CELEX: 62010CJ0111
Ieškinys dėl panaikinimo
Valstybės pagalba
SESV 108 straipsnio 1 ir 2 dalys
Lietuvos Respublikos teikiama pagalba žemės ūkio paskirties žemei įsigyti
Europos Sąjungos Tarybos kompetencija
Esama pagalbos schema
Atitinkamos priemonės
Dviejų pagalbos schemų neatsiejamumas
Aplinkybių pasikeitimas
Išimtinės aplinkybės
Ekonomikos krizė
Akivaizdi vertinimo klaida
Proporcingumo principas

Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2009 m. gruodžio 16 d. Tarybos sprendimą 2009/983/ES dėl Lietuvos Respublikos valdžios institucijų teikiamos valstybės pagalbos valstybinės žemės ūkio paskirties žemės pirkimui 2010 m. sausio 1 d.–2013 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu (
OL L 338, p. 93
, toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 659/1999
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108] straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 1 straipsnyje numatyta:
„Šiame reglamente:
<...>
b)
„esama pagalba“ – tai:
<...>
ii)
patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba [Europos Sąjungos] Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba;
<...>
c)
„nauja pagalba“ – tai visa pagalba, t. y. pagalbos sistemos ir individuali pagalba, kuri nėra egzistuojanti pagalba, įskaitant egzistuojančios pagalbos pakeitimus;
<...>“
Šio reglamento 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Jeigu, Komisijos nuomone, atitinkama [esama] pagalbos sistema neatitinka arba daugiau nebeatitinka bendrosios rinkos, savo išankstinę nuomonę ji praneša suinteresuotajai valstybei narei ir suteikia jai galimybę per vieną mėnesį pateikti savo pastabas. <...>“
Šio reglamento 18 straipsnyje numatyta:
„Jeigu Komisija, vadovaudamasi valstybės narės pagal 17 straipsnį pateikta informacija, padaro išvadą, kad atitinkama [esama] pagalbos sistema neatitinka arba daugiau nebeatitinka bendrosios rinkos, suinteresuotajai valstybei narei ji pateikia rekomendaciją, siūlančią taikyti atitinkamas priemones. <...>“
To paties reglamento 19 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
„Jeigu suinteresuotoji valstybė narė pritaria pasiūlytoms priemonėms ir apie tai praneša Komisijai, Komisija tą faktą įregistruoja ir informuoja apie tai valstybę narę. Minėtoji valstybė narė privalo įgyvendinti atitinkamas priemones, kurioms ji pritarė.“
Reglamentas (EB) Nr. 1857/2006
2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1857/2006 dėl [SESV 107] ir [SESV 108] straipsnių taikymo valstybės pagalbai mažoms ir vidutinėms įmonėms, kurios verčiasi žemės ūkio produktų gamyba, iš dalies keičiančio Reglamentą (EB) Nr. 70/2001 (
OL L 358, p. 3
), 4 straipsnyje nurodyta:
„1.   Investicijų pagalba į žemės ūkio valdas [Europos Sąjungoje], kurios verčiasi pirmine žemės ūkio produktų gamyba, yra suderinama su bendrąja rinka pagal [SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą] ir apie ją nebūtina pranešti, kaip numatyta [SESV 108 straipsnio 3 dalyje], jeigu ji atitinka sąlygas, išdėstytas [šio straipsnio] 2–10 dalyse.
<...>
8.   Pagalba gali būti teikiama žemei, išskyrus statyboms skirtą žemę, kurios kaina neviršija 10 % investicijos pagalbos skyrimo kriterijus atitinkančių išlaidų, įsigyti.
<...>“
Reglamentas (EB) Nr. 1535/2007
2007 m. gruodžio 20 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1535/2007 dėl [SESV 107] ir [SESV 108] straipsnių taikymo
de minimis
pagalbai žemės ūkio produktų gamybos sektoriuje (
OL L 337, p. 35
) 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Pagalbos priemonės, kurios atitinka šio straipsnio 2–7 dalyse nustatytas sąlygas, nelaikomos atitinkančiomis visus [SESV 107 straipsnio 1 dalyje] nustatytus kriterijus, todėl joms netaikomas [SESV 108 straipsnio 3 dalyje] numatytas reikalavimas pranešti apie pagalbą.“
Žemės ūkio gairės
Bendrijos 2007–2013 m. valstybės pagalbos žemės ūkio ir miškų sektoriuose gairių (
OL C 319, 2006, p. 1
, toliau – Žemės ūkio gairės) 29 punkte nurodyta:
„Pagalba investicijoms į žemės ūkio valdas laikoma suderinama su [SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto] nuostatomis, jei ji atitinka visas [Reglamento Nr. 1857/2006] 4 straipsnio nuostatas [sąlygas] <...>“
Šių gairių skyriuje „Pasiūlymai dėl atitinkamų priemonių“ esantis 196 punktas išdėstytas taip:
„Vadovaudamasi [SESV 108 straipsnio 1 dalimi], Komisija siūlo valstybėms narėms ne vėliau kaip iki 2007 m. gruodžio 31 d. iš dalies pakeisti savo esamas pagalbos skyrimo schemas, siekiant jas suderinti su šiomis gairėmis, išskyrus <...> [esamas] pagalbos investicijoms, susijusioms su žemės įsigijimu žemės ūkio valdose, schemas, kurios turi būti iš dalies pakeistos pagal šias gaires iki 2009 m. gruodžio 31 d.“
Šių gairių 197 punkte numatyta, kad valstybės narės raginamos ne vėliau kaip iki 2007 m. vasario 28 d. raštu patvirtinti savo pritarimą šiems pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių.
Tų pačių gairių 198 punktas išdėstytas taip:
„Jei kuri nors valstybė narė iki šios datos raštu nepatvirtins savo sutikimo, Komisija pritaikys Reglamento [Nr. 659/1999] 19 straipsnio 2 dalį ir, prireikus, pradės šioje nuostatoje numatytą tyrimo procesą.“
Laikinoji sistema
Bendrijos laikinosios valstybės pagalbos priemonių sistemos siekiant padidinti galimybes gauti finansavimą dabartinės finansų ir ekonomikos krizės sąlygomis, įtvirtintos 2008 m. gruodžio 17 d. Komisijos komunikate (
OL C 83, 2009, p. 1
), kuris iš dalies pakeistas Komisijos komunikatu, paskelbtu 2009 m. spalio 31 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 261, p. 2
, toliau – laikinoji sistema), 4.2.2 punkte numatyta, kad atsižvelgiant į ekonominę padėtį manoma, kad būtina laikinai sudaryti galimybę tam tikromis sąlygomis teikti ribotą pagalbą.
Laikinosios sistemos 4.2.2 punkto h papunktyje, be kita ko, patikslinta, kad „jei pagalba teikiama įmonėms, vykdančioms veiklą pirminės žemės ūkio produktų gamybos srityje <...>, kiekviena įmonė gali gauti ne didesnę kaip 15000 [eurų] finansinės subsidijos (arba bendrojo subsidijos ekvivalento) sumą“.
Laikinosios sistemos 7 punkte, be kita ko, numatyta, kad „šis komunikatas <...> nebus taikomas po 2010 m. gruodžio 31 d.“.
Ginčo aplinkybės
2005 m. vasario 25 d. laišku Lietuvos Respublika, remdamasi EB 88 straipsnio 3 dalimi, pranešė Komisijai apie valstybės pagalbos priemonę „Parama įsigyjant žemę“. Ši priemonė buvo skirta esamai pagalbos schemai pakeisti ir turėjo būti taikoma iki 2010 m. Ji teikiama kaip pagalba investicijoms, skirta ūkininkams, ketinantiems įsigyti valstybinės žemės ūkio paskirties žemės.
Manydama, kad ši pagalba suderinama su EB 87 straipsnio 3 dalies c punktu, 2006 m. lapkričio 22 d. sprendimu (
OL C 317, 2007, p. 6
, toliau – 2006 m. lapkričio 22 d. sprendimas) Komisija nusprendė nepateikti prieštaravimų. Šiame sprendime nurodyta, kad atitinkama pagalbos schema galioja nuo Komisijos patvirtinimo dienos „iki 2010 m.“.
Žemės ūkio gairių 196 punkte Komisija pasiūlė valstybėms narėms iš dalies pakeisti esamas pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemas, siekiant suderinti jas su šiomis gairėmis iki 2009 m. gruodžio 31 d.
2007 m. kovo 22 d. Lietuvos Respublika pranešė pritarianti šių gairių 196 punkte pateiktiems pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių. Kaip numatyta Reglamento Nr. 659/1999 19 straipsnio 1 dalyje, Komisija šį pritarimo faktą įregistravo ir paskelbė komunikate
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL C 70, 2008, p. 11
).
2009 m. lapkričio 23 d. Lietuvos Respublika, remdamasi EB 88 straipsnio 2 dalimi, pateikė Tarybai prašymą pratęsti esamą pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemą iki 2013 m. gruodžio 31 d.
Ginčijamu sprendimu Taryba šį prašymą patenkino remdamasi SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa. Šio sprendimo 1 straipsnis išdėstytas taip:
„Laikoma, kad Lietuvos valdžios institucijų teikiama išimtinė valstybės pagalba, naudojama valstybinės žemės ūkio paskirties žemės pirkimui skirtoms paskoloms, neviršijanti 55 mln. [Lietuvos litų (LTL)] ir teikiama nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d., yra suderinama su vidaus rinka.“
Taryba savo sprendimą motyvavo faktais, nurodomais visų pirma jo 2–4 konstatuojamosiose dalyse: nepalankia Lietuvos žemės ūkio valdų teritorine struktūra, nepakankamomis ūkininkų pajamomis, dėl ekonomikos ir finansų krizės labai sumažėjusiomis žemės ūkio produktų kainomis ir aukštomis palūkanų normomis, taikomomis paskoloms žemės ūkio paskirties žemei pirkti. Ji taip pat pabrėžė Lietuvos ūkininkų nuosavo kapitalo stygių.
Pagal ginčijamo sprendimo 9 ir 10 konstatuojamąsias dalis:
„(9)
Šiuo metu Komisija dar nėra pradėjusi procedūros ar priėmusi pozicijos dėl pagalbos pobūdžio ir jos atitikimo bendrajai rinkai.
(10)
Todėl susidarė išimtinės aplinkybės, kuriomis, taikant leidžiančią nukrypti nuostatą ir tik tiek, kiek tai yra būtinai reikalinga siekiant sėkmingai užbaigti žemės reformą ir pagerinti ūkių struktūrą bei ūkininkavimo Lietuvoje veiksmingumą, galima laikyti, kad tokia pagalba yra suderinama su vidaus rinka.“
Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą ir
—
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą ir
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
2010 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Lietuvos Respublikai, Vengrijai ir Lenkijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
Dėl ieškinio
Grįsdama savo ieškinį Komisija remiasi keturiais pagrindais, susijusiais atitinkamai su Tarybos kompetencijos nebuvimu, piktnaudžiavimu įgaliojimais, lojalaus bendradarbiavimo principo pažeidimu, taip pat akivaizdžia išimtinių aplinkybių buvimo vertinimo klaida ir proporcingumo principo pažeidimu.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Tarybos kompetencijos nebuvimu
Šalių argumentai
Kaip pirmąjį ieškinio pagrindą Komisija nurodo tai, kad Taryba neturėjo kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo.
Komisijos nuomone, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Tarybos pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą turimi įgaliojimai yra išimtinio pobūdžio ir kad todėl Taryba neturi kompetencijos paneigti Komisijos sprendimo, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su vidaus rinka, arba bandyti apeiti tokį sprendimą.
Be to, Komisija mano, kad Žemės ūkio gairių 196 punkte ji patvirtino galutinę poziciją dėl Lietuvos Respublikos įgyvendintos pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemos suderinamumo su vidaus rinka. Tai, kad ši pozicija buvo patvirtinta gairėse, neturi reikšmės, nes Europos Sąjungos teismai yra nusprendę, kad gairėms pritarusi valstybė narė privalo jas taikyti.
Šioje byloje Lietuvos Respublika yra pranešusi apie savo pritarimą Žemės ūkio gairių 196 punkte nurodytiems pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių. Todėl ji turi šią pagalbos schemą taikyti ne ilgiau kaip iki 2009 m. gruodžio 31 d. ir neatnaujinti jos taikymo iki 2013 m. gruodžio 31 d. Dėl šios priežasties Taryba, patvirtinusi tą pačią pagalbos schemą nuo 2010 m. sausio 1 d., panaikino Komisijos sprendimo veiksmingumą ir taip viršijo savo kompetenciją.
Taryba teigia priešingai, kad ginčijamu sprendimu patvirtinta pagalbos schema yra nauja pagalbos schema, kuri skiriasi nuo tos, kurią Komisija patvirtino 2006 m. lapkričio 22 d. sprendimu, visų pirma dėl to, kad ji pagrįsta naujomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis. Todėl Komisija niekada nevertino ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos suderinamumo su vidaus rinka.
Taryba pridūrė, kad Žemės ūkio gairių 196 punktas netaikomas jos patvirtintai pagalbos schemai, nes SESV 108 straipsnio 1 dalyje numatytos atitinkamos priemonės taikomos tik esamai pagalbai.
Savo dublike Komisija teigia, kad Tarybos nurodyti skirtumai tarp esamos pagalbos schemos ir ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos nėra svarbūs, nes šios schemos taip neatsiejamai susijusios, jog reikalavimas skirti šias abi schemas, siekiant SESV 108 straipsnio 2 dalies taikymo tikslų, atrodo labai dirbtinis.
Lietuvos Respublika, Vengrija ir Lenkijos Respublika iš esmės pritaria Tarybos analizei.
Teisingumo Teismo vertinimas
Norint įvertinti pirmojo pagrindo, kuriuo Komisija rėmėsi grįsdama savo ieškinį, pagrįstumą, reikia nustatyti, ar Taryba turėjo kompetenciją pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą ginčijamame sprendime nurodytą pagalbos schemą laikyti suderinama su vidaus rinka, nors Lietuvos Respublika buvo pritarusi Žemės ūkio gairių 196 punkte pasiūlytoms atitinkamoms priemonėms.
Pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą valstybės narės prašymu Taryba, nukrypdama nuo SESV 107 straipsnio nuostatų arba SESV 109 straipsnyje numatytų reglamentų, gali vieningai nuspręsti, kad tam tikra tos valstybės teikiama ar teiktina pagalba neprieštarauja vidaus rinkai, jei toks sprendimas pateisinamas išimtinėmis aplinkybėmis.
Taigi valstybė narė konkrečiomis aplinkybėmis gali pranešti apie pagalbą ne Komisijai, kuri priimtų sprendimą pagal SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatytą tvarką, bet Tarybai, kuri priimtų sprendimą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje nustatytą tvarką, nukrypdama nuo SESV 107 straipsnio nuostatų arba SESV 109 straipsnyje numatytų reglamentų.
Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs kai kuriuos šios nuostatos aiškinimo aspektus.
Taigi, priminęs apie ESV sutarties Komisijai suteiktą pagrindinį vaidmenį pripažinti galimą pagalbos nesuderinamumą su vidaus rinka, jis visų pirma nusprendė, kad SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje numatytas išimtinis ir ypatingas atvejis, todėl Tarybai šia nuostata suteikti įgaliojimai yra aiškiai išimtinio pobūdžio (šiuo klausimu žr. 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
,
C-110/02, Rink. p. I-6333
, 29–31 punktus), vadinasi, ši 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa neabejotinai turi būti aiškinama griežtai (pagal analogiją žr. 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo
Mattner
,
C-510/08, Rink. p. I-3553
, 32 punktą ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo
Česká spořitelna
, C‑419/11, 26 punktą).
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, jog SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia ir ketvirta pastraipos, pagal kurias, pirma, valstybės narės kreipimasis į Tarybą trims mėnesiams sustabdo Komisijos vykdomą tyrimą ir, antra, per šį terminą Tarybai nepriėmus sprendimo, jį priima Komisija, turi būti aiškinamos taip, kad praėjus šiam terminui Taryba nebeturi kompetencijos pagal minėtą trečią pastraipą priimti sprendimo dėl atitinkamos pagalbos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
32 punktą).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokio Tarybos kompetencijos ribojimo laiko atžvilgiu nustatymas taip pat rodo, kad jeigu prieš Komisijai pripažįstant nagrinėjamą pagalbą nesuderinama su vidaus rinka ir užbaigiant SESV 108 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytą procedūrą atitinkama valstybė narė, remdamasi SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa, nepateikė Tarybai jokio prašymo, Taryba nebegali vykdyti jai pagal šios nuostatos trečią pastraipą suteiktų išimtinių įgaliojimų, kad tokią pagalbą paskelbtų suderinama su vidaus rinka (minėto Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
33 punktas ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
,
C-399/03, Rink. p. I-5629
, 24 punktas).
Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pabrėžė, kad toks aiškinimas leidžia išvengti sprendimų, kurių rezoliucinės dalys prieštarautų viena kitai, priėmimo ir taip prisideda prie teisinio saugumo, nes išsaugomas administracinio sprendimo galutinis pobūdis, įgytas pasibaigus tinkamiems apskundimo terminams arba išnaudojus teisines gynybos priemones (šiuo klausimu žr. minėto 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
32 ir 35 punktus ir minėto 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
25 punktą).
Galiausiai Teisingumo Teismas sprendė, ar dėl aplinkybės, jog Taryba nėra kompetentinga spręsti klausimo dėl pagalbos, dėl kurios Komisija yra priėmusi galutinį sprendimą, suderinamumo su vidaus rinka, Taryba taip pat neturi kompetencijos priimti sprendimo dėl pagalbos, kuria neteisėtos pagalbos, anksčiau Komisijos sprendimu paskelbtos nesuderinama, gavėjams suteikiama suma, skirta šiuo sprendimu šiems gavėjams nurodytam pagalbos grąžinimui kompensuoti.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nurodė, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jeigu valstybei narei būtų leista suteikti tokios neteisėtos pagalbos gavėjams naują neteisėtos pagalbos dydžio pagalbą, skirtą grąžinimo, kurį atlikti jie turi pagal minėtą sprendimą, poveikiui neutralizuoti, būtų akivaizdžiai panaikintas pagal SESV 107 ir 108 straipsnius priimtų Komisijos sprendimų veiksmingumas (minėto 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
43 punktas ir minėto 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
27 punktas).
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad Taryba negali sudaryti kliūčių Komisijos sprendimui, kuriuo konstatuojama, jog pagalba nesuderinama su vidaus rinka, ir pati pripažinti šios pagalbos suderinama su šia rinka, juo labiau ji neturi panaikinti tokio sprendimo veiksmingumo, pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą pripažindama suderinama su vidaus rinka pagalbą, skirtą tam, kad neteisėtos pagalbos, pripažintos nesuderinama su vidaus rinka, gavėjams būtų kompensuotas šiuo sprendimu nurodytas jos grąžinimas (šiuo klausimu žr. minėto 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
44 ir 45 punktus ir minėto 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
28 punktą).
Iš šios teismo praktikos išplaukia, kad taikant SESV 108 straipsnio 2 dalį Tarybos ir Komisijos atitinkama kompetencija atribojama taip, kad, pirma, Komisijos kompetencija būtų vykdoma kaip pagrindinė, o Taryba būtų kompetentinga tik išimtinėmis aplinkybėmis. Antra, Tarybos kompetencija, kurią vykdydama ji gali savo sprendimu nukrypti nuo kai kurių Sutarties nuostatų valstybės pagalbos srityje, turi būti vykdoma laikantis nustatytų laiko apribojimų. Trečia, kai Komisija ar Taryba galutinai nusprendžia dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo, kita iš šių dviejų institucijų nebegali priimti šiuo klausimu priešingo sprendimo.
Šiuo aiškinimu siekiama išsaugoti Sąjungos veiksmų darną ir veiksmingumą, nes, pirma, pagal jį pašalinama galimybė priimti vienus kitiems prieštaraujančius sprendimus ir, antra, neleidžiama vienos Sąjungos institucijos sprendimo, kuris tapo galutinis, paneigti kitos institucijos sprendimu nesilaikant jokių terminų, įskaitant numatytą SESV 263 straipsnio 6 dalyje, ir pažeidžiant teisinio saugumo principą.
Be to, argumentai, kuriais grindžiamas šis aiškinimas, parodo, kad nelabai svarbu, ar pagalba, dėl kurios priimtas Tarybos sprendimas, yra esama, ar nauja pagalba. Iš tiesų, kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, Komisijos sprendimo veiksmingumas paveikiamas ne tik tada, kai Taryba priima sprendimą, kuriuo ta pati pagalba, kaip ir ta, dėl kurios jau nusprendė Komisija, pripažįstama suderinama su vidaus rinka, bet ir tada, kai pagalba, dėl kurios Taryba priėmė sprendimą, skirta tam, kad neteisėtos pagalbos, pripažintos nesuderinama su vidaus rinka, gavėjams būtų kompensuotas Komisijos sprendimu nurodytas jos grąžinimas. Šiomis aplinkybėmis antroji pagalba yra taip neatsiejamai susijusi su anksčiau Komisijos konstatuota nesuderinama su vidaus rinka pagalba, jog reikalavimas skirti šias pagalbas, siekiant SESV 108 straipsnio 2 dalies taikymo tikslų, atrodo labai dirbtinis (šiuo klausimu žr. minėto 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
45 ir 46 punktus).
Taigi šioje byloje svarbu išsiaiškinti, ar pagalba, kurią Taryba pripažino suderinama su vidaus rinka, nepaisant to, ar tai esama, ar nauja pagalba, turi būti laikoma pagalba, dėl kurios Komisija jau priėmė galutinį sprendimą.
Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad, vykdydama savo pagal SESV 107 ir 108 straipsnius turimą kompetenciją, Komisija gali priimti gaires, kurių tikslas nurodyti, kaip ji ketina įgyvendinti pagal tuos pačius straipsnius savo naujos pagalbos arba esamos pagalbos schemos vertinimo įgaliojimus (2002 m. birželio 18 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-242/00, Rink. p. I-5603
, 27 punktas).
Kadangi šios gairės grindžiamos SESV 108 straipsnio 1 dalimi, jos yra reguliaraus ir periodiško bendradarbiavimo, kai Komisija kartu su valstybėmis narėmis nuolat kontroliuoja esamas pagalbos sistemas ir joms siūlo atitinkamas priemones, reikalingas vidaus rinkai palaipsniui plėtoti arba jai veikti, elementas (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 15 d. Sprendimo
IJssel‑Vliet
,
C-311/94, Rink. p. I-5023, 36
ir 37 punktus ir 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-288/96, Rink. p. I-8237
, 64 punktą). Kai šiems pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių valstybė narė pritaria, jai tos priemonės tampa privalomos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
IJssel‑Vliet
42 ir 43 punktus ir minėto 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
65 punktą), ir, kaip priminta Reglamento Nr. 659/1999 19 straipsnio 1 dalyje, ji turi jas įgyvendinti.
Šioje byloje Lietuvos Respublika apie savo pritarimą Žemės ūkio gairių 196 punkte nurodytiems pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių pranešė 2007 m. kovo 22 d.
Visų pirma šios atitinkamos priemonės apima esamų pagalbos investicijoms, susijusioms su žemės įsigijimu žemės ūkiuose, schemų pakeitimą siekiant šias schemas suderinti su gairėmis vėliausiai iki 2009 m. gruodžio 31 d.
Iš to matyti, kad pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį Žemės ūkio gairių 196 punkte Komisijos siūlomos atitinkamos priemonės susijusios tik su esamomis pagalbos schemomis.
Reikia nurodyti, kad ginčijamu sprendimu patvirtinta schema yra nauja pagalbos schema.
Taigi šio sprendimo 15 punkte minima pagalbos schema, taikant Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto ii papunktį, galėjo būti laikoma esama pagalbos schema tik laikotarpiu, kuriam ji buvo patvirtinta 2006 m. lapkričio 22 d. sprendimu, t. y. iki 2009 m. gruodžio 31 d.
Todėl, kadangi iš šio reglamento 1 straipsnio c punkto matyti, kad visos pagalbos schemos, kurios nėra esamos pagalbos schemos, yra naujos pagalbos schemos, ir kadangi ginčijamu sprendimu patvirtinta pagalbos schema taikoma nuo 2010 m. sausio 1 d., ji neabejotinai yra nauja pagalbos schema.
Aplinkybė, kad ši schema yra paprasčiausias 2009 m. gruodžio 31 d. pasibaigusios schemos pratęsimas, darant prielaidą, kad ji nustatyta, nėra lemiama, nes esamos pagalbos schemos pratęsimas sukuria naują, nuo pratęstos schemos atskirą pagalbą (šiuo klausimu žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Todaro Nunziatina & C.
,
C-138/09, Rink. p. I-4561, 46
ir 47 punktus).
Taigi Lietuvos Respublikos pareigos, atsiradusios jai pritarus pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių, nesusijusios su schema, kuri ginčijamu sprendimu laikoma suderinama su vidaus rinka, nes tai nauja pagalbos schema, nesutampanti su esama pagalbos schema, su kuria susijusios atitinkamos priemonės, kurioms ši valstybė narė pritarė.
Tačiau Taryba negali remtis vien pagalbos schemos nauju pobūdžiu, kad iš naujo nagrinėtų situaciją, kurią Komisija jau galutinai įvertino, ir taip šį vertinimą paneigtų. Taigi Taryba nėra kompetentinga nuspręsti, kad nauja pagalbos schema turi būti laikoma suderinama su vidaus rinka, kai ji taip neatsiejamai susijusi su esama pagalbos schema, kurią valstybė narė įsipareigojo pakeisti ar panaikinti, pagal SESV 108 straipsnio 1 dalyje numatytą tvarką, jog reikalavimas skirti šias abi schemas, siekiant SESV 108 straipsnio 2 dalies taikymo tikslų, atrodo labai dirbtinis (pagal analogiją žr. minėto 2004 m. birželio 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
46 punktą).
Vis dėlto nagrinėjamoje byloje taip nėra.
Šiuo atžvilgiu galima nurodyti, kad nuo Komisijos vertinimo iki Tarybos vertinimo prabėgo daug laiko, nes ginčijamas sprendimas buvo priimtas praėjus maždaug trejiems metams po nagrinėjamų pasiūlymų dėl atitinkamų priemonių pateikimo.
Be to, šis sprendimas grindžiamas būtent naujų aplinkybių, kurias Taryba laiko išimtinėmis ir į kurias Komisija negalėjo atsižvelgti vertindama Lietuvos Respublikos įgyvendintos esamos pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemos suderinamumą su vidaus rinka, atsiradimu.
Taigi, nors Žemės ūkio gairės priimtos 2006 m., ginčijamame sprendime daroma išsami nuoroda į 2008 ir 2009 metais ekonomikos ir finansų krizės sukeltus padarinius Lietuvos žemės ūkio sektoriui. Taryba, be kita ko, remiasi labai dideliu žemės ūkio produktų kainų sumažėjimu 2009 m. ir 2008 m. bei 2009 m. konstatuotomis aukštomis palūkanų normomis, taikomomis paskoloms žemės ūkio paskirties žemei pirkti.
Reikia nurodyti, kad Komisijos pozicija dėl šio sprendimo 15 punkte minėtos schemos suderinamumo su vidaus rinka, priimta norint paremti jos pasiūlymą dėl atitinkamų priemonių, neabejotinai pagrįsta pasekmių, galinčių kilti vidaus rinkos laipsniškam plėtojimui arba veikimui dėl šios schemos taikymo, vertinimu, atsižvelgiant į 2006 m. jos turimus ekonominius duomenis.
Taigi dėl šio sprendimo 64 punkte minėto esminio aplinkybių pasikeitimo Komisijos atliktas šios pagalbos schemos vertinimas negali būti laikomas darančiu įtaką vertinimui pagalbos schemos, apimančios panašias priemones, tačiau taikytinos visiškai kitokiame ekonominiame kontekste nei tas, į kurį atsižvelgė Komisija atlikdama savo vertinimą. Todėl naujos pagalbos schemos, dėl kurios Lietuvos Respublika pateikė Tarybai prašymą pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, suderinamumas su vidaus rinka turi būti vertinamas individualiai ir atskirai nuo šio sprendimo 15 punkte minėtos schemos vertinimo, atlikto atsižvelgiant į ekonomines aplinkybes, kurios buvo svarbios šios pagalbos suteikimo momentu (šiuo klausimu žr. 1991 m. spalio 3 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-261/89, Rink. p. I-4437
, 21 punktą ir 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo
Freistaat Sachsen ir Land Sachsen-Anhalt prieš Komisiją
,
C-459/10 P, Rink. p. I-109
, 48 punktą).
Todėl šioje byloje nagrinėjama situacija skiriasi nuo tos, kurią Teisingumo Teismas nagrinėjo minėtame 2004 m. birželio 29 d. Sprendime
Komisija prieš Tarybą
ir minėtame 2006 m. birželio 22 d. Sprendime
Komisija prieš Tarybą
.
Iš tiesų, priešingai nei šiais dviem sprendimais panaikinti Tarybos sprendimai, šiuo atveju ginčijamas sprendimas motyvuojamas būtent naujais elementais, atsiradusiais dėl esminio aplinkybių pasikeitimo laikotarpiu nuo to momento, kai Komisija išnagrinėjo Lietuvos Respublikos taikomą esamą pagalbos schemą, iki to, kai Taryba vertino naują pagalbos schemą, dėl kurios ši valstybė narė jai pateikė prašymą.
Todėl elementų, pateisinusių Tarybos kompetencijos nebuvimą dviejuose šio sprendimo 67 punkte minėtuose Teismo sprendimuose, šioje byloje nėra.
Be to, Tarybos kompetencijos pripažinimas negali leisti apeiti atitinkamų priemonių, kurioms pritarė valstybės narės.
Iš tiesų, viena vertus, Taryba turi kompetenciją patvirtinti naują pagalbos schemą, kuri panaši į esamą pagalbos schemą, kurią valstybė narė turėjo pakeisti ar panaikinti po to, kai pritarė pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių, tik tuo atveju, jei po šių pasiūlymų atsiranda naujų aplinkybių.
Kita vertus, pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą Tarybai suteikti įgaliojimai gali būti įgyvendinami tik laikantis šioje nuostatoje nustatytų ribų, t. y. jei yra išimtinių aplinkybių (šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą,
C-122/94, Rink. p. I-881
, 13 punktą).
Galiausiai, kalbant apie Komisijos argumentą, kad Taryba neturi kompetencijos patvirtinti pagalbos, kuri neatitinka Žemės ūkio gairėse pateiktų nuorodų, reikia priminti, kad pagal šias gaires tik 196 punkte esantys pasiūlymai dėl atitinkamų priemonių, kuriems pritarė valstybės narės, gali reikšti galutinės Komisijos pozicijos dėl pagalbos schemos suderinamumo su vidaus rinka priėmimą.
Iš tiesų tik šie pasiūlymai dėl atitinkamų priemonių pateikiami valstybėms narėms, kad šios pritartų, kaip nurodyta Žemės ūkio gairių 197 punkte, o kitos jų nuostatos yra tik bendrosios nuorodas teikiančios taisyklės, kurios privalomos Komisijai (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 13 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
,
C-382/99, Rink. p. I-5163
, 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), bet ne valstybėms narėms.
A fortiori
jos negali būti privalomos Tarybai, nes SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje jai suteikti įgaliojimai išimtinėmis aplinkybėmis nukrypti nuo SESV 107 straipsnio nuostatų ir SESV 109 straipsnyje numatytų reglamentų.
Taigi iš šių gairių 196 punkto išplaukia, kad valstybės narės įsipareigojo esamas pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemas tik pakeisti pagal minėtas gaires, o to nepadarius – jas panaikinti iki 2009 m. gruodžio 31 d.
Tačiau iš šio sprendimo 60–69 punktuose pateiktų argumentų matyti, kad valstybės narės, pritarusios Žemės ūkio gairių 196 punkte nurodytiems pasiūlymams dėl atitinkamų priemonių, neprarado visų galimybių prašyti leidimo vėl taikyti panašias ar tapačias schemas per visą šių gairių taikymo laikotarpį.
Iš to išplaukia, kad pirmasis Komisijos pagrindas, susijęs su Tarybos kompetencijos nebuvimu, yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais
Šalių argumentai
Savo antruoju pagrindu Komisija teigia, kad Taryba piktnaudžiavo įgaliojimais, mėgindama neutralizuoti jos atlikto Lietuvos Respublikos taikytos pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemos vertinimo pasekmes.
Taryba teigia, kad priimdama ginčijamą sprendimą nemėgino Komisijos atlikto vertinimo pasekmių padaryti niekinių, nes Komisija nepriėmė jokio sprendimo, kuriuo būtų pripažinta, jog ginčijamu sprendimu patvirtinta pagalbos schema nesuderinama su vidaus rinka. Iš tiesų Taryba siekė padėti Lietuvos ūkininkams, susidūrusiems su ekonomikos ir finansų krize, pirkti žemės ūkio paskirties žemę.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, aktas tik tuomet laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais, jei remiantis objektyviais, reikšmingais ir vienas kitą patvirtinančiais duomenimis paaiškėja, kad jis buvo priimtas tik siekiant ar daugiausia siekiant kitų tikslų nei nurodyti arba siekiant išvengti konkrečiam atvejui Sutartyje specialiai numatytos procedūros (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Windpark Groothusen prieš Komisiją
,
C-48/96 P, Rink. p. I-2873
, 52 punktą ir 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
,
C-310/04, Rink. p. I-7285
, 69 punktą).
Reikia pažymėti, kad Komisija tokių duomenų nepateikė.
Kalbant apie Tarybos siekiamus tikslus ginčijamo sprendimo priėmimo momentu, Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra nieko, kas leistų teigti, kad Taryba siekė išimtinai ar daugiausia kito tikslo, nei padėti Lietuvos ūkininkams lengviau įsigyti žemės ūkio paskirties žemės, siekiant užtikrinti žemės reformos užbaigimą ir ūkių struktūros ir ūkininkavimo Lietuvoje veiksmingumo pagerinimą.
Kalbant apie Komisijos argumentą, kad iš įvykių sekos ir pasikeistų laiškų matyti, jog ginčijamu sprendimu buvo siekiama panaikinti jos patvirtintą poziciją, reikia nurodyti, kad Taryba galėjo teisėtai manyti, jog Komisija nepriėmė pozicijos dėl atitinkamos pagalbos schemos suderinamumo, kaip pabrėžta ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamojoje dalyje.
Todėl antrasis ieškinio pagrindas, susijęs su piktnaudžiavimu įgaliojimais, turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su lojalaus bendradarbiavimo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Trečiuoju pagrindu Komisija tvirtina, kad ginčijamas sprendimas priimtas pažeidžiant lojalaus bendradarbiavimo tarp institucijų principą, nes priimdama šį sprendimą Taryba atleido Lietuvos Respubliką nuo pareigos bendradarbiauti su Komisija, kuri šiai valstybei narei privaloma pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį.
Iš tiesų, leisdama pratęsti esamos pagalbos schemos, kurią Lietuvos Respublika įsipareigojo panaikinti, galiojimą, Taryba pakenkė ankstesnio dialogo tarp Komisijos ir šios valstybės narės rezultatams.
Taryba mano neprivalanti laikytis bendradarbiavimo pareigos pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį. Be to, ji dar kartą patvirtino, kad Lietuvos Respublika visiškai nebuvo įsipareigojusi dėl ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos.
Teisingumo Teismo vertinimas
SESV 108 straipsnio 1 dalyje Komisijai ir valstybėms narėms nustatyta pareiga reguliariai ir periodiškai bendradarbiauti, kai Komisija kartu su valstybėmis narėmis nuolat kontroliuoja esamas pagalbos sistemas ir siūlo joms atitinkamas priemones, reikalingas vidaus rinkai palaipsniui plėtoti arba jai veikti (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu iš šio sprendimo 69 punkto matyti, kad Lietuvos Respublika neprisiėmė jokio specialaus įsipareigojimo dėl ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos. Todėl šis sprendimas negali būti laikomas atleidžiančiu Lietuvos Respubliką nuo konkrečios bendradarbiavimo pareigos, nes juo visiškai nebuvo pakenkta ankstesnio dialogo tarp Komisijos ir šios valstybės narės rezultatams.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Komisijos pateiktas trečiasis pagrindas, susijęs su lojalaus bendradarbiavimo principo pažeidimu, turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida ir proporcingumo principo pažeidimu
Ketvirtojo pagrindo pirma dalimi Komisija tvirtina, kad Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nustatydama, jog yra išimtinių aplinkybių, pateisinančių patvirtintas priemones. Šio pagrindo antroje dalyje ji teigia, kad ginčijamas sprendimas prieštarauja proporcingumo principui, nes nagrinėjamos priemonės neleidžia pasiekti šiuo sprendimu siekiamų tikslų ir neapsiriboja tik tuo, kas būtina šiems tikslams pasiekti.
Dėl ketvirtojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su akivaizdžia išimtinių aplinkybių buvimo vertinimo klaida
– Šalių argumentai
Komisija mano, kad aplinkybės gali būti laikomos išimtinėmis, kaip tai suprantama pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, tik jei jų nebuvo galima numatyti iki jų atsiradimo ir jei, atsižvelgiant į nagrinėjamą atvejį, jos susijusios būtent su Lietuvos Respublika. Todėl taip negali būti anksčiau egzistavusios struktūrinės kliūties ar problemos, su kuria susidūrė daugelis valstybių narių, atveju.
Komisija taip pat mano, kad nedidelis ūkių dydis Lietuvoje yra jau sena problema, susijusi su pačia Lietuvos žemės ūkio ekonomikos struktūra. Be to, nėra duomenų, kad kapitalo stygius, su kuriuo susiduria Lietuvos ūkininkai, nėra struktūrinė problema, kuri dėl savo pobūdžio negali būti laikoma išimtine.
Maža to, nors Komisija pritaria, kad ekonomikos krizė gali būti išimtinė aplinkybė, vis dėlto mano, kad šia krize pateisinti ginčijamą sprendimą galima tik jeigu dėl sąveikos su anksčiau buvusiomis struktūrinėmis problemomis Lietuvoje būtų susidariusios išimtinės aplinkybės, o to Taryba neįrodė. Komisija taip pat teigia, kad šios krizės poveikis palūkanų normų lygiui ir ūkininkų pajamų mažėjimui Lietuvoje nėra išimtinio pobūdžio, atsižvelgiant į situaciją visoje Sąjungoje.
Taryba mano, kad Komisijos siūloma išimtinių aplinkybių sąvokos apibrėžtis yra pernelyg siaura atsižvelgiant į teismo praktiką, nes tokios aplinkybės turi būti tik nenumatomos ir gali paveikti kitas valstybes nares arba kitus nei žemės ūkis sektorius.
Šioje byloje yra išimtinių aplinkybių, kurias sudaro nekasdieniai, su ekonomikos krize susiję įvykiai, kurie turėjo reikšmingų pasekmių Lietuvos ūkininkams ir dėl kurių dar labiau paaštrėjo struktūrinės problemos, ir taip jau būdingos Lietuvos žemės ūkio valdoms. Taigi, labai didelis ūkininkų pajamų sumažėjimas dėl kainų kritimo ir didelis palūkanų normų lygis dėl krizės, labiau pasireiškę Lietuvoje nei kitose valstybėse narėse, lėmė tai, kad tapo labai sudėtinga, net neįmanoma, Lietuvos ūkininkams pirkti žemės ūkio paskirties žemę.
– Teisingumo Teismo vertinimas
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad taikydama SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą Taryba turi plačią diskreciją, kurios įgyvendinimas apima sudėtingus ekonominio ir socialinio pobūdžio vertinimus, kurie turi būti atliekami Sąjungoje. Atsižvelgiant į tai, šios diskrecijos įgyvendinimui taikoma teisminė kontrolė skirta tik įvertinti, ar laikytasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių, patikrinti nurodytų faktinių aplinkybių tikslumui ir nustatyti, ar nebuvo padaryta teisės klaida, akivaizdi faktinių aplinkybių vertinimo klaida ir ar nebuvo piktnaudžiaujama įgaliojimais (šiuo klausimu žr. minėto 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, 18 ir 19 punktus ir pagal analogiją 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Régie Networks
,
C-333/07, Rink. p. I-10807
, 78 punktą).
Reikia nurodyti, jog atsižvelgiant į tai, kad ekonomikos ir finansų krizės pasekmės yra neįprastos ir nenumatomos, ir į tai, kokiu mastu jos apėmė Lietuvos žemės ūkį, negali būti laikoma, kad Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą manydama, kad šios pasekmės sudaro išimtines aplinkybes, kaip tai suprantama pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą. Beje, Komisija savo dublike pripažino, kad tokios krizės kilimas gali būti tokia išimtinė aplinkybė.
Faktas, kad ekonomikos ir finansų krizė taip pat sukėlė didelių pasekmių kitose valstybėse narėse, nėra lemiamas, nes ši aplinkybė neturi poveikio išimtiniam šios krizės pasekmių pobūdžiui, kiek tai susiję su Lietuvos ūkininkų ekonominės situacijos pasikeitimu ir Lietuvoje vykdoma žemės ūkio reforma.
Be to, teiginys, kad nepakankamos ūkininkų pajamos, nedidelis ūkių dydis ar kapitalo stygius, su kuriuo susiduria ūkininkai, Lietuvoje yra struktūrinės problemos, neleidžia įrodyti, kad Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nuspręsdama, kad labai didelis ūkininkų pajamų sumažėjimas dėl kainų kritimo ir aukštas palūkanų normos lygis dėl krizės labai pablogino Lietuvos ūkininkų padėtį ir taip sukėlė grėsmę ūkio reformai ir sudarė kliūčių spręsti minėtas struktūrines problemas (pagal analogiją žr. minėto 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
21 punktą).
Iš to išplaukia, kad ketvirtojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo pagrindo antros dalies, susijusios su proporcingumo principo pažeidimu
– Šalių argumentai
Komisijos nuomone, priimdama ginčijamą sprendimą Taryba pažeidė proporcingumo principą.
Iš tiesų Komisija mano, kad nagrinėjama pagalbos schema negali leisti pasiekti minėtame sprendime nurodytų tikslų. Taigi, nepaisant to, kad egzistuoja pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schema, vidutinis žemės ūkio valdos dydis Lietuvoje per pastaruosius metus tik nedaug pasikeitė. To, kad ginčijamu sprendimu patvirtinta pagalbos schema leidžia pasiekti geresnius rezultatus, nebuvo nustatyta, o anksčiau taikyta pagalbos schema neleido išspręsti problemų, susijusių su didelėmis palūkanų normomis, buvusiomis 2008 m. ir 2009 m. Pagalba žemės ūkio paskirties žemei įsigyti realiai prisideda veikiau prie žemės ūkio paskirties žemės kainų augimo nei prie šios žemės nuosavybės struktūros pasikeitimo.
Be to, Komisijos nuomone, laikytis proporcingumo principo reiškia visiškai atsižvelgti į galiojančias priemones, kuriomis gali būti tenkinami poreikiai, kuriuos Taryba laiko išimtinėmis aplinkybėmis. Tačiau ginčijamame sprendime visiškai neatsižvelgiama į anksčiau Komisijos patvirtintas arba jos gairėse ar bendrosios išimties reglamentuose leistas priemones. Konkrečiai kalbant, reikia nurodyti, kad pagal laikinąją sistemą valstybės narės galėtų suteikti ūkininkams pagalbą. Be to, būtų galima pasinaudoti
de minimis
pagalba, kuri leidžiama pagal Reglamentą Nr. 1535/2007.
Galiausiai ginčijamu sprendimu patvirtintos priemonės apima ne tik tai, kas būtina, nes jos galioja ilgesnį laiką nei Komisijos laikinojoje sistemoje nustatyta pagalbos, skirtos būtent dėl ekonomikos krizės pasekmių susidariusioms problemoms spręsti, taikymo data.
Taryba teigia, kad tiek, kiek tai susiję su proporcingumo principo laikymusi, remiantis SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa priimtų priemonių teisėtumui gali būti daromas poveikis tik jei šios priemonės yra akivaizdžiai netinkamos atsižvelgiant į Tarybos ketinamą siekti tikslą.
Komisija neįrodė, kad Tarybos atliktas sudėtingų ekonominių aplinkybių vertinimas yra akivaizdžiai klaidingas. Be kita ko, Taryba pripažino, kad taikant Lietuvos Respublikos pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemą buvo pagerinta Lietuvos žemės ūkio valdų teritorinė struktūra. Taryba taip pat teigė, kad Komisija nenustatė, jog tokia pagalbos schema buvo prisidėta prie žemės kainų augimo. Be to, ji mano, kad žemės ūkio valdų ploto didėjimas leidžia padidinti atitinkamų ūkininkų konkurencingumą ir pajamas.
Taryba taip pat teigia neturėjusi atsižvelgti į Komisijos jau patvirtintas priemones, nes SESV 108 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje Tarybai suteiktais įgaliojimais siekiama būtent jai leisti patvirtinti pagalbą, kurios Komisija negalėjo teisėtai patvirtinti, kaip buvo nagrinėjamu atveju. Be to, ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos laikinoji sistema neapima.
Tarybos nuomone, šios pagalbos schemos trukmė neturi apimti tik laikinojoje sistemoje nurodyto laikotarpio ir ji atitinka laiką, kuris, kaip numatoma, būtinas žemės ūkio paskirties žemės privatizavimo procesui Lietuvoje baigti ir krizės pasekmėms sumažinti.
– Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl proporcingumo principo laikymosi iš šio sprendimo 97 punkte pateiktų argumentų matyti, kad tik akivaizdžiai netinkamas remiantis SESV 108 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa priimtos priemonės pobūdis Tarybos ketinamo siekti tikslo atžvilgiu gali turėti įtakos tokios priemonės teisėtumui (pagal analogiją žr. 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Afton Chemical
,
C-343/09, Rink. p. I-7027
, 46 punktą ir 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo
Association Kokopelli
, C‑59/11, 39 punktą).
Vadinasi, reikia nustatyti, ar ginčijamame sprendime nurodytos pagalbos schemos patvirtinimas yra akivaizdžiai netinkamas pasiekti šio sprendimo 10 konstatuojamojoje dalyje nurodytiems tikslams – sėkmingai užbaigti žemės reformą ir pagerinti ūkių struktūrą ir ūkininkavimo Lietuvoje veiksmingumą.
Galima sutikti, kad šie tikslai gali būti pasiekti tik padidinus ūkių plotą, o tai reiškia, kad Lietuvos ūkininkai turi įsigyti žemės ūkio paskirties žemės. Neginčijama, kad nepakankamos pajamos ir sunkumai, susiję su paskolų gavimu, su kuriais susiduria ūkininkai, sudaro kliūčių tokiam įsigijimui. Todėl atitinkamos pagalbos schemos, kuria siekiama kompensuoti šias problemas ir jų paaštrėjimą dėl ekonomikos ir finansų krizės, patvirtinimas siūlant arba sumažinti žemės ūkio paskirties žemės kainas, arba subsidijuoti palūkanas, susijusias su paskolomis tokiai žemei pirkti, nėra akivaizdžiai netinkamas ginčijamu sprendimu siekiamiems tikslams įgyvendinti.
Tokiomis sąlygomis aplinkybė, kad anksčiau taikyta pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schema neleido gerokai ir nuolat didinti Lietuvos žemės ūkio valdų plotų, negali įrodyti, kad ginčijamas sprendimas yra akivaizdžiai netinkamas juo siekiamiems tikslams, apie kuriuos priminta šio sprendimo 111 punkte, įgyvendinti.
Iš tiesų, pirma, vidutinio minėtų ūkio valdų ploto menko didėjimo nepakanka įrodyti, kad Tarybos patvirtinta pagalbos schema yra akivaizdžiai neveiksminga, nes gali būti, kad šis menkas didėjimas susijęs su aplinkybėmis, kurios negali tęstis visą ginčijamame sprendime nurodytą laikotarpį. Ši išvada gali būti paaiškinama, kaip tą daro Lietuvos Respublika, ypatybėmis taisyklių, kuriomis reglamentuojamas žemės grąžinimas, kuris yra atskiras nuo žemės įsigijimo sudarant sutartis, kurį siekiama skatinti ginčijamu sprendimu patvirtinta pagalbos schema, procesas. Antra, reikia priminti, kad ginčijamu sprendimu siekiama ne tik pagerinti žemės ūkio valdų struktūrą, bet ir sėkmingai baigti žemės ūkio reformą Lietuvoje. Pažymėtina, kad pastarojo tikslo įgyvendinimas negali būti vertinamas remiantis tik žemės ūkio valdų ploto pasikeitimu.
Dėl Komisijos argumento, kad pagalbos žemės ūkio paskirties žemei įsigyti schemomis prisidedama veikiau prie žemės ūkio paskirties žemės kainų kilimo nei prie šios žemės nuosavybės struktūros pasikeitimo, reikia konstatuoti, kad šis teiginys nėra pakankamai pagrįstas, kad būtų galima nustatyti, jog Taryba pasirinko akivaizdžiai netinkamą savo siekiamo tikslo atžvilgiu priemonę.
Be to, reikia patikrinti, ar patvirtinus nagrinėjamą pagalbos schemą akivaizdžiai neviršijama to, kas būtina ginčijamame sprendime nurodytiems tikslams pasiekti. Komisija teigia, kad Taryba pakankamai neatsižvelgė į kitų priemonių, galinčių prisidėti prie šių tikslų įgyvendinimo, teikiamas galimybes.
Atsižvelgiant į Tarybos šiuo atveju turimą diskreciją, ginčijamas sprendimas negali būti laikomas pažeidžiančiu proporcingumo principą vien todėl, kad Lietuvos Respublika būtų galėjusi siekti šio sprendimo 111 punkte nurodytų tikslų kitos rūšies pagalbos schema. Iš tiesų iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nagrinėdamas, ar laikomasi proporcingumo principo sprendime, priimtame remiantis diskrecija, kokią turi Taryba pagal SESV 108 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, Teisingumo Teismas turi išsiaiškinti ne tai, ar jis buvo vienintelis arba geriausias iš galimų, bet tai, ar jis buvo akivaizdžiai neproporcingas (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
Agrana Zucker
,
C-33/08, Rink. p. I-5035
, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tačiau, kaip savo išvados 46 punkte nurodė generalinis advokatas, Tarybos turima plati diskrecija jos neatleidžia nuo pareigos vertinant atsižvelgti į anksčiau priimtas priemones, kurios skirtos būtent tam, kad būtų rasta išeitis išimtinėmis aplinkybėmis, pateisinusiomis nagrinėjamos pagalbos schemos patvirtinimą.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Reglamentu Nr. 1535/2007 siekiama atleisti nuo SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytos pranešimo apie nedidelio dydžio pagalbą pareigos, todėl negali būti laikoma, kad juo siekiama būtent rasti būdą, kaip panaikinti ekonomikos ir finansų krizės pasekmes Lietuvos ūkininkams.
Tačiau tiesa, jog laikinoji sistema buvo nustatyta tam, kad įmonėms būtų palengvinta galimybė gauti finansavimą ekonomikos ir finansų krizės sąlygomis. Vis dėlto šioje laikinojoje sistemoje numatyta pagalba turi bendrą investicijų rėmimo funkciją, todėl ji nėra skirta būtent leisti įsigyti žemės ūkio paskirties žemės. Be to, ginčijamo sprendimo priėmimo momentu laikinosios sistemos 7 punkte buvo numatyta, kad ji nebus taikoma po 2010 m. gruodžio 31 d. Todėl Tarybos sprendimas patvirtinti pagalbos schemą, skirtą būtent užtikrinti žemės ūkio reformos užbaigimui ir žemės ūkio valdų ploto didėjimui Lietuvoje per ilgesnį laikotarpį, negali būti laikomas akivaizdžiai viršijančiu tai, kas būtina ginčijamu sprendimu siekiamiems tikslams įgyvendinti.
Galiausiai, kalbant apie ginčijamu sprendimu patvirtintos pagalbos schemos trukmę, iš pačios SESV 108 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos logikos matyti, kad Taryba negali būti saistoma Komisijos komunikate nustatytų laiko suvaržymų. Be to, atsižvelgiant į tai, kiek laiko reikia žemės ūkio reformai įgyvendinti, ir į ekonomikos bei finansų krizės pasekmių trukmę, negalima manyti, kad Taryba pasirinko akivaizdžiai neproporcingą priemonę patvirtindama nagrinėjamą pagalbos schemą laikotarpiui nuo 2010 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d.
Todėl reikia taip pat atmesti Komisijos pateikto ketvirtojo pagrindo antrą dalį kaip nepagrįstą.
Tai reiškia, kad visas ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas.
Kadangi nė vienas Komisijos ieškinio pagrindas negalėjo būti patenkintas, ieškinys turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Taryba prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos ir ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Pagal to paties reglamento 140 straipsnio 1 dalį Lietuvos Respublika, Vengrija ir Lenkijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

3.
Lietuvos Respublika, Vengrija ir Lenkijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.