CELEX: 62013CJ0295
Præjudiciel forelæggelse
område med frihed, sikkerhed og retfærdighed
retligt samarbejde i civile sager
kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor der er indledt en insolvensbehandling, til at afgøre et søgsmål i forbindelse med insolvensen, der er anlagt mod en sagsøgt, som er bosat i et tredjeland
søgsmål mod direktøren for et selskab med påstand om godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter selskabets insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs (
EFT L 160, s. 1
) og artikel 1, stk. 2, litra b), artikel 5, nr. 1), litra a) og b), og nr. 3), i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet den 30. oktober 2007, hvis indgåelse blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008 (
EUT 2009 L 147, s. 1
, herefter »Lugano II-konventionen«).
Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem H, som kurator for G.T. GmbH under konkurs (herefter »G.T.«), og H.K. vedrørende et søgsmål om godtgørelse af betalinger, som sidstnævnte foretog som direktør for G.T. efter selskabets insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent.
Retsforskrifter
International ret
Lugano II-forordningens artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer:
»1.   Denne konvention finder anvendelse på civil- og handelsretlige sager, uanset domsmyndighedens art. […]
2.   Konventionen finder ikke anvendelse på:
[...]
b)
konkurs, akkord og andre lignende ordninger.
[...]«
Konventionens artikel 5 med overskriften »Specielle kompetenceregler« bestemmer:
»En person, der har bopæl på en konventionsstats område, kan sagsøges i en anden konventionsstat:
a)
i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes
b)
ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen:
—
ved salg af varer, det sted i en konventionsstat, hvor varerne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
—
ved levering af tjenesteydelser, det sted i en konventionsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
[...]
3.   sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå
[...]«
EU-retten
Artikel 3 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »International kompetence« bestemmer i stk. 1:
»Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.«
Ifølge artikel 1, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EFT 2001 L 12, s. 1
) finder denne forordning ikke anvendelse på »konkurs, akkord og andre lignende ordninger«.
Tysk ret
§ 64, første og andet punktum, i Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung (lov om selskaber med begrænset ansvar) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »GmbHG«), bestemte:
»Direktøren har pligt til at erstatte betalinger fra selskabet, der har fundet sted, efter at selskabet er blevet insolvent, eller teknisk insolvens er fastslået. Dette gælder ikke betalinger, som har fundet sted efter dette tidspunkt, og som er forenelige med god forretningsskik.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Sagsøgeren i hovedsagen er kurator for et konkursbo inden for rammerne af en insolvensbehandling, der blev indledt den 1. november 2009 og vedrører aktiverne i G.T., der er et tysk selskab med hjemsted i Offenbach am Main (Tyskland). Sagsøgte i hovedsagen er direktør for G.T. Han er bosat i Schweiz.
G.T. overførte til et datterselskab 115000 EUR den 1. juli 2009 og yderligere 100000 EUR den 8. juli 2009, hvoraf selskabet har genvundet de 50000 EUR. Sagsøgeren i hovedsagen har rejst krav om, at sagsøgte i hovedsagen i sin egenskab af direktør for G.T. godtgør de resterende 165000 EUR. Sagsøgeren i hovedsagen har herved henvist til GmbHG’s § 64, første og andet punktum, og har gjort gældende, at de betalinger, som sagsøgte foretog til det omhandlede datterselskab den 1. og den 8. juli 2009, skete, efter at G.T. var blevet insolvent og teknisk insolvent.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om tvisten er omfattet af det materielle anvendelsesområde for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000. Ifølge domme Seagon (C-339/07,
EU:C:2009:83
) og F-Tex (C-213/10,
EU:C:2012:215
) er et omstødelsessøgsmål omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde, idet dette søgsmål er knyttet til en konkursbehandling som omhandlet i forordningen, udspringer direkte af denne og har snæver forbindelse med en sag om konkurs, akkord eller andre lignende ordninger. Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvordan et søgsmål som det, der på grundlag af GmbHG’s § 64 er anlagt i hovedsagen, retligt skal kvalificeres.
Såfremt det omtvistede søgsmål er omfattet af det materielle anvendelsesområde for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, opstår ifølge den forelæggende ret spørgsmålet om, hvorvidt denne bestemmelse ligeledes omfatter det tilfælde, hvor der er blevet indledt insolvensbehandling i en medlemsstat, mens sagsøgte har bopæl eller vedtægtsmæssigt hjemsted i en tredjestat, såsom, som i det foreliggende tilfælde, Det Schweiziske Forbund. Selv om Det Schweiziske Forbund er part i Lugano II-konventionen, er det således ikke bundet af forordningen.
Såfremt Domstolen måtte nå frem til en konklusion, hvorefter artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 ikke finder anvendelse i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, ønsker den forelæggende ret oplyst, om tvisten i hovedsagen er omfattet af det materielle anvendelsesområde for Lugano II-konventionens artikel 1, stk. 2, litra b). I henhold til denne bestemmelse finder konventionen nemlig ikke anvendelse på »konkurs, akkord og andre lignende ordninger«.
På denne baggrund har Landgericht Darmstadt besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Har retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen af skyldnerens aktiver er blevet indledt, kompetence til at behandle en sag, som kuratoren har anlagt mod skyldnerens direktør om godtgørelse af betalinger, der har fundet sted efter selskabets insolvens, eller efter at det er blevet fastslået, at selskabet er teknisk insolvent?
2)
Har retten i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen af skyldnerens aktiver er blevet indledt, kompetence til at behandle en sag, som kuratoren har anlagt mod skyldnerens direktør om godtgørelse af betalinger, der har fundet sted efter selskabets insolvens, eller efter at det er blevet fastslået, at selskabet er teknisk insolvent, såfremt direktøren ikke har bopæl i en anden [medlemsstat], men i en stat, der er part i Lugano II-konventionen?
3)
Er en sag som beskrevet i spørgsmål 1 omfattet af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000?
4)
Såfremt en sag som beskrevet i spørgsmål 1 ikke er omfattet af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 eller rettens kompetence i denne henseende ikke omfatter en direktør, der har bopæl i en stat, der er part i Lugano II-konventionen: Er der da tale om en konkurssag som omhandlet i Lugano II-konventionens artikel 1, stk. 2, litra b)?
5)
Såfremt spørgsmål 4 besvares bekræftende:
a)
Har retten i den medlemsstat, på hvis område skyldneren har hjemsted, kompetence i henhold til Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), litra a), for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1?
i)
Er der for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1 tale om en sag om kontraktforhold som omhandlet i Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), litra a)?
ii)
Er der for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1 tale om en sag om kontraktforhold vedrørende levering af tjenesteydelser som omhandlet i Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 1), litra b)?
b)
Er der for så vidt angår en sag som beskrevet i spørgsmål 1 tale om en sag om erstatning uden for kontrakt i henhold til Lugano II-konventionens artikel 5, nr. 3)?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om det første og det tredje spørgsmål
Med det første og det tredje spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, i medfør af denne bestemmelse har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent.
Sagsøgeren i hovedsagen er af den opfattelse, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 ikke finder anvendelse. Sagsøgeren i hovedsagens søgsmål udgør nemlig ikke et søgsmål, der følger direkte af en insolvensbehandling, og som er snævert forbundet hermed. GmbHG’s § 64 er begrænset til reguleringen af ansvaret for et selskabs direktører, og et søgsmål vedrørende ansvar kan ikke kun anlægges mod et selskabs direktør inden for rammerne af en insolvensbehandling, men også uden for denne ramme, bl.a. hvor en anmodning om indledning af insolvensbehandling afvises som følge af, at det omhandlede selskab ikke har tilstrækkelige aktiver.
Europa-Kommissionen er derimod af den opfattelse, at selv om alle de kriterier, som Domstolen har fastslået i domme Gourdain (133/78,
EU:C:1979:49
) og Seagon (
EU:C:2009:83
), ikke er opfyldt med henblik på at kunne anse søgsmålet i hovedsagen for et søgsmål, der udspringer direkte af en insolvensbehandling, og som har snæver forbindelse hermed, forfølger GmbHG’s § 64 et formål, der er omfattet af insolvensretten. Et søgsmål, der er anlagt i medfør af denne bestemmelse, har til formål at bevare de udlodningsegnede aktiver, som tilhører et selskab med begrænset ansvar, der er i betalingsstandsning, i alle kreditorernes interesse. Under disse omstændigheder opfylder foreningen af dette søgsmål og insolvensbehandlingen formålet om at forbedre effektiviteten og hurtigheden af insolvensbehandlingen, eftersom den ret, der har indledt insolvensbehandlingen, hurtigere end andre retter bør være i stand til at træffe afgørelse vedrørende spørgsmålet om, hvornår det omhandlede selskab var teknisk insolvent.
Henset til bl.a. den effektive virkning af forordning nr. 1346/2000 bemærkes i denne henseende, at forordningens artikel 3, stk. 1, skal fortolkes således, at den giver den medlemsstat, på hvis område der er indledt en insolvensbehandling, international kompetence til at afgøre søgsmål, som følger direkte af denne behandling, og som træffes i snæver forbindelse hermed (dom Seagon,
EU:C:2009:83
, præmis 21).
Det bemærkes endvidere, at Domstolen i sin praksis vedrørende bedømmelsen af spørgsmålet om, hvorvidt en sag udspringer direkte af en insolvensbehandling og har snæver forbindelse hermed, dels tager hensyn til den omstændighed, at de forskellige typer søgsmål, som den har skullet tage stilling til, var blevet anlagt i forbindelse med en insolvensbehandling. Dels har Domstolen hver gang navnlig lagt vægt på at fastlægge, om det pågældende søgsmål udsprang af lovgivningen om insolvensbehandling eller af andre regler (jf. i denne retning dom Nickel & Goeldner Spedition, C-157/13,
EU:C:2014:2145
, præmis 26).
Hvad angår det i hovedsagen omhandlede søgsmål, der er anlagt i medfør af GmbHG’s § 64, bemærkes således for det første, at dette søgsmål er anlagt i forbindelse med en insolvensbehandling.
Hvad for det andet angår den omstændighed, at ordlyden af GmbHG’s § 64 i princippet gør det muligt at anlægge sag selv i et tilfælde, hvor der ikke er indledt en insolvensbehandling af det omhandlede skyldnerselskabs aktiver, bemærkes, at denne omstændighed ikke i sig selv er til hinder for, at et sådant søgsmål kvalificeres som et søgsmål, der udspringer direkte af en insolvensbehandling og har snæver forbindelse hermed, forudsat at dette søgsmål faktisk er blevet anlagt inden for rammerne af en insolvensbehandling, således som det er tilfældet i hovedsagen.
Domstolen har ganske vist allerede fastslået, at det med henblik på at identificere, under hvilket område et søgsmål henhører, skal undersøges, om den rettighed eller forpligtelse, der ligger til grund for søgsmålet, udspringer af de almindelige civil- og handelsretlige regler eller af undtagelsesbestemmelser, der er særlige for insolvensbehandlinger (dom Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, præmis 27).
Disse betragtninger skal imidlertid ikke fortolkes således, at et søgsmål ikke udspringer direkte af en insolvensbehandling eller ikke har snæver forbindelse hermed, når det er anlagt i medfør af en bestemmelse, hvis anvendelse ikke kræver, at der formelt er indledt en insolvensbehandling, men derimod at skyldneren er materielt insolvent, og dermed i medfør af en bestemmelse, som – i modsætning til de bestemmelser, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til dom Nickel & Goeldner Spedition (
EU:C:2014:2145
) – afviger fra de almindelige civil- og handelsretlige regler.
I henhold til GmbHG’s § 64 skal direktøren for et skyldnerselskab godtgøre betalinger, som den pågældende på dette selskabs vegne har foretaget, efter selskabet er blevet insolvent, eller teknisk insolvens er fastslået. Denne bestemmelse er således klart en særbestemmelse i forhold til de almindelige civil- og handelsretlige regler, netop på grund af skyldnerselskabets insolvens.
En fortolkning af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, hvorefter et søgsmål, der er anlagt i medfør af GmbHG’s § 64 inden for rammerne af en insolvensbehandling, ikke henhører under søgsmål, der udspringer direkte af en insolvensbehandling og har snæver forbindelse hermed, vil således skabe en kunstig sondring mellem sidstnævnte søgsmål og sammenlignelige søgsmål, såsom de omstødelsessøgsmål, der var omhandlet i de sager, der gav anledning til domme Seagon (
EU:C:2009:83
) og F-Tex (
EU:C:2012:215
), alene af den grund, at det søgsmål, der er anlagt i medfør af nævnte § 64, teoretisk også kan anlægges, selv når der ikke er indledt en insolvensbehandling. En sådan fortolkning, der ikke på nogen måde understøttes af de relevante bestemmelser i forordning nr. 1346/2000, kan således ikke tiltrædes.
Det bemærkes derimod, at et søgsmål på grundlag af GmbHG’s § 64, der er anlagt uden for rammerne af en insolvensbehandling, kan være omfattet af anvendelsesområdet for Lugano II-forordningen eller i givet fald anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001. Dette er imidlertid ikke tilfældet i hovedsagen.
Under disse omstændigheder skal det første og det tredje spørgsmål herefter besvares med, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, i medfør af denne bestemmelse har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent.
Om det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent, såfremt direktøren ikke har bopæl i en anden medlemsstat, men i en stat, der er part i Lugano II-konventionen, således som det er tilfældet i hovedsagen.
Sagsøgeren i hovedsagen har anført, at Domstolen for så vidt angår søgsmål, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, i sin dom Schmid (C-328/12,
EU:C:2014:6
) ligeledes har anerkendt kompetencen for den ret, der har indledt insolvensbehandlingen, i et tilfælde, hvor sagsøgte er etableret i en tredjestat. Nævnte bestemmelse finder imidlertid ikke anvendelse i tvisten i hovedsagen, da denne henhører under Lugano II-konventionen.
Kommissionen har derimod fremhævet, at i den sag, der gav anledning til dom Schmid (
EU:C:2014:6
), havde sagsøgte, ligesom sagsøgte i hovedsagen, bopæl i Schweiz. Den omstændighed, at sagsøgte har bopæl i en stat, der er part i Lugano II-forordningen, er endvidere ikke relevant for fortolkningen af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000.
I denne henseende fremgår det for det første af denne doms præmis 26, at det i hovedsagen omhandlede søgsmål, der er anlagt i medfør af GmbHG’s § 64 inden for rammerne af en insolvensbehandling, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000.
For det andet bemærkes, at Domstolen i en sag, der bl.a. vedrørte udelukkelsen af »konkurs, akkord og andre lignende ordninger« fra anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001, som er fastsat i forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), under anvendelse af samme ordlyd som Lugano II-forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), allerede har fastslået, at denne udelukkelse på den ene side og anvendelsesområdet for forordning nr. 1346/2000 på den anden side skal fortolkes på en sådan måde, at det undgås, at de retsregler, der er fastsat heri, overlapper hinanden. Såfremt et søgsmål falder ind under anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, er det følgelig ikke omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 44/2001 (jf. i denne retning dom Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
Henset til bl.a. den identiske ordlyd af de omhandlede bestemmelser, kan betragtningerne i ovenstående præmis således overføres på fortolkningen af Lugano II-konventionens artikel 1, stk. 2, litra b). Da søgsmålet i hovedsagen falder ind under anvendelsesområdet for artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, er det dermed udelukket fra konventionens anvendelsesområde. Under disse omstændigheder er det uden betydning for løsningen af tvisten i hovedsagen, at Det Schweiziske Forbund er part i Lugano II-konventionen, idet denne konvention ikke finder anvendelse på tvisten.
For det tredje har Domstolen allerede udtalt, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen er blevet indledt, har kompetence til at afgøre et søgsmål, som udspringer direkte af denne behandling, og som har snæver forbindelse hermed, og er rettet mod en sagsøgt, der ikke har sin bopæl på en medlemsstats område (jf. dom Schmid,
EU:C:2014:6
, præmis 30 og 39 og den deri nævnte retspraksis).
Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål herefter besvares med, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent, såfremt direktøren ikke har bopæl i en anden medlemsstat, men, således som det er tilfældet i hovedsagen, i en stat, der er part i Lugano II-konventionen.
Om det fjerde og det femte spørgsmål
Da det fjerde og det femte spørgsmål alene er stillet for det tilfælde, at Domstolen besvarer det første spørgsmål benægtende, er det ufornødent at besvare disse spørgsmål.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:

1)
Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, i medfør af denne bestemmelse har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent.

2)
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at retterne i den medlemsstat, på hvis område der er blevet indledt en insolvensbehandling af et selskabs aktiver, har kompetence til at afgøre et søgsmål som det i hovedsagen omhandlede, der er anlagt af kuratoren for dette selskabs konkursbo mod selskabets direktør vedrørende godtgørelse af betalinger, der blev foretaget efter samme selskabs insolvens, eller efter at det var blevet fastslået, at selskabet var teknisk insolvent, såfremt direktøren ikke har bopæl i en anden medlemsstat, men, således som det er tilfældet i hovedsagen, i en stat, der er part i konventionen om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område, undertegnet den 30. oktober 2007, hvis indgåelse blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 2009/430/EF af 27. november 2008.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.