CELEX: 62011FJ0029
Offentligt hverv
General udvælgelsesprøve

Ved stævning indgået til Personaleretten den 21. marts 2011 har BA anlagt denne sag og nedlagt påstand om annullation af den
afgørelse, som direktøren for Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) traf den 10. december 2010, om at afslå sagsøgerens
klage, og den afgørelse, som udvælgelseskomitéen for udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09 traf, om ikke at give sagsøgeren adgang
til udvælgelsesprøvens mundtlige prøve.

Retsforskrifter
Artikel 1d i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) bestemmer:
»1.      Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social
oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt
mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt.
[…]
5.      Hvis personer, der er omfattet af denne vedtægt, og som finder, at de er blevet krænket, fordi ligebehandlingsprincippet som
fastlagt ovenfor ikke er blevet anvendt på dem, fremlægger oplysninger, på grundlag af hvilke man må formode, at der har fundet
direkte eller indirekte forskelsbehandling sted, påhviler det institutionen at bevise, at der ikke har været tale om krænkelse
af ligebehandlingsprincippet. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse i forbindelse med disciplinærsager.
6.      Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip
begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken.
Sådanne målsætninger kan bl.a. være begrundelse for, at der fastsættes en obligatorisk pensionsalder og en minimumsalder for
tildeling af alderspension.«
Vedtægtens artikel 27 bestemmer:
»Det skal ved ansættelse tilstræbes, at institutionen sikres medarbejdere, der opfylder de højeste krav til kvalifikationer,
indsats og integritet; de skal udvælges på et så bredt geografisk grundlag som muligt blandt statsborgere i Unionens medlemsstater.
Ingen stilling kan forbeholdes borgere fra en bestemt medlemsstat.«
Vedtægtens artikel 28 bestemmer:
»Til tjenestemand kan kun udnævnes en person, der:
a)      er statsborger i en af Unionens medlemsstater, medmindre ansættelsesmyndigheden bestemmer andet, og såfremt han ikke er frataget
de borgerlige rettigheder
[…]
f)      beviser, at han har indgående kundskaber i et af Unionens sprog og tilfredsstillende kundskaber i et andet af Unionens sprog
i det omfang, dette er nødvendigt for hans hverv.«
Artikel 1, stk. 1, i bilag III til vedtægten har følgende ordlyd:
»Ansættelsesmyndigheden giver meddelelse om udvælgelsesprøver efter høring af Det Paritetiske Samarbejdsudvalg.
Den bør specificere:
[…]
f)      eventuelt de sprogkundskaber, der er nødvendige på grund af den ledige stillings særlige karakter
[…]«
I artikel 1 i Rådets forordning nr. 1 af 15. april 1958 om den ordning, der skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab
på det sproglige område (EFT 1952-1958 I, s. 59), i den affattelse, som er relevant for denne sag, bestemmes:
»De officielle sprog og arbejdssprogene for Unionens institutioner er bulgarsk, dansk, engelsk, estisk, finsk, fransk, græsk,
irsk, italiensk, lettisk, litauisk, maltesisk, nederlandsk, polsk, portugisisk, rumænsk, slovakisk, slovensk, spansk, svensk,
tjekkisk, tysk og ungarsk.«
Artikel 2 i forordning nr. 1 bestemmer:
»Dokumenter, som en medlemsstat eller en person, der er undergivet en medlemsstats jurisdiktion, retter til Fællesskabets
institutioner, kan efter afsenderens valg affattes på et af de officielle sprog. Svaret skal affattes på det samme sprog.«
Artikel 3 i forordning nr. 1 bestemmer:
»Dokumenter, som en fællesskabsinstitution retter til en medlemsstat eller til en person, der er undergivet en medlemsstats
jurisdiktion, skal affattes på denne stats sprog.«
Artikel 6 i forordning nr. 1 bestemmer:
»Fællesskabets institutioner kan i deres forretningsorden fastsætte de nærmere regler for denne ordning på det sproglige område.«
Artikel 8 i forordning nr. 1 bestemmer:
»Har en medlemsstat flere officielle sprog, bestemmes det efter anmodning fra den pågældende stat, hvilket sprog der skal
anvendes på grundlag af de almindelige regler i den pågældende stats lovgivning.
[…]«
Artikel 2 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 401/2004 af 23. februar 2004 om indførelse af særlige og midlertidige foranstaltninger
for ansættelse af tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber i anledning af Cyperns, Estlands, Letlands, Litauens, Maltas,
Polens, Slovakiets, Sloveniens, Den Tjekkiske Republiks og Ungarns tiltrædelse (EUT L 67, s. 1) har følgende ordlyd:
»Indtil den 31. december 2010 afholdes der også almindelige udvælgelsesprøver med henblik på ansættelse af tjenestemænd, der
har et af de eksisterende elleve officielle sprog som deres hovedsprog. Sådanne udvælgelsesprøver skal samtidig dække alle
disse sprog.«
Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1760/2006 af 28. november 2006 om indførelse af særlige og midlertidige foranstaltninger
for ansættelse af tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber i anledning af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske
Union (EUT L 335, s. 5) har følgende ordlyd:
»[…]
(1)      I anledning af Bulgariens og Rumæniens forestående tiltrædelse af Den Europæiske Union bør der fastsættes særlige og midlertidige
foranstaltninger, som fraviger bestemmelserne i vedtægten […]
(2)      Disse ganske vist midlertidige foranstaltninger bør i betragtning af de tiltrædende landes relative størrelse og antallet
af potentielt berørte personer anvendes i en tilstrækkelig lang periode. En periode, der udløber den 31. december 2011, vil
være passende.
(3)      På grund af behovet for at gøre det muligt at foretage de planlagte ansættelser hurtigst muligt efter tiltrædelsen bør denne
forordning vedtages inden den faktiske tiltrædelsesdato –
[…]
Artikel 1
1.      Uanset artikel 4, stk. 2 og 3, artikel 7, stk. 1, artikel 27, stk. 2, og artikel 29, stk. 1, litra a) og b), i vedtægten kan
ledige stillinger efter datoen for Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse og indtil den 31. december 2011 besættes ved udnævnelse
af statsborgere fra disse lande, forudsat at de nødvendige stillinger og budgetbevillinger er til stede.
2.      Der foretages udnævnelser:
a)      for samtlige lønklasser efter tiltrædelsesdatoen
b)      med undtagelse af seniormanagere (generaldirektører eller tilsvarende i lønklasse AD 16 eller AD 15 og direktører eller tilsvarende
i lønklasse AD 15 eller AD 14), efter udvælgelsesprøver på grundlag af kvalifikationsbeviser og prøver, som afholdes på de
i bilag III til vedtægten fastsatte betingelser.
[…]«
Den 21. marts 2009 offentliggjordes den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09, som EPSO organiserede bl.a. med henblik
oprettelse af en ansættelsesreserve af administratorer (AD 5) med rumænsk statsborgerskab inden for europæisk offentlig administration
(EUT C 14 A, s. 1), som ændret ved berigtigelse offentliggjort den 13. marts 2009 (EUT C 59 A/2, s. 2) (herefter »meddelelsen
om udvælgelsesprøven«).
Afsnit I, punkt B, nr. 2, litra c), i meddelelsen om udvælgelsesprøven med overskriften »Sprogkundskaber« har følgende ordlyd:
»Hovedsprog (sprog 1)
Ansøgerne skal have:
[…]
–        et indgående kendskab til det rumænske sprog […]
Andet sprog (sprog 2)
Ansøgerne skal have et tilfredsstillende kendskab til engelsk, fransk eller tysk.
[…]«
Afsnit III, punkt 1, i meddelelsen om udvælgelsesprøven med overskriften »Skriftlige prøver – bedømmelse« har følgende ordlyd:
»De skriftlige prøver a) og b) vil foregå på engelsk, fransk eller tysk (sprog 2).
a)      Prøve bestående af en række multiple-choice-spørgsmål, som tjener til at vurdere ansøgerens specialviden inden for det valgte
område.
[…]
b)      Prøve, hvor der kan vælges mellem forskellige emner inden for det valgte område […]
c)      Affattelse af en kort tekst på ansøgerens hovedsprog (sprog 1), hvori der gøres rede for argumenterne og konklusionerne i
den skriftlige prøve b). Formålet med denne prøve er at vurdere, hvorvidt ansøgeren behersker sit hovedsprog, herunder kvaliteten
af både fremstilling og præsentation.
For denne prøve gives der fra 0 til 10 point (der kræves mindst 8 point).
[…]«
Bilaget til meddelelsen om udvælgelsesprøven har endvidere følgende ordlyd:
»[…]
Anmodning om fornyet behandling
Senest ti kalenderdage efter den elektroniske fremsendelse af meddelelsen om afgørelsen kan der i form af en begrundet skrivelse
indsendes en anmodning om fornyet behandling […]«.

Sagens faktiske omstændigheder
Sagsøgeren, der er rumænsk og ungarsk statsborger, tilhører det ungarske mindretal i Rumænien.
Sagsøgeren meldte sig i kraft af sit rumænske statsborgerskab som ansøger til den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09,
som EPSO organiserede bl.a. med henblik oprettelse af en ansættelsesreserve af administratorer med rumænsk statsborgerskab
inden for »europæisk offentlig administration«. Efter at have bestået adgangsprøverne fik sagsøgeren adgang til de skriftlige
prøver.
Ved skrivelse af 21. april 2010 gav EPSO sagsøgeren meddelelse om de resultater, hun havde opnået ved de skriftlige prøver.
Sagsøgeren opnåede flere point end det krævede minimum i prøverne a) og b), der blev afholdt på det sprog 2 (engelsk, fransk
eller tysk), som ansøgeren havde valgt, og som ansøgeren ifølge meddelelsen om udvælgelsesprøven skulle have et »tilfredsstillende
kendskab« til. Sagsøgeren blev derimod tildelt en udelukkelsesbedømmelse på 6/10 for prøve c), der blev afholdt på sprog 1
(rumænsk), som ansøgeren ifølge meddelelsen om udvælgelsesprøven skulle have et »indgående kendskab« til.
Som svar på sagsøgerens anmodning om fornyet behandling af 21. april 2010 meddelte EPSO sagsøgeren ved skrivelse af 18. juni
2010, at udvælgelseskomitéen havde foretaget en fornyet vurdering af sagsøgerens skriftlige prøve c), og at den havde besluttet
at fastholde afgørelsen om ikke at give sagsøgeren adgang til den mundtlige prøve.
Ved e-mail af 7. juli 2010 anmodede sagsøgeren om en fornyet vurdering af hendes situation, idet hun mente at være blevet
udsat for forskelsbehandling som følge af, at hun var tvunget til at aflægge prøve c) på rumænsk og ikke ungarsk, der er hendes
modersmål.
Ved skrivelse af 20. september 2010, der blev modtaget hos EPSO den følgende dag, indgav sagsøgeren en klage i medfør af vedtægtens
artikel 90, stk. 2, hvorved hun anfægtede udvælgelseskomitéens afgørelse om at tildele hende en udelukkelsesbedømmelse på
6/10 for den skriftlige prøve c) samt lovligheden af meddelelsen om udvælgelsesprøven.
Ved skrivelse af 10. december 2010 afslog EPSO’s direktør i sin egenskab af ansættelsesmyndighed sagsøgerens klage (herefter
»afgørelsen om afslag på klagen«).

Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–        Afgørelsen om at afslå klagen annulleres.
–        Om fornødent annulleres den afgørelse, der blev truffet af udvælgelseskomiteen om at tildele sagsøgeren en udelukkelsesbedømmelse
på 6/10 for den skriftlige prøve c).
–        EPSO tilpligtes at afholde en ny skriftlig prøve c).
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger

Søgsmålets genstand
Sagsøgeren har med den første påstand nedlagt påstand om, at afgørelsen om afslag på klagen annulleres.
Det følger af fast retspraksis, at en annullationspåstand, der formelt er rettet mod et afslag på en klage, i tilfælde, hvor
dette afslag er uden selvstændigt indhold, har den virkning retligt at få prøvet den akt, der indeholder det klagepunkt, som
har været genstand for klagen (jf. i denne retning Domstolens dom af 17.1.1989, sag 293/87, Vainker mod Parlamentet, præmis
8).
I den foreliggende sag var sagsøgerens klage af 20. september 2010, der blev afslået af ansættelsesmyndigheden den 10. december
2010, rettet mod udvælgelseskomitéens afgørelse om at tildele sagsøgeren en bedømmelse på 6/10 i den skriftlige prøve c).
Afgørelsen om afslag på klagen har ikke noget selvstændigt indhold, for så vidt som den blot bekræfter den afgørelse af 18.
juni 2010, der blev truffet, efter at udvælgelseskomitéen havde foretaget en fornyet behandling, med en begrundelse, der i
det væsentlige blot gengiver – men som dog er mere detaljeret – begrundelsen for denne afgørelse (Personalerettens dom af
1.7.2010, sag F-45/07, Mandt mod Parlamentet, præmis 43).
Når en ansøger, hvis ansøgning om adgang til en udvælgelsesprøve, der afholdes af EU-institutionerne, er blevet afvist, anmoder
om en fornyet vurdering af denne afgørelse på grundlag af en konkret bestemmelse, der er bindende for administrationen, er
det den afgørelse, udvælgelseskomitéen har truffet efter en fornyet behandling, der er den bebyrdende akt som omhandlet i
vedtægtens artikel 90, stk. 2, eller i givet fald vedtægtens artikel 91, stk. 1 (Personalerettens dom af 1.7.2010, sag F-40/09,
Časta mod Kommissionen, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde anmodede sagsøgeren i overensstemmelse med bilaget til meddelelsen om udvælgelsesprøven om fornyet
behandling af udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at give hende adgang til den mundtlige prøve.
Ved skrivelse af 18. juni 2010 meddelte EPSO sagsøgeren, at udvælgelseskomitéen havde holdt møde den 11. juni 2010, og at
den havde besluttet at fastholde bedømmelsen på 6/10, som sagsøgeren havde opnået for den skriftlige prøve c), samt afgørelsen
om ikke at give sagsøgeren adgang til den mundtlige prøve.
Afgørelsen af 18. juni 2010, som blev meddelt sagsøgeren samme dag, udgør i det foreliggende tilfælde den bebyrdende akt som
omhandlet i vedtægts artikel 90, stk. 2.
Det følger af ovenstående betragtninger, at der i denne sag skal anses for at være nedlagt påstand om annullation af afgørelsen
af 18. juni 2010, der blev truffet efter den fornyede behandling (herefter »den anfægtede afgørelse«).

Formaliteten
Parternes argumenter
Kommissionen har principalt gjort gældende, at sagen åbenbart bør afvises. Sagsøgeren har anfægtet afgørelsen om ikke at give
hende adgang til den næste fase i udvælgelsesprøven, ikke på grund af, at der blev anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse
med bedømmelsen af den skriftlige prøve c), men udelukkende på grund af, at hun ikke havde kunnet aflægge denne prøve på ungarsk,
dvs. hendes modersmål. Eftersom det fremgår af meddelelsen om udvælgelsesprøven, at der ved denne prøve udelukkende kan anvendes
rumænsk, udgør meddelelsen om udvælgelsesprøven derfor faktisk den afgørelse, der indeholder et klagepunkt imod sagsøgeren.
Da sagsøgeren ikke har anlagt sag inden fristen regnet fra tidspunktet for offentliggørelsen af meddelelsen om udvælgelsesprøven,
kan hun ikke længere anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøven.
Sagsøgeren har anført, at meddelelsen om udvælgelsesprøven principielt ikke kan udgøre en bebyrdende akt, og at meddelelsen
om udvælgelsesprøven ikke direkte udelukker hende fra at deltage i prøverne. Sagsøgeren har endvidere anført, at hun kan påberåbe
sig de uregelmæssigheder, der er indtruffet under udvælgelsesprøvens afvikling, herunder de uregelmæssigheder, der udspringer
af meddelelsen om udvælgelsesprøven, i forbindelse med en klage, der er rettet mod en individuel afgørelse, der indeholder
et klagepunkt imod hende, og at hun derfor indirekte kan anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøven.
Ansættelsesmyndigheden har endvidere i afgørelsen om afslag på klagen anført, at klagen måtte afvises, idet de i vedtægten
fastsatte frister ikke var overholdt. Sagsøgeren fik kendskab til den anfægtede afgørelse den 18. juni 2010 og burde have
indgivet en klage senest den 18. september 2010 og ikke den 20. september 2010.
Sagsøgeren har henvist til procesreglementets artikel 100, stk. 2, første afsnit, hvoraf fremgår, at hvis »fristen [ville]
udløbe på en lørdag, søndag eller lovbestemt fri- eller helligdag, udløber den først ved udgangen af den følgende hverdag«.
Da den 18. september 2010 var en lørdag, har sagsøgeren anført, at klagen kunne antages til realitetsbehandling, idet klagen
blev indgivet mandag den 20. september 2010, som var den første hverdag efter udløbet af den nævnte frist.
Kommissionen har i svarskriftet ikke anført, at klagen blev indgivet for sent.
Personalerettens bemærkninger
Henset til den særlige karakter af ansættelsesproceduren, som er en kompliceret administrativ aktivitet bestående af en række
af meget tæt forbundne afgørelser, kan en sagsøger med rette påberåbe sig uregelmæssigheder opstået i forbindelse med afviklingen
af udvælgelsesprøven, herunder de uregelmæssigheder, som kan findes i selve teksten til meddelelsen om udvælgelsesprøven,
i forbindelse med et søgsmål til prøvelse af en senere individuel afgørelse, såsom en afgørelse om ikke at give adgang til
prøverne (Domstolens dom af 11.8.1995, sag C-448/93 P, Kommissionen mod Noonan, præmis 19, og Personalerettens dom af 14.4.2011,
sag F-82/08, Clarke m.fl. mod KHIM, præmis 79).
Inden for rammerne af en sådan procedure kan det nemlig ikke kræves, at sagsøgeren skal anlægge lige så mange sager som antallet
af retsakter, der under den nævnte procedure kan være af bebyrdende karakter (dommen i sagen Kommissionen mod Noonan, præmis
17).
Det er endvidere blevet fastslået, at der ikke må gøres forskel under hensyn til, hvor klar og præcis meddelelsen om udvælgelsesprøven
er (dommen i sagen Kommissionen mod Noonan, præmis 19).
Endelig er det blevet fastslået, at meddelelsen om udvælgelsesprøven ligeledes undtagelsesvis kan være genstand for et annullationssøgsmål,
når den ved at opstille betingelser, som udelukker sagsøgerens ansøgning, udgør en afgørelse, der går ham imod som omhandlet
i vedtægtens artikel 90 og 91 (dommen i sagen Clarke m.fl. mod KHIM, præmis 79).
Selv hvis det blot for at uddybe argumentationen antages, at sagsøgeren kan anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøven ved et
annullationssøgsmål, kan denne omstændighed med andre ord ikke i sig selv indebære, at sagsøgeren afskæres fra at bestride
den anfægtede afgørelse, eller at de anbringender, der i givet fald har til formål at anfægte lovligheden af meddelelsen om
udvælgelsesprøven, ikke kan antages til realitetsbehandling.
Klagen blev endvidere ikke indgivet for sent.
Da den afgørelse, som udvælgelseskomitéen træffer efter den fornyede behandling, udgør den bebyrdende akt, er det ligeledes
denne afgørelse, der er truffet efter en fornyet behandling, der får klage- og søgsmålsfristen til at løbe (dommen i sagen
Časta mod Kommissionen, præmis 27).
Det er ubestridt mellem parterne, at sagsøgeren fik kendskab til den anfægtede afgørelse den 18. juni 2010, og at klagen over
denne afgørelse blev indgivet den 20. september 2010.
Procesreglementets artikel 100, stk. 2, første afsnit, som sagsøgeren har henvist til, finder imidlertid ikke anvendelse på
den administrative procedure.
I mangel af specifikke regler vedrørende de i selve vedtægtens artikel 90 omhandlede frister henvises til Rådets forordning
(EØF, Euratom) nr. 1182/71 af 3. juni 1971 om fastsættelse af regler om tidsfrister, datoer og tidspunkter (EFT 1971, s. 311)
(Personalerettens kendelse af 8.7.2009, sag F-62/08, Sevenier mod Kommissionen, præmis 27). Det fremgår af denne forordnings
artikel 3, stk. 4, at såfremt den sidste dag af en frist, der ikke er udtrykt i timer, falder på en helligdag, en søndag eller
en lørdag, udløber tidsfristen med udgangen af den følgende arbejdsdags sidste time.
Eftersom den sidste dag af fristen, dvs. den 18. september 2010, var en lørdag, udløb fristen den 20. september 2010. Klagen
blev derfor ikke indgivet for sent.
Henset til ovenstående betragtninger skal sagen antages til realitetsbehandling.

Realiteten
Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet påberåbt sig tilsidesættelse af:
–        principperne om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling
–        vedtægtens artikel 1d, stk. 1, 5 og 6
–        artikel 2 TEU
–        artikel 21 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
–        artikel 3, 4, 5, 10 og 19 i rammekonventionen om beskyttelse af nationale mindretal, der blev indgået i Strasbourg den 1.
februar 1995 (herefter »rammekonventionen«).
Anbringenderne om tilsidesættelse af principperne om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling samt tilsidesættelse
af vedtægtens artikel 1d, stk. 1, 5 og 6
Disse to anbringender skal undersøges samlet.
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har anført, at den omstændighed, at hun ikke havde mulighed for at aflægge den skriftlige prøve c) på sit hovedsprog,
dvs. ungarsk, indebærer en tilsidesættelse af principperne om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling.
Sagsøgeren har anført, at hendes modersmål og hovedsprog er ungarsk, der er et af Den Europæiske Unions officielle sprog.
Selv om ungarsk ikke er et officielt sprog i Rumænien, anerkender Rumænien imidlertid ungarsk som kommunikationssprog i forhold
til det ungarske mindretal. Rumænien handler således i overensstemmelse med det mål, der forfølges af EU-institutionerne,
med henblik på beskyttelse af nationale mindretal. Sagsøgeren har anført, at det ungarske mindretal i Rumænien løbende har
erhvervet nye rettigheder over tid, herunder retten for medlemmer af dette mindretal til at gennemføre deres uddannelse på
ungarsk. Sagsøgeren har anført, at hun erhvervede sine eksamensbeviser fra grundskole, gymnasie- og universitetsuddannelse
på ungarsk, og at de eksamensbeviser, som hun har opnået efter endt uddannelse, giver hende de samme rettigheder i Rumænien
som de rettigheder, der tilkommer de personer, der har erhvervet de samme eksamensbeviser på rumænsk.
Den omstændighed, at hun ikke fik mulighed for at aflægge den skriftlige prøve c) på ungarsk, indebærer, at hun objektivt
set er blevet stillet ringere end de af hendes medborgere, der har gennemført deres skole- og universitetsuddannelse på rumænsk.
Sagsøgeren har anført, at ansøgerne under omstændighederne i den foreliggende sag burde have mulighed for at vælge mellem
de sprog, der tales i Rumænien, idet der er tale om officielle sprog i Den Europæiske Union.
Sagsøgeren har til støtte for sin argumentation henvist til den omstændighed, at det fremgik af den almindelige udvælgelsesprøve
EPSO/AD/53/06 (EUT C 172 A, s. 3), der var forbeholdt cypriotiske statsborgere i henhold til artikel 2 i forordning nr. 401/2004,
at der blev stillet krav om indgående kendskab til græsk som hovedsprog, idet der samtidig undtagelsesvis blev givet mulighed
for, at cypriotiske statsborgere, der ikke havde græsk som deres hovedsprog, kunne vælge et af Den Europæiske Unions andre
officielle sprog, i hvilket tilfælde det andet sprog skulle være et andet end det valgte hovedsprog.
Ifølge sagsøgeren følger forskelsbehandlingen endvidere af den omstændighed, at Kommissionen som betingelse for deltagelse
i den i den foreliggende sag omhandlede udvælgelsesprøve stillede krav om både nationalitet og den berørte medlemsstats sprog.
Sagsøgeren har anført, at hvis det var nødvendigt at ansætte personer, der taler rumænsk, var det ikke nødvendigt kun at ansætte
personer med rumænsk statsborgerskab. Hvis målet derimod var at ansætte rumænske statsborgere, burde Kommissionen alene have
anvendt et nationalitetskriterium.
Sagsøgeren har anført, at det i medfør af vedtægtens artikel 1d under alle omstændigheder påhviler Kommissionen at godtgøre,
dels at afgørelsen om at afholde den skriftlige prøve c) på rumænsk ikke udgør en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet,
dels at den eventuelle begrænsning af dette princip er objektivt og rimeligt begrundet.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt forskelsbehandlingen er begrundet bl.a. i det af Kommissionen anførte mål om at sikre
en rimelig geografisk balance, har sagsøgeren anført, at rumænske ansøgere, der tilhører det ungarske mindretal, ikke med
rette kan udelukkes med den begrundelse, at Rumænien ikke har erklæret, at ungarsk er et officielt sprog i henhold til forordning
nr. 1.
Sagsøgeren har anført, at Kommissionen ikke har forklaret, hvorfor det af hensyn til tjenestens behov er nødvendigt at kræve,
at de personer, der har bestået udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09 og er blevet udnævnt til tjenestemænd, udelukkende anvender
rumænsk.
Der skal endvidere foretages en sondring mellem »tjenestens interesse« og den »almen[e] interesse inden for rammerne af personalepolitikken«.
Hvis ansættelsen af rumænske tjenestemænd var begrundet i et behov for at kommunikere med medlemsstaternes erhvervs- og interesseorganisationer,
ville det være relevant at ansætte personer, der tilhører det ungarske mindretal, med henblik på at kommunikere med de erhvervs-
og interesseorganisationer, der har kontakt til denne minoritet.
Sagsøgeren har endelig anført, at hun opfylder betingelsen i vedtægtens artikel 28, der ifølge sagsøgerens opfattelse ikke
indeholder et krav om, at tjenestemanden skal have kendskab til et sprog, der svarer til hans nationalitet.
Kommissionen har heroverfor anført, at sagsøgeren ikke blev udsat for en ulige behandling, og at udvælgelsesprøvens sprogkrav
under alle omstændigheder er begrundet i hensynet til tjenestens interesse, opfylder målsætningerne af almen interesse inden
for rammerne af personalepolitikken og er passende.
Kommissionen har for det første anført, at det er nødvendigt at sondre mellem »Unionens sprog«, dvs. de sprog, der skal anvendes
i henhold til forordning nr. 1, og »de sprog, der tales i en medlemsstat«. Det følger af vedtægtens artikel 27 og 28 og forordning
nr. 1, at en ansøger til en udvælgelsesprøve ikke kan kræve, at der i forbindelse med den nævnte udvælgelsesprøves skriftlige
prøver anvendes andre sprog end de af Unionens sprog, der er relevante i henhold til forordning nr. 1.
Institutionerne har i øvrigt en vid skønsbeføjelse ved fastlæggelsen af, hvilke officielle sprog der skal anvendes af deres
organer, og de kan dermed også vælge, hvilke sprog ansøgerne til en udvælgelsesprøve skal have kendskab til. Det fremgår i
denne henseende endvidere af artikel 1, stk. 1, litra f), i bilag III til vedtægten, at ansættelsesmyndigheden således kan
angive de sprogkundskaber, der er nødvendige på grund af den ledige stillings særlige karakter.
Kommissionen har endvidere påberåbt sig den omstændighed, at Rumænien hidtil ikke har erklæret, at ungarsk skal anses for
et af Unionens sprog i henhold til artikel 8 i forordning nr. 1.
Kommissionen har anført, at udvælgelsesprøven EPSO/AD/147/09 er en »udvælgelsesprøve, der er afholdt i forbindelse med en
udvidelse«, og som netop er organiseret i henhold til forordning nr. 1760/2006, der med henblik på at ansætte rumænske statsborgere
i en overgangsperiode indebærer en fravigelse af vedtægtens bestemmelser, og navnlig artikel 27, som indeholder et forbud
mod at forbeholde ledige stillinger til borgere fra et bestemt land. Det var således nødvendigt hurtigst muligt at ansætte
personale, der havde rumænsk statsborgerskab og beherskede rumænsk, for at tage hensyn til det tjenstlige behov, der opstod
i forbindelse med Rumæniens tiltrædelse, og navnlig med henblik på at kunne kommunikere på det sprog, der skal anvendes i
relationerne med Rumænien.
Kommissionen har anført, at det krav om kendskab til rumænsk, der fremgår af den omtvistede meddelelse om udvælgelsesprøven,
under disse omstændigheder opfylder de målsætninger af almen interesse, der følger af undtagelsesforordning nr. 1760/2006,
og at dette krav er objektivt begrundet i hensynet til tjenestens interesse i lyset af bl.a. artikel 1, stk. 1, litra f),
i bilag III til vedtægten.
Kommissionen har endelig anført, at ansøgere til den nævnte udvælgelsesprøve skulle have et godt kendskab til rumænsk, men
de skulle ikke beherske sproget fuldstændigt, hvilket rent faktisk gjorde det muligt for de rumænske ansøgere, der ikke har
rumænsk som modersmål, at bestå den skriftlige prøve c).
–       Personalerettens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at sagsøgeren i replikken har anført, at forordning nr. 1, som Kommissionen støtter en stor del
af sin argumentation på, ikke må være i strid med traktaternes bestemmelser, andre højere retsregler eller almindelige retsprincipper.
Selv hvis det blot for at uddybe argumentationen antages, at en sådan ulovlighedsindsigelse er tæt forbundet med klagen, og
at den ikke er fremsat for sent, må det konstateres, at indsigelsen på ingen måde er underbygget, hvorfor Personaleretten
ikke kan vurdere rigtigheden heraf.
Det fremgår af procesreglementets artikel 35, stk. 1, litra e), at en stævning skal indeholde en redegørelse for søgsmålsgrundene
og de faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. Det følger af fast retspraksis, at disse angivelser skal være
tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og til, at Retten i givet fald på det foreliggende
grundlag kan tage stilling til sagen. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn er det en forudsætning for, at en sag kan antages
til realitetsbehandling, at de væsentligste af de faktiske og retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, fremgår af
selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde (Personalerettens dom af 15.2.2011, sag F-76/09, AH mod Kommissionen,
præmis 29).
Da der ikke er anført oplysninger om, hvorledes forordning nr. 1 er i strid med traktaternes bestemmelser, må den af sagsøgeren
fremsatte ulovlighedsindsigelse vedrørende forordning nr. 1 afvises i henhold til procesreglementets artikel 35, stk. 1, litra
e).
Hvad angår principperne om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling bemærkes, at ifølge ligebehandlingsprincippet,
der er et generelt princip i EU-retten, må ensartede situationer ikke behandles forskelligt og forskellige situationer ikke
behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet (Domstolens dom af 16.12.2008, sag C-127/07, Arcelor
Atlantique og Lorraine m.fl., præmis 23). Der foreligger således en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, der finder
anvendelse på Unionens tjenestemandsret, når to persongrupper, der gør tjeneste ved Unionen, og hvis faktiske og retlige situation
ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden, behandles forskelligt, og en sådan forskelsbehandling ikke er objektivt begrundet
(Personalerettens dom af 25.2.2010, sag F-91/08, Pleijte mod Kommissionen, præmis 36).
Da sagsøgeren har anført, at der i det foreliggende tilfælde er sket en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet som følge
af, at forskellige situationer er blevet behandlet på samme måde, skal det undersøges, om de foreliggende situationer er forskellige
i faktisk og retlig henseende.
Sagens parter er ganske vist enige om, at sagsøgeren, der er rumænsk og ungarsk statsborger, har ungarsk som modersmål og
hovedsprog. Sagsøgerens modersmål og hovedsprog er imidlertid ikke Rumæniens officielle sprog. Som sagsøgeren selv har anført,
har ungarsk endvidere i den rumænske retsorden ikke retlig status som officielt sprog. Kommissionen har i denne henseende
under retsmødet fremlagt en række dokumenter for Personaleretten, som vedrører visse rumænske retsakter, der bl.a. omhandler
rettigheder og forpligtelser for de personer, der tilhører de mange forskellige nationale mindretal, som findes i Rumænien.
Disse retsakter omfatter bl.a. den rumænske lov nr. 188/1999, hvis artikel 54, der vedrører ansættelsen af tjenestemænd, bestemmer,
at en person skal opfylde følgende betingelser for at udøve et offentligt hverv i Rumænien: »a) have rumænsk statsborgerskab
og bopæl i Rumænien og b) beherske rumænsk både i skrift og tale«. Den omstændighed, at ungarsk er et af Unionens officielle
sprog, er ikke relevant i den foreliggende sag, idet den nemlig omhandler en »udvælgelsesprøve, der er afholdt i forbindelse
med en udvidelse«, som i medfør af forordning nr. 1760/2006 undtagelsesvis er forbeholdt statsborgere fra den berørte medlemsstat.
Sagsøgeren indgav i øvrigt netop en ansøgning i sin egenskab af rumænsk statsborger og fik tilladelse til at deltage i den
nævnte udvælgelsesprøve. Det følger heraf, at sagsøgeren ikke befandt sig i en situation, der adskilte sig fra den situation,
som andre ansøgere til den omhandlede udvælgelsesprøve befandt sig i.
Udvælgelsesprøve EPSO/AD147/09 adskiller sig endvidere klart fra udvælgelsesprøve EPSO/AD/53/06, der udelukkende blev afholdt
for cypriotiske statsborgere, og som sagsøgeren til støtte for sin argumentation har henvist til. Det fremgår nemlig af artikel
2 i forordning nr. 401/2004, at der skulle afholdes almindelige udvælgelsesprøver med henblik på ansættelse af tjenestemænd,
der havde et af de eksisterende elleve officielle EU-sprog som deres hovedsprog på det tidspunkt, hvor forordning nr. 401/2004
blev vedtaget, og at disse udvælgelsesprøver samtidig skulle dække alle disse sprog. Da et af Republikken Cyperns officielle
sprog er tyrkisk, der imidlertid ikke er et af Unionens officielle sprog, var det, som anført af Kommissionen under retsmødet,
nødvendigt at stille krav om et andet sprog end græsk, der er denne medlemsstats andet officielle sprog. Det blev derfor besluttet
at vælge engelsk, der tillige var et af de tre sprog, der kunne vælges ved den anden skriftlige prøve. Under de i sagen omhandlede
omstændigheder var Kommissionen således forpligtet til at afholde almindelige udvælgelsesprøver under hensyntagen til de betingelser,
som EU-lovgiver har fastsat i forordning nr. 401/2004. Forordning nr. 1706/2006, på grundlag af hvilken den i den foreliggende
sag omhandlede udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09 blev organiseret, indeholder imidlertid ingen bestemmelse, der svarer til artikel
2 i forordning nr. 401/2004.
Selv om den omstændighed, at sagsøgeren måtte aflægge den skriftlige prøve c) på rumænsk, kunne stille sagsøgeren ringere
end ansøgere, der havde rumænsk som modersmål, skal det bemærkes, at en forskellig behandling, der er baseret på objektive
og rimelige kriterier, som står i rimeligt forhold til det forfulgte formål, under alle omstændigheder ikke udgør en tilsidesættelse
af ligebehandlingsprincippet. Det bemærkes endvidere i denne henseende, at hensynet til tjenestens interesse er et af de kriterier,
der kan begrunde, at tjenestemænd behandles forskelligt (dommen i sagen Pleijte mod Kommissionen, præmis 57).
Forordning nr. 1760/2006, hvis lovlighed ikke er blevet anfægtet i forbindelse med den foreliggende sag, udgør det retsgrundlag,
som gør det muligt undtagelsesvis og ved fravigelse af de gældende vedtægtsbestemmelser at ansætte rumænske statsborgere på
grundlag af udvælgelsesprøver, der er forbeholdt disse statsborgere. Selv om det er korrekt, at denne forordning i modsætning
til forordning nr. 401/2004 ikke indeholder oplysninger om valg af sprog, er det imidlertid ubestridt, at Rumænien kun har
valgt rumænsk som officielt sprog i henhold til forordning nr. 1. Rumænsk er endvidere ifølge den rumænske forfatning det
eneste officielle sprog i denne medlemsstat.
Den omstændighed, at det i udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09 foreskrives, at en prøve skal afholdes på rumænsk, må derfor anses
for berettiget, idet en sådan prøve er begrundet i de højere krav, der netop er en følge af Rumæniens tiltrædelse af Den Europæiske
Union. De omhandlede krav er derfor baseret på objektive og rimelige kriterier, og den forskellige behandling, der er forbundet
med organiseringen af en »udvælgelsesprøve, der afholdes i forbindelse med en udvidelse«, og som er begrænset til at finde
sted i en overgangsperiode efter den nævnte stats tiltrædelse, synes at stå i rimeligt forhold til det forfulgte formål.
Det følger af ovenstående betragtninger, at Unionens administrative tjenester, såsom EPSO, der har ansvaret for på grundlag
af en undtagelsesforordning såsom forordning nr. 1760/2006 at organisere udvælgelsesprøver, der forbeholdes statsborgere fra
Rumænien i forbindelse med denne stats tiltrædelse af Unionen, ikke uden at tilsidesætte ligebehandlingsprincippet kan anvende
et andet end dette lands eneste officielle sprog, når det drejer sig om at afholde visse skriftlige udvælgelsesprøver, der
netop har til formål at kontrollere, om en ansøger har et indgående kendskab til det nævnte sprog. Det ville forholde sig
anderledes, hvis denne medlemsstat i forhold til dens deltagelse i de handlinger, der udøves af Unionens institutioner, i
henhold til artikel 1 i forordning nr. 1 formelt anerkendte et mindretalssprog, der tales inden for dens område, og som uden
at være et af denne medlemsstats officielle sprog dog var et af Unionens officielle sprog.
Den omstændighed, at der i den i den foreliggende sag omhandlede udvælgelsesprøve, der er forbeholdt rumænske statsborgere,
stilles krav om et »indgående kendskab til rumænsk« som hovedsprog, er hverken vilkårligt eller åbenbart i strid med tjenestens
interesse.
Det er allerede blevet fastslået, at når tjenesten eller stillingen kræver det, har administrationen ret til at fastsætte,
i hvilke sprog der kræves indgående eller tilfredsstillende kundskaber (dom afsagt af Retten i Første Instans den 5.4.2005,
sag T-376/03, Hendrickx mod Rådet, præmis 26, og Personalerettens dom af 29.6.2011, sag F-7/07, Angioi mod Kommissionen, præmis
90 og den deri nævnte retspraksis).
Som Kommissionen har anført under nærværende sag, er det nyttigt eller endog nødvendigt at have kendskab til rumænsk, idet
de administratorer, der ansættes, skal deltage i varetagelsen af forskellige opgaver »internt i institutionen og eventuelt
med repræsentanter for erhvervs- og interesseorganisationer i medlemsstaterne og for de øvrige [EU-]institutioner«. Denne
præcisering udgør en objektiv og rimelig begrundelse for, at der afholdes en prøve på rumænsk inden for rammerne af en af
de første »udvælgelsesprøver, der blev afholdt i forbindelse med en udvidelse«, og som blev afholdt efter Rumæniens tiltrædelse
af Unionen.
Det følger således af ovenstående betragtninger, at administrationen i medfør af forordning nr. 1760/2006 havde ret til at
organisere en udvælgelsesprøve, der delvist kun var åben for rumænske statsborgere, og at stille krav om, at sådanne ansøgere
af hensyn til tjenestens interesse skulle have et indgående kendskab til deres nationale sprog, dvs. rumænsk, som er det eneste
officielle sprog i Rumænien i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordning nr. 1.
Der er følgelig ikke grundlag for at antage, at den omstændighed, at der kræves et indgående kendskab til rumænsk inden for
rammerne af den i den foreliggende sag omhandlede udvælgelsesprøve, er åbenbart i strid med tjenestens interesse eller giver
anledning til en vilkårlig forskelsbehandling.
Anbringenderne om tilsidesættelse af principperne om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling samt tilsidesættelse
af vedtægtens artikel 1d, stk. 1, 5 og 6, må derfor forkastes.
Anbringenderne om tilsidesættelse af artikel 2 TEU, chartrets artikel 21 og rammekonventionens artikel 3, 4, 5, 10 og 19
For så vidt som stævningen må forstås således, at sagsøgeren kritiserer Kommissionen for at have tilsidesat artikel 2 TEU
og chartrets artikel 21 ved at kræve, at der inden for rammerne af udvælgelsesprøve EPSO/AD/147/09 afholdes en prøve på rumænsk,
må dette anbringende forkastes som ugrundet, da der ikke foreligger forskelsbehandling (jf. præmis 75-88 ovenfor), uden at
det er fornødent at tage stilling til det under retsmødet rejste spørgsmål om, hvorvidt artikel 2 TEU kan have direkte virkning
og indebære, at der opstår en subjektiv ret for sagsøgeren.
Hvad angår den i stævningen indeholdte henvisning til rammekonventionens artikel 3, 4, 5, 10 og 19 bemærkes, at det fremgår
af procesreglementets artikel 35, stk. 1, litra e), at en stævning skal indeholde en redegørelse for søgsmålsgrundene og de
faktiske og retlige anbringender, der gøres gældende. Af retssikkerheds- og retsplejehensyn, som allerede nævnt i denne doms
præmis 73, er det en forudsætning for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, at de væsentligste af de faktiske og
retlige omstændigheder, som søgsmålet støttes på, fremgår af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde.
Den blotte henvisning i stævningen til rammekonventionens artikel 3, 4, 5, 10 og 19 kan således ikke, da der ikke er fremsat
noget argument i denne henseende, anses for tilstrækkelig i henhold til procesreglementet. Denne henvisning må derfor afvises.
Det tredje anbringende
Sagsøgeren har i det væsentlige nedlagt påstand om, at Personaleretten skal pålægge Kommissionen at organisere en ny skriftlig
udvælgelsesprøve c).
Da Unionens retsinstanser ikke har kompetence til at give institutionerne påbud (Personalerettens dom af 5.7.2011, sag F-46/09,
V mod Parlamentet, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis), må den påstand, der er nedlagt i denne henseende, afvises.
På baggrund af ovenstående betragtninger må Kommissionen frifindes i det hele.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 1, pålægges det, medmindre andet følger af dette reglements andet afsnit,
ottende kapitel, den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I medfør af denne artikels
stk. 2 kan Personaleretten, såfremt dette findes rimeligt, træffe bestemmelse om, at den tabende part kun pålægges at betale
en del af sagens omkostninger eller slet ikke pålægges at betale sagsomkostninger.
Det følger af ovenstående præmisser, at sagsøgeren er den tabende part. Hertil kommer, at Kommissionen specifikt har nedlagt
påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger. De foreliggende omstændigheder kan ikke begrunde anvendelsen
af procesreglementets artikel 87, stk. 2, hvorfor sagsøgeren pålægges at bære sine egne omkostninger og betale de af Kommissionen
afholdte omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
PERSONALERETTEN (Første Afdeling):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
BA bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
Kreppel
Perillo
Barents
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 5. december 2012.
W. Hakenberg

H. Kreppel
Justitssekretær

Afdelingsformand
Denne afgørelse og de afgørelser fra Unionens retsinstanser, der er nævnt heri, er tilgængelige på Domstolens hjemmeside:
www.curia.europa.eu
*
Processprog: fransk.