaip įmonės H&R pardavimų vertę 2004 m.
Remiantis šio laiško 2 puslapio pirmoje skiltyje pateiktais duomenimis, grupės apyvarta 2004 m. iš keturių atitinkamų parafino vaško kategorijų sudarė 27,5 mln. EUR; iš šios sumos Komisija atėmė
Tudapetrol
apyvartą (1,2 mln. EUR). Taip pirmajame etape Komisija nustatė 26,3 mln. EUR apyvartą.
Tada Komisija pridėjo „užsienio bendrovių“ apyvartą, sudarančią 9,2 mln. EUR (2008 m. balandžio 23 d. laiško 12 puslapio pirma skiltis), ir
H&R Ölwerke Schindler
apyvartą, sudarančią 3,9 mln. EUR (to paties laiško 12 puslapio antras stulpelis). Šias sumas prie nustatytos 26,3 mln. EUR grupės H&R apyvartos, Komisijos nuomone, buvo galima pagrįstai pridėti, nes 2008 m. balandžio 23 d. laiške, būtent 1 ir 12 puslapiuose, ieškovė pakartotinai pažymėjo, kad, jos nuomone, nei „užsienio bendrovių“ apyvarta, nei
H&R Ölwerke Schindler
apyvarta iš
H&R Sales
pardavimų nebuvo Komisijos prašymo pateikti informacijos dalykas, nes šios bendrovės nedalyvavo darant pažeidimą.
Todėl pridėdama „užsienio bendrovių“ apyvartą (9,2 mln. EUR) ir
H&R Ölwerke Schindler
apyvartą (3,9 mln. EUR) prie pirminės 26,3 mln. EUR sumos Komisija nustatė, kad 2004 m. grupės H&R apyvarta, susijusi su kartelio apimtais produktais, sudarė 39,4 mln. EUR.
Ieškovė nurodo tris kaltinimus, kuriais ginčija šį apskaičiavimą. Pirma, ji tvirtina, kad į „užsienio bendrovių“ ir
H&R Sales
paradavimų vertę neturėtų būti atsižvelgta, nes šios bendrovės nedalyvavo kartelyje. Antra, ji mano, kad taip apskaičiuota pardavimų vertė neatspindi jos padaryto pažeidimo ekonominės svarbos. Trečia, Komisija prie grupės H&R pardavimų vertės du kartus pridėjo atitinkamą „užsienio bendrovių“ apyvartą.
– Dėl „užsienio bendrovių“ ir
H&R Sales
apyvartos pridėjimo apskaičiuojant pardavimų vertę 2004 m.
Ieškovė tvirtina, kad atitinkama „užsienio bendrovių“ ir
H&R Sales
apyvarta neturėtų būti įtraukta į H&R pardavimų vertę, nes šios bendrovės buvo įsigytos tik 2004 m. ir joms nebuvo pateiktas joks kaltinimas dėl dalyvavimo kartelyje. Bet kuriuo atveju Komisija turėjo neatsižvelgti į perdirbimo gamyklų, kurios negamina parafino vaško, apyvartą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis 2006 m. gairių 13 punktu, nustatydama skirtinos baudos bazinį dydį Komisija atsižvelgia į įmonės tiesiogiai ar netiesiogiai su pažeidimu susijusių prekių ar paslaugų pardavimų, vykdytų atitinkamoje geografinėje zonoje, esančioje EEE teritorijoje, vertę.
Be to, pagal teismų praktiką pardavimų vertė, į kurią reikia atsižvelgti, apskaičiuojama ne pagal realiai pažeidimo paveiktų produktų apyvartą, o pagal bendrą pažeidimą dariusios įmonės, kaip ji suprantama pagal EB 81 straipsnį, apyvartą pažeidimo paveiktoje rinkoje (žr. 2011 m. birželio 16 d. Bendrojo Teismo sprendimo
Putters International / Komisija
,
T-211/08, Rink. p. II-3729, 59
–61 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Todėl vienintelė aplinkybė, kad „užsienio bendrovės“ ir
H&R Sales
nedalyvavo kartelyje iki 2004 m., neturi reikšmės aplinkybei, kad šios bendrovės 2004 m., kai jas įsigijo grupė H&R, tapo kartelyje dalyvavusios įmonės dalimi. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pranešime apie kaltinimus, visų pirma jo 261–264 punktuose, Komisija apibūdino grupę H&R kaip įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, ir kad ieškovė atsakydama į minėtą pranešimą neginčijo tokio kvalifikavimo.
Be to, šioje byloje dvi grupės H&R bendrovės, t. y.
H&R Wax Company Vertrieb
ir
H&R ChemPharm
, 2004 m. tiesiogiai dalyvavo kartelyje, nes G. ir H., kurie 2004 m. ėjo pareigas minėtose bendrovėse, dalyvavo techniniuose susitikimuose.
Bendrasis Teismas pateikė ieškovei klausimus raštu, kad ji atskleistų „užsienio bendrovių“ pavadinimus ir „kapitalo ryšius tarp minėtų bendrovių,
H&R Ölwerke Schindler
,
ESP International
,
H&R Sales
ir grupės H&R“, kad būtų galima suprasti šių bendrovių vietą grupės H&R struktūroje.
Atsakydama į šį klausimą ieškovė aiškiai neigė turinti „užsienio bendrovių“ akcijų ir nenurodė šių bendrovių pavadinimų.
Ji taip pat neigė turinti
H&R Ölwerke Schindler
,
ESP International
ir
H&R Sales
akcijų. Šis atsakymas yra akivaizdžiai neteisingas, kaip tai pati ieškovė pripažino per posėdį, susipažinusi su Bendrojo Teismo turimais įrodymais. Iš tikrųjų
ESP International
visiškai priklauso ieškovei, o
H&R Ölwerke Schindler
yra pirmajai visiškai priklausanti dukterinė bendrovė. Galiausiai 2004 m.
H&R Sales
buvo
H&R Ölwerke Schindler
visiškai priklausanti dukterinė bendrovė. Taigi kalbama apie bendroves, kurios nagrinėjamu laikotarpiu visiškai priklausė ieškovei.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškovė neįrodė, kad Komisija būtų padariusi kokią nors klaidą, kai, norėdama apskaičiuoti 2004 m. pardavimų vertę, į grupės H&R pardavimų vertę įtraukė „užsienio bendrovių“ ir
H&R Sales
pardavimų vertę.
Be to, ieškovė negali pagrįstai tvirtinti, kad Komisija įtraukė ir perdirbimo gamyklų, kurios negamina parafino vaško, apyvartą. Iš tikrųjų, kaip aiškiai matyti iš Komisijos atsiliepime į ieškinį pateiktų paaiškinimų, ji 26,3 mln. EUR sumą gavo sudėjusi tik keturias parafino vaško kategorijas (kietą hidrorafinuotą parafiną, kietą nehidrorafinuotą parafiną, parafino vašką ir hidrorafinuotus vaško produktus), nurodytas ieškovės 2008 m. balandžio 23 d. laiško 2 puslapio pirmoje skiltyje, tačiau neatsižvelgė į šlamą ir perdirbimo gamyklų apyvartą. Ji taip pat pasielgė ir kalbant apie minėto laiško 12 puslapio pirmoje ir antroje skiltyje pateiktus duomenis („užsienio bendrovių“ ir
H&R Sales
pardavimų vertė).
Taigi Komisija, H&R pardavimų vertę 2004 m. nustatydama pagal visą šiai įmonei priklausančių bendrovių apyvartą kartelio apimtoje rinkoje, nepažeidė 2006 m. gairių, taikytinos teismų praktikos ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies. Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
– Dėl pardavimų vertės vidurkio referenciniu laikotarpiu padidinimo pridedant 2004 m. įsigytų bendrovių apyvartą
Ieškovė mano, kad dėl to, jog buvo atsižvelgta į 2004 m. įsigytų bendrovių apyvartą, nustatyta pardavimų vertė, apskaičiuota kaip pardavimų verčių 2002–2004 m. vidurkis, neatspindi pažeidimo apimties.
Reikia pažymėti, kad susijungimas su ūkio vienetu, nedalyvavusiu darant pažeidimą iki koncentracijos, ar tokio vieneto įsigijimas gali turėti įtakos pardavimų vertės apskaičiavimui, kai pardavimų vertė po koncentracijos, atsižvelgiant į visą dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, nėra „tinkama pakaitinė vertė, parodanti ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos pažeidime dalyvaujančios įmonės reikšmę“, kaip tai suprantama pagal 2006 m. gairių 6 punktą (žr. šio sprendimo 217 punktą).
Nagrinėjamu atveju Komisija kaip referencinį laikotarpį, kuriuo remiantis apskaičiuojama pardavimų vertė, pasirinko trejus nepertraukiamus
H&R ChemPharm
dalyvavimo darant pažeidimą metus (2002–2004 m.). Pirmasis laikotarpis, kuriam taikytina referencinio laikotarpio pardavimų vertė (laikotarpis nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d.), yra laikotarpis iki įsigijimo, todėl jo atžvilgiu reprezentatyvi yra 2002 ir 2003 m. pardavimo vertė. Antrasis laikotarpis, kuriam taikytina referencinio laikotarpio pardavimo vertė (laikotarpis nuo 2005 m. sausio 1 d. iki 2005 m. balandžio 28 d.), yra laikotarpis po įsigijimo, todėl jo atžvilgiu reprezentatyvi yra 2004 m. pardavimų vertė.
Todėl, atsižvelgdamas į konkrečias šios bylos aplinkybes, Bendrasis Teismas mano, kad grupės H&R 2002–2004 m. vidutinė pardavimų vertė yra „tinkama pakaitinė vertė, parodanti ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos pažeidime dalyvaujančios įmonės reikšmę“ visu
H&R ChemPharm
dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpiu.
Taigi šį kaltinimą reikia atmesti.
Reikia pridurti, kad savo 2014 m. liepos 11 d. sprendime susijusioje byloje T‑540/08
Esso ir kt. / Komisija
Bendrasis Teismas sumažino
Esso Société anonyme française
paskirtą baudą, kad būtų įvertinta tai, jog įmonės
ExxonMobil
, kuriai priklausė minėta bendrovė, pardavimų vertė beveik padvigubėjo 1999 m. susijungus
Exxon
ir
Mobil
, o pardavimų vertė, apskaičiuota atsižvelgiant tik į pardavimus po susijungimo 2000–2002 m., buvo taikoma ir 1992–1999 m. laikotarpiui, per kurį tik
Mobil France
dalyvavo kartelyje.
Todėl bylos, kurioje buvo priimtas Sprendimui
Esso ir kt. / Komisija
(minėtas šio sprendimo 271 punkte), faktinė situacija iš esmės skiriasi nuo šios bylos, nes minėtoje byloje
ExxonMobil
pardavimų vertė po susijungimo nėra „tinkama pakaitinė vertė, parodanti ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos pažeidime dalyvaujančios įmonės reikšmę“ visu
Esso Société anonyme française
daryto pažeidimo laikotarpiu.
– Dėl tariamo „užsienio bendrovių“ apyvartos pridėjimo du kartus
Ieškovė tvirtina, kad Komisija du kartus atsižvelgė į „užsienio bendrovių“ 9,2 mln. EUR apyvartą. Ji tvirtina, kad skirtumas tarp 2008 m. balandžio 23 d. laiško 2 puslapio pirmoje skiltyje nurodytų duomenų (27,5 mln. EUR), apimančių
ESP International
, ir antros skilties duomenų (18,3 mln. EUR) be
ESP International
yra lygiai 9,2 mln. EUR. Taigi Komisija du kartus atsižvelgė į
ESP International
apyvartą.
Dublike ieškovė nurodo:
„51
Vis dėlto, net jei būtų atsižvelgta į [užsienio] bendroves (t. y.
ESP International
) ir H&
R Sales GmbH
2004 m. <…>, skaičiai, kuriais rėmėsi Komisija, yra neteisingi ir per dideli. Iš tikrųjų Komisija per klaidą du kartus pridėjo [užsienio] bendrovių apyvartą. Teisingas skaičius už 2004 m. būtų 26,3 mln. EUR su [užsienio] bendrovėmis ir 30,2 mln. EUR dar pridedant ir
H&R Sales
. 39,4 mln. EUR suma už 2004 m., kuria rėmėsi [Komisija], niekaip nesusidaro. Tai matyti iš toliau pateikiamų vertinimų.
Į tarpinę 26,3 mln. EUR sumą [, išplaukiančią iš 2008 m. balandžio 23 d. laiško 2 puslapio pirmos skilties,] jau įtraukta [užsienio] bendrovių apyvarta, sudaranti 9,2 mln. EUR, kaip tai aiškiai matyti iš [minėto laiško]. Taigi [Komisija] padarė klaidą <…> prie šios sumos dar kartą pridėdama 9,2 mln. EUR sumą už [užsienio] bendroves, taip padvigubindama šią apyvartos dalį. Taigi, net atsižvelgdama į [užsienio] bendroves [Komisija] galėjo pagrįstai nustatyti tik 26,3 mln. EUR sumą. Jei prie šios sumos būtų pridėta
H&R Sales GmbH
apyvarta, pardavimų vertė sudarytų 30,2 mln. EUR, jokiu būdu ne 39,4 mln. EUR.“
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškovės vykstant procesui nurodyti argumentai negali būti suderinti su jos per administracinę procedūrą pateikta informacija, kuri pridėta prie Bendrajame Teisme nagrinėjamos bylos.
Pirma, reikia pažymėti, kad atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ieškovė nurodė, jog H&R pardavimų vertė parafino vaško rinkoje (neatsižvelgiant į
Tudapetrol
pardavimus ir vaško emulsijos ar šlamo pardavimus) 2004 m. sudarė 38,99 mln. EUR, t. y. skaičius, kuris beveik sutampa su Komisijos apskaičiuotuoju (39,4 mln. EUR).
Antra, ieškovė posėdyje su bylas nagrinėjančiu pareigūnu taip pat nurodė, kad įsigijus naują naftos perdirbimo gamyklą Hamburge-Noihofe (Vokietija), priklausiusią
H&R Ölwerke Schindler
, jos apyvarta su „parafino produktais“ susijusiose rinkose išaugo beveik 2,5 karto. Duomenų šiuo klausimu ji taip pat pateikė savo 2005 m. gruodžio 8 d. laiške. Jos nuomone, dėl naujų gamybos pajėgumų įsigijimo 2004 m. jos parduodamo parafino vaško mastas išaugo nuo 43000 t 2003 m. iki 84400 t 2004 m. Ji taip pat pažymėjo, kad šių produktų kainos pakilo 2004 m.
Tačiau, remiantis ieškovės tvirtinimu per teismo procesą, grupės H&R pardavimų vertė išaugo tik nuo 24107000 EUR 2003 m. iki 26300000 EUR 2004 m. Šis padidėjimas neatitinka gamybos ir pardavimų padidėjimo, kurį nulėmė naftos perdirbimo gamyklos Hamburge-Noihofe įsigijimas, ir akivaizdžiai prieštarauja informacijai, kurią ieškovė pateikė atsakydama į pranešimą apie kaltinimus.
Trečia, reikia pažymėti, jog yra rimtų abejonių dėl ieškovės tvirtinimo, kad „užsienio bendrovės“ idealiai atitinka bendrovę
H&R ESP International
.
Savo 2005 m. gruodžio 8 d. laiške ieškovė nurodė, kad
ESP International
yra patronuojančioji bendrovė, kuriai visiškai priklauso
H&R Ölwerke Schindler
. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad
H&R Ölwerke Schindler
ir
ESP International
yra pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės, o šių bendrovių gamykla yra Hamburge-Noihofe.
Bendrasis Teismas negali suvokti priežasčių, dėl kurių ieškovė pasirinko terminą „užsienio bendrovės“ norėdama pateikti pardavimų vertę vienos
H&R ESP International
, kuri yra pagal Vokietijos teisę įsteigta įmonė ir kurios gamykla taip pat yra Vokietijoje.
Be to, kaip teisingai pažymėjo Komisija, ieškovė savo įvairiuose laiškuose, kuriuos ji išsiuntė per administracinę procedūrą, niekada nenurodė, kad
H&R ESP International
atitinka sąvoką „užsienio bendrovės“ ar į ją patenka. Atvirkščiai, 2008 m. balandžio 23 d. laiško 1 puslapyje „užsienio bendrovės“ ir
H&R ESP International
pristatomos atskirai, taip leidžiant manyti, kad kalbama apie du atskirai vertinamus subjektus. Be to, minėtame laiške ieškovės nurodytos priežastys, dėl kurių Komisija neturėtų atsižvelgti į šių bendrovių pardavimų vertę, taip pat skiriasi. Kalbėdama apie „užsienio bendroves“ ieškovė tvirtina, kad jos nėra „įtrauktos į tyrimą“, o kalbėdama apie
H&R ESP International
ji pažymi, jog ši bendrovė buvo įsigyta tik 2004 m., todėl „taip išaugo apyvarta“.
2005 m. gruodžio 8 d. laiške ieškovė taip pat mini
H&R Ölwerke Schindler
, kuri valdo naftos perdirbimo gamyklas užsienyje, „seserines bendroves“. Be to, remiantis
H&R Wasag
2004 m. veiklos ataskaita, veiklą, susijusią su naftos perdirbimo produktais, iš bendrovės BP Vokietijoje įsigijo
H&R Ölwerke Schindler
, o Nyderlanduose –
H&R ESP Nuth B.V
. Taip pat savo 2008 m. liepos 7 d. laiške ieškovė pažymėjo, kad užsienio bendrovių, esančių Corryton ir Čorlyje (Jungtinė Karalystė), apyvarta, susijusi su parafino vašku, 2004 m. remiantis pirminiais vertinimais sudarė 8,6 mln. EUR. Ši informacija rodo, kad grupei H&R priklausė užsienio bendrovės, o ne tik
H&R ESP International
, įsteigta Vokietijoje.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad ieškovė negali pagrįstai kaltini Komisijos, kad ši prie pirminės 26,3 mln. EUR sumos pridėjo ir
H&R ESP International
, ir „užsienio bendrovių“ pardavimų vertę. Atvirkščiai, reikia nuspręsti, jog apskaičiuodama 2004 m. pardavimų vertę Komisija laikėsi šio sprendimo 218 punkte minėtų 2006 m. gairių 15 ir 16 punktų.
Antra, ieškovė negali pagrįstai remtis aplinkybe, kad pardavimų vertės detalus apskaičiavimas pateiktas ne ginčijamame sprendime, o Komisijos atsiliepime į ieškinį. Viena vertus, Komisija rėmėsi duomenimis, kuriuos jai per administracinę procedūra pateikė pati ieškovė, ir gavo sumą, kuri iš esmės atitinka ieškovės atsakant į pranešimą apie kaltinimus ir bylas nagrinėjančiam pareigūnui pateiktą informaciją. Kita vertus, būtent tam, kad leistų ieškovei du kartus pateikti savo nuomonę raštu dėl atsiliepimo į ieškinį turinio, Bendrasis Teismas aiškiai pasiūlė ieškovei raštu atsakyti į Komisijos tripliką dėl ieškinio trečiojo pagrindo.
Trečia, reikia pažymėti, kad vykstant teismo procesui Bendrasis Teismas pateikė ieškovei daug klausimų raštu, stengdamasis išsiaiškinti faktinę situaciją.
Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas aiškiai paprašė ieškovės nurodyti „užsienio bendroves“. Vis dėlto ieškovė atsisakė nurodyti, kokios tai bendrovės, nors pati prašė panaikinti ar pakeisti ginčijamą sprendimą, remiantis argumentais, kurių nebuvo galima vertinti, nežinant minėtų bendrovių pavadinimų. Be to, ieškovė taip pat nepatikslino ryšių tarp „užsienio bendrovių“,
ESP International
,
H&R Ölwerke Schindler
,
H&R Sales
ir jos pačios ir neigė, kad tai yra jos dukterinės bendrovės.
Reikia pridurti, kad priežastys, dėl kurių ieškovė dubliko 51 punkte subsidiariai paprašė prie 2008 m. balandžio 23 d. laiško 2 puslapio pirmoje skiltyje nurodytos 26,3 mln. EUR sumos pridėti
H&R Sales
apyvartą, yra neaiškios. Minėtame laiške ieškovė nurodė, kad
H&R Ölwerke Schindler
apyvarta buvo
H&R Sales
apyvarta, pažymėdama, kad „OWS (
H&R Sales GmbH
) prekybos, mūsų supratimu, [neapėmė] prašymas pateikti informaciją“. Vis dėlto savo 2005 m. gruodžio 8 d. laiške ieškovė nurodė, kad
H&R Ölwerke Schindler
buvo
ESP International
visiškai priklausanti dukterinė bendrovė. Todėl neįmanoma suprasti priežasčių, kodėl ieškovė subsidiariai siūlo prie 26,3 mln. EUR sumos pridėti
ESP International
dukterinės bendrovės apyvartą, nors iš principo ji priešinasi, kad prie minėtis sumos būtų pridėta „užsienio bendrovių“, kurias dublike ji susieja su
ESP International
, apyvarta.
Atsižvelgiant į visa tai, kas buvo išdėstyta, visų pirma šio sprendimo 276 ir 277 punktuose, negalima kaltinti Komisijos padarius klaidą ginčijamame sprendime nustatant 2004 m. pardavimų vertę. Todėl šis ieškovės kaltinimas turi būti atmestas, kiek juo siekiama iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą.
Be to, ieškovės pretenzijos, kuriomis ji siekia, kad Bendrasis Teismas įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją pakeistų baudos dydį, taip pat turi būti atmestos. Iš tikrųjų išsamiai išnagrinėjęs jam pateiktą šios bylos medžiagą, Bendrasis Teismas mano, kad ieškovės argumentai ir jos pateikta informacija neleidžia imtis tokio keitimo, o byloje esantys įrodymai, paminėti visų pirma šio sprendimo 276 ir 277 punktuose, leidžia konstatuoti, kad Komisijos nustatyta 2004 m. pardavimų vertė tinkamai atspindi ieškovės padaryto pažeidimo sunkumą.
Iš to matyti, kad šis kaltinimas turi būti atmestas, todėl turi būti atmestas ir visas trečiasis ieškinio pagrindas.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies pažeidimu, nes apskaičiuojant baudos dydį buvo padaryta vertinimo klaidų
Subsidiariai pateiktas ketvirtasis ieškinio pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies pažeidimu, nes buvo padaryta vertinimo klaidų, kurios turėjo įtakos baudos dydžiui. Jį sudaro trys dalys. Pirma, ieškovė ginčija 2006 m. gairių taikymą. Antra, ji mano, kad 17 % pardavimų vertės dalis, nustatyta pagal 2006 m. gairių 21 ir 25 punktus, yra nulemta klaidingo vertinimo, ir yra pažeidžiamas proporcingumo principas. Trečia, ji mano, kad jai skirtos baudos dydis yra neproporcingas ir diskriminacinis atsižvelgiant į jos dydį. Bendrojo Teismo ji iš esmės prašo pakeisti ginčijamą sprendimą ir sumažinti jai paskirtos baudos dydį.
Dėl 2006 m. gairių taikymo
Ieškovė tvirtina, kad baudos apskaičiavimas yra neteisėtas, nes Komisija rėmėsi 2006 m. gairėmis, o ne gairių 1998 m. redakcija [Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi metodo gairės (
OL C 9, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171)], todėl bauda buvo apskaičiuota daug didesnė, nes buvo taikytas dauginimo koeficientas, atitinkantis dalyvavimo darant pažeidimą metų skaičių. Ji mano, kad buvo pažeistas baudžiamosios teisės nuostatų negaliojimo atgaline data principas, nes tuo metu, kai buvo padarytas pažeidimas, 2006 m. gairės dar negaliojo. Be to, Komisija priimdama gaires pažeidė savarankiško savo diskrecijos apribojimo principą ir teisėtų lūkesčių, kurių ūkio subjektams kėlė minėtos gairės, principą.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad tai, jog Komisija anksčiau už tam tikros rūšies pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai neperžengiant Reglamente Nr. 1/2003 nustatytų ribų padidinti baudų, jei to reikia Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti, tačiau veiksmingas Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų dydį prie šios politikos poreikių (73 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. / Komisija
109 punktas; 242 punkte minėto Sprendimo
Aristrain / Komisija
81 punktas ir 40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
169 punktas).
EB 81 ir 82 straipsniais Komisijai pavesta priežiūros funkcija apima ne tik užduotį nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti už juos sankcijas, bet ir pareigą vykdyti bendrą politiką, siekiant taikyti konkurencijos srityje Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti įmonių elgesį (73 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. / Komisija
105 punktas ir 40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
170 punktas).
Tačiau ūkio subjektai negali pagrįstai tikėtis, jog bus išlaikyta esama padėtis, kurią Komisija gali pakeisti įgyvendindama savo diskreciją, kurią ji turi pagal EB 81 ir 82 straipsnius, ir, konkrečiai kalbant, apibrėždama konkurencijos politiką (žr. 40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
171 ir 172 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Konkrečiai kalbant, įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią gali būti paskirta bauda, negali turėti teisėtų lūkesčių, jog Komisija neviršys anksčiau skirtų baudų lygio arba taikys tą patį baudų apskaičiavimo metodą (40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
228 punktas).
Todėl šios įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo atveju gali nuspręsti pakelti baudų lygį, palyginti su anksčiau taikytomis baudomis. Tai pasakytina ne tik apie atvejus, kai Komisija pakelia baudų lygį skirdama baudas individualiais sprendimais, bet ir kai baudos padidinamos konkrečiais atvejais, taikant tokias visuotines elgesio taisykles kaip gairės (40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
229 ir 230 punktai).
Todėl 1998 m. gairių pakeitimą nauju baudų apskaičiavimo metodu, įtvirtintu 2006 m. gairėse, jei darytume prielaidą, kad dėl šio metodo skiriamų baudų lygis padidėjo, kartelio dalyvės galėjo protingai numatyti, atsižvelgdamos į kartelio įgyvendinimo laikotarpį. Todėl ginčijamame sprendime taikydama 2006 m. gaires pažeidimams, padarytiems iki jų priėmimo, Komisija nepažeidė nei negaliojimo atgaline data, nei teisėtų lūkesčių principų (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
231 ir 232 punktus).
Galiausiai reikia pažymėti, kad ieškovės pateiktas Komisijos savarankiško savo diskrecijos apribojimo priimant gaires principo išaiškinimas neatitinka teismų praktikos. Iš tikrųjų, jei Komisija privalėtų taikyti gaires, galiojusias pažeidimo darymo laikotarpiu, kuris šiuo atveju tęsėsi trylika metų, dėl tokios prievolės netektų prasmės šio sprendimo 294 punkte nurodytoje teismų praktikoje pripažinta Komisijos teisė baudos apskaičiavimo metodus pritaikyti atsižvelgiant į jos pareigą veiksmingai taikyti Sąjungos konkurencijos taisykles.
Šio vertinimo negali paneigti ieškovės argumentai, grindžiami 2003 m. balandžio 3 d. Bendrojo Teismo sprendimu
Royal Philips Electronics / Komisija
(
T-119/02, Rink. p. II-1433
). Iš minėto sprendimo 242 punkto ieškovė padarė išvadą: „Kadangi gairės skirtos teisės subjektams ir sukuria pasitikėjimą Komisija, jos vaidina garantinį vaidmenį.“ Tačiau toje aptariamo sprendimo vietoje, į kurią daro nuorodą ieškovė, nekalbama nei apie teisėtus lūkesčius, nei apie garantinį vaidmenį, nes tik nurodoma, kad Komisijos pranešimas, susijęs su korekcinėmis priemonėmis, priimtinomis pagal Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 4064/89 ir Komisijos reglamentą (EB) Nr. 447/98 (
OL C 68
, 2001, p. 3), „nėra neturintis jokios privalomosios teisinės galios“ ir kad „Komisijai yra privalomi pranešimai, kuriuos ji priima koncentracijų kontrolės srityje, jei jais nenukrypstama nuo Sutarties normų ir Reglamento Nr. 4064/89“.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, jog koncentracijų srityje šalys gali prisiimti įsipareigojimus, kad koncentracija būtų suderinama su vidaus rinka ir kad dėl to Komisija leistų šią koncentraciją. Todėl šio sprendimo 301 punkte minimo pranešimo vaidmuo yra nukreiptas į sąžiningas ir jokio pažeidimo, kalbant apie prisiimtus įsipareigojimus, kad būtų pasiektas teigiamas rezultatas per Komisijos administracinę procedūrą, nepadariusias įmones. Taigi šių įmonių situacija negali būti prilyginta situacijai įmonių, kurios dalyvavo pagal EB 81 straipsnį aiškiai draudžiamame kartelyje.
Taip pat reikia pažymėti, kad baudų dydžio apskaičiavimo gairių tikslas yra užtikrinti Komisijos sprendimais skiriamų piniginių sankcijų skaidrumą, objektyvumą ir nediskriminacinį pobūdį, nesumažinant šių sankcijų atgrasomojo pobūdžio.
Konkurencijos teisės srityje, priešingai nei baudžiamosios teisės atveju, tiek nauda iš neteisėtos veiklos, tiek sankcijos už ją yra piniginio pobūdžio, kaip ir pažeidėjų, kurie vykdydami veiklą, beje, laikosi ekonominės logikos, motyvai. Todėl galimybė daugiau ar mažiau tiksliai nuspėti baudos, skirtinos už dalyvavimą neteisėtame kartelyje, dydį labai pakenktų Sąjungos konkurencijos politikos veiksmingumui, nes pažeidimų darančios įmonės galėtų tiesiogiai palyginti savo neteisėtos veiklos kainą ir naudą ir atsižvelgti į galimybę tokią veiklą nustatyti, taigi jie galėtų pamėginti užtikrinti šios veiklos pelningumą (šiuo klausimu žr. 220 punkte minėtų sprendimų
Degussa / Komisija
83 punktą ir
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik / Komisija
45 punktą).
Remiantis pirmiau išdėstytomis aplinkybėmis šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl proporcingumo principo pažeidimo ir vertinimo klaidos nustatant 17 % koeficientą tiek dėl pažeidimo sunkumo, tiek atgrasymo tikslu
Ginčijamo sprendimo 651 konstatuojamojoje dalyje apibrėžusi pažeidimo geografinę apimtį Komisija skyriaus „Išvados dėl sunkumo“ 653 konstatuojamojoje dalyje aptarė pažeidimo sunkumą:
„<…>
(651)
Kalbant apie geografinę apimtį, pažeidimas apėmė visą EEE, nes aptariamos įmonės [parafino vašką] parduodavo visose EEE šalyse <…>
(653)
Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, pirmiau aptartus su pažeidimo pobūdžiu ir geografiniu plotu susijusius kriterijus, ENI ir
H&R‑Tudapetrol
pardavimų vertei taikytina procentinė dalis lygi 17 %. Įrodyta, kad
ExxonMobil
, MOL,
Repsol
, RWE,
Sasol
,
Shell
ir
Total
padarytas vienas ir tęstinis pažeidimas, susijęs, be kita ko, ir su klientų, ir (arba) rinkos pasidalijimu. Rinkos ir klientų pasidalijimas dėl savo pobūdžio priskiriami prie didžiausių konkurencijos apribojimų, nes dėl šių veiksmų susilpninama arba panaikinama konkurencija tam tikrose rinkose ar dėl tam tikrų klientų <...> Dėl tokio papildomo sunkumo
ExxonMobil
, MOL,
Repsol
, RWE,
Sasol
,
Shell
ir
Total
atžvilgiu pardavimų vertei taikytina procentinė dalis lygi 18 % <…>“
Ieškovė tvirtina, kad Komisija pažeidė proporcingumo principą ir padarė vertinimo klaidą, kai dėl pagrindinio pažeidimo epizodo nustatė 17 % koeficientą tiek kalbant apie pažeidimo sunkumą pagal 2006 m. gairių 21 punktą, tiek atgrasymo tikslu pagal tų pačių gairių 25 punktą. Iš tikrųjų įmonėms, dalyvavusioms ir pažeidimo epizode, susijusiame su rinkų ir klientų pasidalijimu, nustatytas koeficientas sudarė tik 18 %. Tik vieno procento skirtumas šiuo atveju proporcingai neatskleidžia sunkumo skirtumo. Todėl ieškovė prašo, kad Bendrasis Teismas padidintų skirtumą tarp 17 % ir 18 % koeficientų, sumažinant pirmąjį, t. y. koeficientą, taikytą įmonių, kurios kaip ieškovė, dalyvavo tik pagrindiniame pažeidimo epizode, pardavimų vertei.
Pagal teismų praktiką iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 3 dalies išplaukia, kad bausmės griežtumas turi atitikti padarytą nusikalstamą veiką, o pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį, nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Baudos proporcingumo ir adekvatumo principų taikymas taip pat reiškia, kad skirtos baudos dydis turi būti proporcingas pažeidimo sunkumui ir trukmei (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. / Komisija
,
T-202/98, T-204/98 ir T-207/98, Rink. p. II-2035
, 106 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Jungbunzlauer / Komisija
,
T-43/02, Rink. p. II-3435
, 226 punktą).
Visų pirma proporcingumo principas reiškia, kad Komisija privalo nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius taikyti nuosekliai ir objektyviai pateisinamai (308 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer / Komisija
226–228 punktai ir 2010 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Amann & Söhne ir Cousin Filterie / Komisija
,
T-446/05, Rink. p. II-1255
, 171 punktas).
Be to, nustatant baudos dydį, remiantis teismų praktika turi būti atsižvelgiama į tokius objektyvius požymius, kaip antikonkurencinių veiksmų turinys ir trukmė, jų skaičius ir intensyvumas, paveiktos rinkos dydis ir žala viešajai ekonominei tvarkai. Taip pat nagrinėjant reikia atsižvelgti į atsakingų įmonių santykinę svarbą, rinkos dalį ir galimą recidyvą. Siekdama skaidrumo Komisija priėmė 2006 m. gaires, kuriose nurodė, kaip vertins vienokią ar kitokią pažeidimo aplinkybę ir koks gali būti jų poveikis baudos dydžiui (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Chalkor / Komisija
,
C-386/10 P, Rink. p. I-13090, 57
–59 punktus).
Reikia pažymėti, kad ieškovė nurodydama šį kaltinimą neginčija baudų dydžio apskaičiavimo metodo ir įvairios informacijos, į kurią reikia atsižvelgti pagal 2006 m. gaires, vaidmens.
Pirma, kalbant apie šią bylą, reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta 2006 m. gairių 23 punkte, horizontalūs kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo susitarimai, kurie paprastai būna slapti, dėl savo pobūdžio laikomi vienu iš didžiausių konkurencijos apribojimų. Todėl pagal minėtų gairių 21 ir 23 punktus koeficientas, atspindintis pažeidimo sunkumą, turi būti viršutinėje skalės 0–30 % dalyje. Be to, nagrinėjamu atveju susitarimai ir suderinti veiksmai, kuriais buvo siekiama nustatyti kainas, apėmė visas EEE šalis, o tai taip pat svarbu remiantis 2006 m. gairių 22 punktu (ginčijamo sprendimo 651 ir 653 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgiant į šią informaciją, Komisija nepadarė jokios vertinimo klaidos nustatydama 17 % koeficientą už pažeidimo sunkumą, kalbant apie pagrindinį pažeidimo epizodą, apimantį „susitarimus ar suderintus veiksmus dėl kainų nustatymo, keitimosi slapta komercine informacija ir jos atkleidimo“, susijusius su parafino vašku. Tas pats pasakytina ir apie papildomą sumą, kurią reikia pridėti atgrasymo tikslu pagal 2006 m. gairių 25 punktą, vadinamą „prisijungimo mokesčiu“. Be to, Komisija nurodė ryšius tarp reikšmingų veiksnių, į kuriuos buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir nustatant koeficientą.
Reikia pridurti, kad aptariamo 17 % koeficiento nustatymas yra pagrįstas ir atsižvelgiant į šio sprendimo 307 punkte nurodytos teismų praktikos pripažintus vertinimo kriterijus.
Iš to matyti, kad Komisija nepadarė vertinimo klaidos ir nepažeidė proporcingumo principo nustatydama aptariamą 17 % koeficientą.
Antra, reikia išnagrinėti ieškovės argumentus, kad skirtumas tarp nustatytų koeficientų už pagrindinį pažeidimo epizodą ir už pirmą ir antrą pažeidimo epizodus kartu, sudarantis vieną procentą, neatspindi sunkumo skirtumo, atsižvelgiant į dalyvavimą dalijantis klientais ir rinkomis.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 240 ir 248 konstatuojamųjų dalių, susitarimai dėl rinkų ir klientų pasidalijimo per techninius susitikimus buvo reti, palyginti su susitarimais ar suderintais veiksmais dėl parafino vaško kainų nustatymo. Be to, remiantis nepriklausomų įmonių, kurios taip pat dalyvavo kartelyje (žr. šio sprendimo 153 punktą), pareiškimais, kainų lygis per techninius susitarimus jų dalyvių buvo aptariamas visada, nes šie susitikimai paprastai ir būdavo organizuojami siekiant nustatyti kainas.
Be to, pagal ginčijamo sprendimo 267 konstatuojamąją dalį neteisėtas vieno ir tęstinio pažeidimo dalyvių tikslas nagrinėjamu atveju buvo sumažinti ar panaikinti konkurenciją, kad galiausiai būtų gaunamas kuo didesnis pelnas ir kad šis pelnas būtų stabilus ar net didėtų. Iš tikrųjų antrasis pažeidimo epizodas galėjo padidinti neigiamą pažeidimo poveikį klientams ir atitinkamoms rinkoms. Vis dėlto jo antikonkurencinis tikslas negalėjo būti aiškiai atskiriamas nuo pagrindinio pažeidimo epizodo antikonkurencinio tikslo, nes apėmė tuos pačius produktus ir tas pačias geografines rinkas, o galiausiai pasidalijimas rinkomis ir klientais taip pat padėjo pasiekti nekonkurencingas kainas, lygiai taip pat, kaip ir kainų nustatymo atveju.
Todėl Komisija nepadarė vertinimo klaidos ir nepažeidė proporcingumo principo, kai dėl pažeidimo sunkumo ir atgrasinimo tikslu pagal 2006 m. gairių 25 punktą nustatė 17 % pardavimų vertės dalį įmonėms, dalyvavusios tik pagrindiniame pažeidimo epizode, ir 18 % pardavimų vertės dalį įmonėms, dalyvavusioms taip pat ir antrajame pažeidimo epizode.
Be to, kadangi subsidiariai buvo pateiktas prašymas sumažinti baudos dydį, Bendrasis Teismas naudodamasis savo neribota jurisdikcija konstatuoja, kad 17 % tik pagrindiniame pažeidimo epizode dalyvavusių įmonių pardavimų vertės dalies taikymas tinkamai atspindi pažeidimo sunkumą, kaip tai reikalaujama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį ir šio sprendimo 308 punkte minėtą teismų praktiką.
Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl bazinio baudos dydžio tariamo neproporcingumo ir diskriminacinio pobūdžio atsižvelgiant į grupės H&R dydį
Ieškovė mano, kad jai skirta bauda yra neproporcinga ir diskriminacinė atsižvelgiant į jos dydį, palyginti su baudomis, skirtomis kitoms kartelyje dalyvavusioms įmonėms. Ji nurodo, kad adaptuotas bazinis baudos dydis
ExxonMobil
sudaro tik apie 0,04 % bendros šios grupės apyvartos 2007 m., o grupės H&R atveju šis dydis sudaro 2,5 %.
Remiantis teismų praktika, vienodo požiūrio principas pažeidžiamas tik tuomet, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas objektyviai pagrįstas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
,
106/83, Rink. p. 4209
, 28 punktas ir 2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoek Loos / Komisija
,
T-304/02, Rink. p. II-1887
, 96 punktas).
Be to, remiantis šio sprendimo 308 punkte nurodyta teismų praktika, iš Pagrindinių teisių chartijos 49 straipsnio 3 dalies išplaukia, kad bausmės griežtumas turi atitikti padarytą nusikalstamą veiką, o pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį, nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Proporcingumo ir adekvatumo principų taikymas reiškia, kad bauda turi būti proporcinga pažeidimo sunkumui ir trukmei.
Remiantis šio sprendimo 309 punkte nurodyta teismų praktika, proporcingumo principas reiškia, kad Komisija privalo nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius taikyti nuosekliai ir objektyviai pateisinamai.
Be to, pagal teismų praktiką, siekiant nustatyti baudą, leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą, kuri, nors apytiksliai ir nepakankamai, rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, ir į prekių, kurios yra pažeidimo objektas, apyvartos dalį, kuri gali parodyti pažeidimo mastą. Nei vienam, nei kitam iš šių dydžių nereikia suteikti pernelyg daug reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, todėl tinkamas baudos nustatymas negali būti paprasto skaičiavimo, grindžiamo bendra apyvarta, rezultatas. Taip yra ypač tuo atveju, kai aptariamos prekės sudaro tik nedidelę šios apyvartos dalį (40 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija
243 punktas ir 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients / Komisija
,
C-397/03 P, Rink. p. I-4429
, 100 punktas).
Tačiau Sąjungos teisėje nėra bendrai taikomo principo, kad sankcija turi būti proporcinga pažeidimą padariusios įmonės bendrai apyvartai (pagal analogiją žr. 326 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients / Komisija
101 punktą).
Taip pat reikia priminti, kad pagal šio sprendimo 310 punkte nurodytą teismų praktiką siekdama skaidrumo Komisija priėmė 2006 m. gaires, kuriose nurodė, kaip vertins visus nustatant baudos dydį reikšmingus įrodymus, įskaitant bendrą atitinamos įmonės apyvartą ir pardavimų vertę kartelio apimtoje rinkoje.
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė nurodydama šį kaltinimą neginčija 2006 m. gairėse numatyto apskaičiavimo metodo ir atskirų įrodymų, į kuriuos reikia atsižvelgti, reikšmės.
Nagrinėjamu atveju apskaičiuojant bazinį baudos dydį buvo atitinkamai atsižvelgta į 17 % grupės H&R pardavimų vertės ir 18 %
ExxonMobil
pardavimų vertės kartelio apimtose rinkose. Be to, Komisija nustatė dauginimo koeficientą 2 dėl didelės bendros
ExxonMobil
apyvartos ir nedidelės šių pardavimų vertės dalies kartelio apimtose rinkose, palyginti su minėta apyvarta, kad būtų užtikrintas tinkamas atgrasymo poveikis pagal 2006 m. gairių 30 punktą. Be to, kiekvienos kartelyje dalyvavusios įmonės atveju Komisija patikrino, kad bendra baudos suma neviršytų 10 % jos bendrosios apyvartos, kaip tai reikalaujama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį.
Iš to matyti, kad įvairiais baudos apskaičiavimo etapais Komisija atsižvelgė į skirtingas
ExxonMobil
ir ieškovės situacijas ir jas šiais aspektais vertino skirtingai.
Be to, Komisija laikėsi savo gairių ir taikytinos teismų praktikos, pagal kurią leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą ir į prekių, kurios yra pažeidimo objektas, apyvartos dalį, kuri gali parodyti pažeidimo mastą. Ginčijamame sprendime Komisija šiuo klausimu veiksnius taikė nuosekliai ir objektyviai pateisinamai.
Galiausiai reikia pridurti, kad skirtumas tarp bazinio baudos dydžio ir bendros grupės apyvartos
ExxonMobil
ir H&R atveju yra pasekmė vienintelės aplinkybės, kad pajamos iš prekių kartelio apimtose rinkose
ExxonMobil
atveju sudarė daug mažesnę apyvartos dalį nei H&R atveju. Taigi ieškovė negali pagrįstai tvirtinti, kad bauda yra neproporcinga ar diskriminacinio pobūdžio, savo nuožiūra remdamasi tik vienu veiksniu, į kurį reikia atsižvelgti apskaičiuojant baudos dydį, ir minėto apskaičiavimo tarpine verte, kurie nėra tiesiogiai tarpusavyje susiję nei pagal 2006 m. gaires, nei pagal teismų praktiką.
Todėl šis kaltinimas, susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu ir ieškovei paskirtos baudos neproporcingumu, turi būti atmestas.
Be to, kadangi subsidiariai buvo pateiktas prašymas sumažinti ieškovei baudos dydį, Bendrais Teismas naudodamasis savo neribota jurisdikcija konstatuoja, kad ieškovei skirta bauda yra tinkama atsižvelgiant į padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Iš to išplaukia, kad reikia atmesti visą ketvirtąjį ieškinio pagrindą.
Dėl ieškovės per posėdį pateikto kaltinimo, susijusio su tuo, kad ji ir kitos grupei H&R priklausančios bendrovės sudaro ekonominį vienetą
Per posėdį ieškovė nurodė, kad Komisija neįrodė, kad ji ir bendrovė
H&R Wax Company Vertrieb
sudarė vieną ekonominį vienetą. Ginčijamas sprendimas, jų nuomone, yra nepakankamai motyvuotas šiuo klausimu. Be to, ieškovė taip pat tvirtino, kad pats Bendrasis Teismas savo klausimuose raštu ir žodžiu neapibrėžė grupės H&R.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Komisija pranešimo apie kaltinimus 26 ir 28 punktuose aiškiai apibrėžė grupę H&R, sutampančią su H&R įmone. Kadangi ieškovė neginčijo šio apibrėžimo, jis buvo pritaikytas ir ginčijamo sprendimo 22 ir 24 konstatuojamosiose dalyse (žr. šio sprendimo 13 punktą). Ieškinyje ir dublike ieškovė neginčijo šio grupės H&R apibrėžimo. Be to, ieškinio 14 punkte ji pati pažymėjo, kad ji yra „ekonominio vieneto [
Hansen & Rosenthal
] dalis“, ir laikydamasi šio požiūrio ji išdėstė savo argumentus dėl pirmojo ieškinio pagrindo. Pagal ginčijamo sprendimo 24 punktą
Hansen & Rosenthal
yra vadovaujančioji H&R bendrovė.
Pirmiausia reikia priminti, jog iš kartu skaitomų Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto ir 48 straipsnio 2 dalies nuostatų matyti, kad ieškinyje turi būti nurodomas bylos dalykas ir teisinių pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka ir kad vykstant procesui negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.
Todėl naujas ieškovės per posėdį pateiktas kaltinimas, susijęs su išvados, kad ji ir
Hansen & Rosenthal
sudaro vieną ekonominį vienetą, pagrįstumu, yra nepriimtinas.
Antra, reikia priminti, kad EB 253 straipsnyje numatyta pareiga motyvuoti yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo, nuo kurio priklauso, ar ginčijamas aktas yra teisėtas iš esmės. EB 253 straipsnio pažeidimas dėl motyvų nebuvimo arba jų stokos yra susijęs su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu pagal EB 230 straipsnį ir yra viešuoju interesu grindžiamas ieškinio pagrindas, kuriuo turi remtis Sąjungos teismas (žr. šio sprendimo 42 punkte nurodytą teismų praktiką).
Reikia priminti, jog pagal teismų praktiką individualaus sprendimo motyvavimas turi taip aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtą priemonę pagrindžiančius motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti teisminę kontrolę. Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Nereikalaujama motyvuojant nurodyti visų svarbių teisinių ir faktinių aplinkybių, nes klausimas, ar tenkinami EB 253 straipsnio reikalavimai, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į atitinkamo akto tekstą, bet ir į jo priėmimo aplinkybes (42 punkte minėto Sprendimo
Komisija / Sytraval ir Brink’s France
63 punktas).
Šiuo atveju Bendrasis Teismas mano, kad priežastys, dėl kurių Komisija priskyrė ieškovę grupei H&R, aiškiai išplaukia iš ginčijamo sprendimo 22 ir 24 konstatuojamųjų dalių. Be to, reikia pažymėti, kad šioje byloje kalbama ne apie atsakomybės už kitos grupei H&R priklausančios bendrovės dalyvavimą atitinkamame kartelyje priskyrimą ieškovei, o apie tiesioginį ieškovės dalyvavimą kartelyje, siunčiant savo darbuotojus į techninius susitikimus.
Be to, kalbant apie grupės H&R pardavimų vertės apskaičiavimą, reikia pažymėti, kad Komisija ieškovės aiškiu prašymu, kaip tai matyti iš ieškovės ir Komisijos susirašinėjimo per administracinę procedūrą, atsižvelgė į grupės išorės apyvartą. Remiantis ieškovės paaiškinimais, ši išorės apyvarta apėmė taip pat ir
Hansen & Rosenthal
ir jos dukterinės bendrovės
H&R Wax Company Vertrieb
, kurios netiesiogiai valdė dalį ieškovės akcijų ir kurios buvo įtraukos į grupę H&R (ir to ieškovė neginčijo nei atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, nei procesiniuose dokumentuose Bendrajame Teisme), apyvartą.
Todėl Bendrasis Teismas gali aiškiai suprasti Komisijos elgesio priežastis iš ginčijamo sprendimo turinio ir jo priėmimo konteksto, taigi jam nereikia savo iniciatyva kelti klausimo dėl pareigos motyvuoti nesilaikymo.
Trečia, dėl tariamo grupės H&R apibrėžimo nebuvimo vykstant procesui Bendrajame Teisme reikia priminti, kad šis apibrėžimas pateikiamas ginčijamo sprendimo 22 ir 24 konstatuojamosiose dalyse ir kad pati ieškovė sąvoką „grupė H&R“ ta pačia prasme vartoja ieškinio 68 punkte. Kadangi ieškovė neginčijo šio grupės H&R apibrėžimo ir kadangi sąvoką „grupė H&R“ šalys nuosekliai vartojo per rašytinę proceso dalį, Bendrasis Teismas tą pačią sąvoką vartojo ir teismo posėdžio pranešime. Be to, nors ieškovė dažnai vartoja H&R kalbėdama apie „
Hansen & Rosenthal KG
“, tai netrukdo Bendrajam Teismui teismo posėdžio pranešime H&R vartoti ta prasme, kuri nurodyta šio sprendimo 2 punkte.
Todėl per posėdį pateiktas kaltinimas taip pat turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinys, kiek juo siekiama, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas, turi būti atmestas.
Dėl neribotos jurisdikcijos įgyvendinimo Bendrasis Teismas konstatuoja, kad ieškovė neįrodė jokios ginčijamo sprendimo klaidos ir trūkumų, kurie leistų sumažinti baudos dydį. Jis taip pat mano, kad atsižvelgiant į visas šios bylos aplinkybes, ypač į ieškovės padaryto pažeidimo sunkumą ir trukmę, jai paskirtos baudos dydis yra tinkamas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš ieškovės, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Be to, pagal Procedūros reglamento 90 straipsnio a punktą, kai dėl šalies Bendrasis Teismas patyrė išlaidų, kurių buvo galima išvengti, jis gali įpareigoti tą šalį jas padengti. Šioje byloje, kaip buvo nurodyta konkrečiai šio sprendimo 262 punkte, ieškovė atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus pateikė netikslius ir nesuprantamus atsakymus. Dėl ieškovės elgesio šios bylos nagrinėjimas tapo gerokai sudėtingesnis, o tai be reikalo apsunkino Bendrojo Teismo užduotį ir vertė jį atlikti veiksmus, kurių būtų buvę galima išvengti. Todėl reikia nurodyti ieškovei sumokėti į Bendrojo Teismo kasą 10000 EUR.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
H&R ChemPharm GmbH
padengia savo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
H&R ChemPharm
sumoka Bendrajam Teismui 10000 EUR pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 90 straipsnio a punktą.

Czúcz
Labucka
Gratsias
Paskelbta 2014 m. gruodžio 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Faktinės bylos aplinkybės

1. Administracinė procedūra ir ginčijamo sprendimo priėmimas

2. Ryšiai tarp grupės H&R ir „Tudapetrol“

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

1. Dėl prašymo pašalinti dokumentą iš bylos

2. Dėl esmės

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 bei 253 straipsnių pažeidimu ir teisės į gynybą pažeidimu, nes ginčijamame sprendime tariamai nediferencijuojami motyvai

Dėl pirmos dalies, susijusios su EB 81 ir 253 straipsnių pažeidimu

Dėl antros dalies, susijusios su teisės į gynybą pažeidimu

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimu, nes nebuvo pateikta ieškovės padaryto pažeidimo įrodymų

Dėl pirmos dalies, susijusios su ieškovės tiesioginės atsakomybės įrodymų nebuvimu

– Dėl „susitarimo“ ir „suderintų veiksmų“ sąvokų

– Dėl įrodymų vertinimo principų

– Dėl ginčijamo sprendimo

– Dėl G. dalyvavimo techniniuose susitikimuose inkriminavimo H&R ChemPharm

– Dėl ieškovės pasiūlymo dėl įrodymų

– Bendras įrodymų, kuriais grindžiamas ieškovės padarytas pažeidimas, vertinimas

– Dėl ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą pradžios

– Dėl ieškovės argumentų, susijusių su tam tikrais konkrečiais techniniais susitikimais

Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su apskaičiavimo klaida nustatant pardavimų vertę

Pirminės pastabos

Dėl nustatytos apyvartos 2002 ir 2003 m.

Dėl 2004 m. apyvartos apskaičiavimo ir atsižvelgimo į „užsienio bendroves“ ir H&R ESP International

– Dėl „užsienio bendrovių“ ir H&R Sales apyvartos pridėjimo apskaičiuojant pardavimų vertę 2004 m.

– Dėl pardavimų vertės vidurkio referenciniu laikotarpiu padidinimo pridedant 2004 m. įsigytų bendrovių apyvartą

– Dėl tariamo „užsienio bendrovių“ apyvartos pridėjimo du kartus

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies pažeidimu, nes apskaičiuojant baudos dydį buvo padaryta vertinimo klaidų

Dėl 2006 m. gairių taikymo

Dėl proporcingumo principo pažeidimo ir vertinimo klaidos nustatant 17 % koeficientą tiek dėl pažeidimo sunkumo, tiek atgrasymo tikslu

Dėl bazinio baudos dydžio tariamo neproporcingumo ir diskriminacinio pobūdžio atsižvelgiant į grupės H&R dydį

Dėl ieškovės per posėdį pateikto kaltinimo, susijusio su tuo, kad ji ir kitos grupei H&R priklausančios bendrovės sudaro ekonominį vienetą

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	* Proceso kalba: vokiečių.