CELEX: 62014CJ0238
Fördragsbrott
Socialpolitik
Direktiv 1999/70/EG
Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP
Periodvis arbetande i underhållningsbranschen
På varandra följande visstidsanställningskontrakt
Klausul 5.1
Bestämmelser för att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt
Begreppet ’objektiva grunder’ som kan motivera sådana kontrakt

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt klausul 5 i ramavtalet om visstidsanställning, som ingicks den 18 mars 1999 (nedan kallat ramavtalet), i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (
EGT L 175, s. 43
), genom att upprätthålla undantag från bestämmelser vars syfte är att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Enligt artikel 1 i direktiv 1999/70 är syftet med detta ”att genomföra det bilagda ramavtalet … som … ingicks mellan de allmänna branschövergripande organisationerna (EFS, UNICE och CEEP)”.
I punkterna 6–8 och 10 i de allmänna övervägandena till ramavtalet anges följande:
”6.
Tillsvidareanställning är det generella anställningsförhållandet och förbättrar arbetstagarnas livskvalitet och ökar prestationer i arbetet.
7.
Tillämpningen av visstidsanställning på objektiva grunder är ett sätt att förhindra att denna anställningsform missbrukas.
8.
Visstidsanställningskontrakt är en kännetecknande anställningsform inom vissa branscher, yrken och verksamheter som kan passa både arbetsgivare och arbetstagare.
…
10.
Enligt detta avtal hänskjuts till medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att ombesörja tillämpningen av avtalets allmänna principer, minimikrav och bestämmelser, så att hänsyn kan tas till varje medlemsstats specifika situation och till förhållanden inom enskilda sektorer och yrken, däribland säsongsbetonat arbete.”
Såsom framgår av klausul 1 i ramavtalet är ett av syftena med nämnda avtal att upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk vid tillämpningen av på varandra följande anställningskontrakt eller anställningsförhållanden.
I klausul 5 i ramavtalet, som har rubriken ”Bestämmelser för att förhindra missbruk”, föreskrivs följande:
”1.
För att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, så skall medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lagstiftning, kollektivavtal eller praxis, och/eller arbetsmarknadens parter, där det inte finns likvärdiga lagliga åtgärder för att förhindra missbruk, på ett sätt som tar hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till kategorier av arbetstagare, införa en eller fler[a] av följande åtgärder:
a)
Bestämmelser om objektiva grunder för förnyad visstidsanställning.
b)
Bestämmelser om en övre sammanlagd tidsgräns för flera på varandra följande visstidsanställningar.
c)
Bestämmelser om hur många gånger en visstidsanställning får förnyas.
2.
Medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter, och/eller arbetsmarknadens parter, där så är lämpligt, [ska] fastställa under vilka förutsättningar visstidsanställningar
a)
skall betraktas som ’på varandra följande’,
b)
skall betraktas som tillsvidareanställningar.”
Luxemburgsk rätt
Lagen om arbete (code du travail)
I artikel L. 121‑2 i lagen om arbete, som återfinns i avsnitt 1 i kapitel 1 i avdelning II i den lagen, under rubriken ”Allmänna bestämmelser”, föreskrivs följande:
”Anställningsavtal gäller tills vidare.
I de fall och på de villkor som anges i kapitel 3 i denna avdelning får ett anställningsavtal emellertid ingås för viss tid, om den dag då avtalet ska upphöra att gälla anges redan när avtalet ingås eller följer av att syftet med avtalet har uppnåtts.”
I artikel L. 122‑1 i lagen om arbete, som återfinns under avsnitt 1 i kapitel II i avdelning II i lagen, under rubriken ”Visstidsanställning”, föreskrivs följande:
”1)   Kontrakt om visstidsanställning får träffas för utförandet av en precis och tillfällig uppgift. Det kan inte ha till föremål att varaktigt besätta en tjänst som är kopplad till den allmänna och stadigvarande verksamheten i bolaget.
2)   Följande anses utgöra en precis och tillfällig uppgift i den mening som avses i punkt 1:
1.
Vikariat för en anställd som är tillfälligt frånvarande eller vars anställningsavtal har avbrutits av annan anledning än en kollektiv arbetskonflikt eller arbetsbrist av ekonomiska eller meteorologiska skäl, samt vikariat för en tillsvidareanställd vars tjänst har blivit ledig, i väntan på att den nyanställde träder i stället för den anställd vars avtal löpt ut.
2.
Säsongsanställning, vilken ska definieras i storhertiglig förordning.
3.
Anställningar för vilka det i vissa branscher är brukligt att inte använda sig av tillsvidareavtal med hänsyn till typen av verksamhet eller dessa anställningars tillfälliga art. Förteckningen över dessa branscher och anställningar ska upprättas genom storhertiglig förordning.
4.
Utförandet av en definierad och kortvarig uppgift som inte ingår i bolagets löpande verksamhet.
5.
Utförandet av en precis och tillfällig uppgift vid en tillfällig och extraordinär ökning av bolagets verksamhet eller vid bildandet eller utvidgningen av bolaget.
6.
Utförandet av brådskande arbeten i syfte att förhindra olyckor, att avhjälpa materiella brister, att organisera räddningsåtgärder i bolagets anläggningar eller byggnader i syfte att förhindra skada för bolaget och dess personal.
7.
Anställningen av en arbetslös som är inskriven vid ’Agence pour le développement de l’emploi’ [(den nationella arbetsförmedlingen i Luxemburg)], eller inom ramen för integrering eller återintegrering i arbetslivet, eller av en arbetslös som tillhör en grupp av arbetslösa som har förklarats lämpade för visstidsanställningskontrakt, definierad i en storhertiglig förordning som antas efter förslag från Conseil d’État och godkännande från Conférence des Présidents de la Chambre des députés [(ordförandena i deputeradekammaren)]. Bland de kriterier som tillämpas för att bestämma vilka kategorier av arbetslösa som är lämpade, återfinns ålder, utbildning, den tid under vilken den arbetslöse har varit inskriven vid arbetsförmedlingen och den arbetslöses sociala situation.
8.
Anställning som syftar till att främja anställningen av vissa kategorier av arbetssökande.
9.
Anställning där arbetsgivaren åtar sig att säkerställa fortbildning av löntagaren.
…
3)   Utan hinder av punkterna 1 och 2 ovan, får följande avtal ingås för viss tid:
…
2.
Anställningsavtal som ingås av periodvis arbetande i underhållningsbranschen, enligt definitionen i artikel 3 i [lag av den 30 juli 1999 om a) ställningen som självständig yrkesverksam artist och som periodvis arbetande i underhållningsbranschen och b) främjandet av konstnärligt skapande, i dess lydelse enligt lag av den 26 maj 2004 (nedan kallad den ändrade lagen av den 30 juli 1999)], antingen med ett underhållningsföretag eller inom ramen för en filmproduktion, en audiovisuell produktion eller en teater- eller musikproduktion.
…”
I artikel L. 122‑3 i lagen om arbete, som återfinns under avsnitt 3 i kapitel II i avdelning II i samma lag, med rubriken ”Visstidskontraktens löptid”, föreskrivs följande:
”1)   I ett visstidskontrakt ska den dag då avtalet ska upphöra att gälla anges redan när det ingås.
Den dag då avtalet ska upphöra att gälla behöver emellertid inte anges i visstidskontrakt som ingås i följande fall:
1.
Vikariat för en anställd som är frånvarande eller vars anställningsavtal har avbrutits av annan anledning än en kollektiv arbetskonflikt, samt vikariat för en tillsvidareanställd vars tjänst har blivit ledig, i väntan på att efterträdaren träder i tjänst.
2.
Anställning för säsongsbetonat arbete.
3.
Anställningar för vilka det är brukligt att inte använda sig av tillsvidareavtal med hänsyn till typen av verksamhet eller dessa anställningars tillfälliga art.
När kontraktet i dessa fall inte anger när det ska upphöra, ska det gälla en minimiperiod och upphöra att gälla när den anställd som är frånvarande inte längre är förhindrad att arbeta eller när det ändamål för vilket kontraktet ingåtts har uppfyllts.
…”
Artikel L. 122‑4 i lagen om arbete, som även den ingår i avsnitt 3, har följande lydelse:
”1)   Med undantag för säsongsanställningskontrakt, får ett visstidskontrakt som ingåtts med stöd av artikel L. 122‑1 inte överskrida 24 månader för en och samma löntagare, inbegripet förnyelser.
…”
I artikel L. 122‑5 i lagen om arbete, i avsnitt 4 i kapitel II i avdelning II i samma lag, med rubriken ”Förnyelse av visstidskontrakt”, föreskrivs följande:
”1)   Ett visstidskontrakt får förnyas två gånger på bestämd tid.
Huruvida avtalet ska förnyas och/eller villkoren för förnyelsen ska anges i en klausul i det ursprungliga anställningsavtalet eller i ett senare tillägg till detta avtal.
För det fall att det inte föreligger något skriftligt avtal i överensstämmelse med denna bestämmelse, ska det förnyade anställningsavtalet anses löpa på obestämd tid och motbevis kan inte förebringas.
…
3)   Utan hinder av bestämmelserna i denna artikel får visstidsanställningskontrakt som ingåtts med följande personer förnyas fler än två gånger – även om den sammanlagda perioden överstiger 24 månader – utan att de anses utgöra kontrakt om tillsvidareanställning:
…
2.
Periodvis arbetande i underhållningsbranschen, enligt definitionen i artikel 4 i [den ändrade lagen av den 30 juli 1999].
…”
I artikel L. 122‑6 i lagen om arbete, i avsnitt 5 i kapitel II i avdelning II i samma lag, med rubriken ”På varandra följande kontrakt”, föreskrivs följande:
”Om anställningsförhållandet fortsätter efter det att visstidskontraktet upphört att gälla, övergår anställningen till en tillsvidareanställning.”
Den ändrade lagen av den 30 juli 1999
I artikel 3 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999, med rubriken ”Erkännande av ställningen som självständig yrkesverksam artist”, föreskrivs följande:
”Ställningen som självständig yrkesverksam artist kan erkännas efter skriftlig ansökan till ministern med behörighet i kulturfrågor [(nedan kallad ministern)]. Till ansökan ska läggas handlingar som ska bestämmas genom storhertiglig förordning.
Ministern tillerkänner nämnda ställning till dem som uppfyller kriterierna i denna lag sedan minst tre år omedelbart före ansökan, efter det att det rådgivande utskottet som inrättats genom denna lag har hörts.
Den minimiperiod på tre år som omedelbart ska föregå ansökan sänks till tolv månader för dem som kan uppvisa ett officiellt intyg som utfärdats efter specialiserade studier inom ett av de ämnesområden som avses i denna lag.
Erkännandet är giltigt i [24] månader. Det kan vid utgången av varje period förnyas efter skriftlig ansökan till ministern. Efter det att det rådgivande utskottet har hörts förnyar ministern erkännandet för dem som har uppfyllt de i denna lag uppställda kriterier sedan deras ställning som självständig yrkesverksam artist erkändes eller detta erkännande förnyades. Ministern får, innan han eller hon meddelar detta beslut och efter att ha hört det rådgivande utskottet, besluta att sökanden på nytt ska förete alla eller vissa av de handlingar som anges i första stycket i artikeln.
Ministerns beslut får överklagas.”
Artikel 4 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999, med rubriken ”Definition av periodvis arbetande i underhållningsbranschen”, har följande lydelse:
”
Periodvis arbetande i underhållningsbranschen
: Artist eller scen- eller studiotekniker som utövar sin huvudsakliga verksamhet för ett underhållningsföretag eller inom ramen för exempelvis en filmproduktion, en audiovisuell produktion eller en teater- eller musikproduktion, och som tillhandahåller sina tjänster mot lön, arvode eller gage på grundval av ett visstidsanställningskontrakt eller uppdragsavtal.”
Det administrativa förfarandet
Den 12 mars 2009 översände kommissionen en skrivelse till Storhertigdömet Luxemburg, varigenom medlemsstaten anmodades att mot bakgrund av ramavtalet förtydliga vissa punkter i den luxemburgska lagen om arbete avseende, för det första, avsaknaden av en definition av begreppet ”jämförbar tillsvidareanställd”, för det andra, förekomsten av undantag från bestämmelser vars syfte är att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt, och, för det tredje, avsaknaden av en skyldighet för arbetsgivare att informera visstidsanställda om anställningsmöjligheterna.
Eftersom denna skrivelse förblev obesvarad, skickade kommissionen en formell underrättelse till Storhertigdömet Luxemburg den 1 oktober 2010. Storhertigdömet Luxemburg besvarade underrättelsen i skrivelse av den 20 december 2010.
Kommissionen, som bedömde att svaret från Storhertigdömet Luxemburg endast i vissa delar var tillfredsställande, skickade en kompletterande formell underrättelse den 1 oktober 2012 till medlemsstaten, i vilken den bedömde att den första anmärkningen skulle frånfallas. Vad gällde den andra anmärkningen, bedömde kommissionen däremot att de luxemburgska myndigheterna i sitt svar inte hade nämnt på vilket sätt de anställningsavtal som avsåg två kategorier av anställda, nämligen undervisnings- och forskningspersonal vid universitetet i Luxemburg och periodvis arbetande i underhållningsbranschen, var föremål för begränsningar vad avser förnyelse i syfte att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt. Kommissionen upprepade även den tredje anmärkningen avseende avsaknaden av en skyldighet för arbetsgivare att informera visstidsanställda om anställningsmöjligheterna.
Eftersom den kompletterande formella underrättelsen förblev obesvarad, skickade kommissionen ett motiverat yttrande till Storhertigdömet Luxemburg den 26 april 2013, i vilket kommissionen vidhöll sin andra och tredje anmärkning. Storhertigdömet Luxemburg besvarade det motiverade yttrandet den 10 juli 2013.
Kommissionen ansåg inte att medlemsstatens svar var tillfredsställande och beslutade därför att väcka förevarande talan.
Prövning av talan
Parternas argument
Kommissionen har inledningsvis gjort domstolen uppmärksam på den omständigheten att föremålet för talan är mer inskränkt i förhållande till innehållet i det motiverade yttrandet, i det att kommissionen har frånfallit anmärkningarna avseende dels undervisnings- och forskningspersonal vid universitetet i Luxemburg, dels avsaknaden av en skyldighet för arbetsgivare att informera visstidsanställda om anställningsmöjligheterna i sitt bolag. Detta eftersom de luxemburgska myndigheterna har visat att nämnda personal omfattas av ett skydd mot missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt och har underrättat kommissionen om de bestämmelser som medför att det påstådda fördragsbrottet upphör avseende nämnda informationsskyldighet.
Förevarande talan avser alltså endast Storhertigdömet Luxemburgs underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt klausul 5 i ramavtalet i den mån medlemsstaten upprätthåller undantag från bestämmelser vars syfte är att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen.
Kommissionen har gjort gällande att klausul 5 i ramavtalet, enligt vilken medlemsstaterna är skyldiga att vidta åtgärder för att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt, har införlivats med luxemburgsk rätt genom artikel L. 122‑4 i lagen om arbete. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs att ”[m]ed undantag för säsongsanställningskontrakt, får ett visstidskontrakt som ingåtts med stöd av artikel L. 122‑1 inte överskrida 24 månader för en och samma löntagare, inbegripet den tid med vilken kontraktet förnyats”. I artikel L. 122-5 i samma lag föreskrivs emellertid i punkt 3 att ”[u]tan hinder av bestämmelserna i denna artikel får visstidsanställningskontrakt som ingåtts med följande personer förnyas fler än två gånger – även för en sammanlagd period som överstiger 24 månader – utan att de anses utgöra kontrakt om tillsvidareanställning: … 2. Periodvis arbetande i underhållningsbranschen, enligt definitionen i artikel 4 i [den ändrade lagen av den 30 juli 1999]”.
Kommissionen understryker att det vad beträffar periodvis arbetande i underhållningsbranschen därmed inte finns någon objektiv grund i luxemburgsk rätt som gör det möjligt att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt. I sitt svar på den formella underrättelsen gjorde Storhertigdömet Luxemburg endast gällande att de avtal som ingås med periodvis arbetande i underhållningsbranschen, med tillämpning av artikel L. 122‑5 i lagen om arbete, omfattas ”under alla omständigheter av de begränsningar som uppställs i artikel L. 122‑1 punkterna 1 och 2”. Kommissionen hävdar emellertid att dessa bestämmelser tvärtom utesluter periodvis arbetande i underhållningsbranschen från allt skydd. Enligt själva lydelsen i de ovannämnda bestämmelserna kräver dessa arbetstagares kontrakt nämligen inte någon objektiv grund som rättfärdigar att deras visstidsanställningskontrakt förnyas, någon begränsning av hur många gånger dessa kontrakt kan förnyas, eller någon övre sammanlagd tidsgräns för dessa kontrakt.
I sitt svar på det motiverade yttrandet har Storhertigdömet Luxemburg för övrigt ändrat sin argumentation genom att göra gällande att ”periodvis arbetande i underhållningsbranschen är verksamma i en bransch där det är brukligt att inte tillsvidareanställa med hänsyn till typen av verksamhet och anställningens tillfälliga art”. Kommissionen bestrider emellertid detta resonemang med beaktande av själva lydelsen i den luxemburgska lagstiftningen.
Kommissionen har anfört att det av lydelsen i kapitel II i avdelning II i lagen om arbete, avseende visstidsanställningskontrakt, framgår att arbetet för periodvis arbetande i underhållningsbranschen inte nödvändigtvis innebär utförandet av precisa och tillfälliga uppgifter. Punkt 1 i artikel L. 122‑1 i lagen om arbete föreskriver nämligen att visstidskontrakt undantagsvis får ingås för utförandet av precisa och tillfälliga uppgifter, medan punkten 2 i samma artikel ger flera exempel på när visstidskontrakt får ingås. I punkt 3 i artikeln föreskrivs emellertid att periodvis arbetande i underhållningsbranschen även får ingå visstidskontrakt ”utan hinder av punkterna 1 och 2 ovan”. Enligt kommissionen är det en logisk följd härav att artikel L. 122‑1 punkt 3 i lagen om arbete gör det möjligt att ingå visstidskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen för utförandet av mer allmänna och/eller varaktiga uppgifter.
Vidare har kommissionen gjort gällande att artikel 4 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999, som enda kriterium för definitionen av ”periodvis arbetande i underhållningsbranschen”, innehåller en hänvisning till typen av avtalsförhållande utan att beakta de utförda uppgifternas faktiska beskaffenhet. Denna definition gör det således möjligt att anställa periodvis arbetande i underhållningsbranschen under förhållanden som inte är tillfälliga.
Kommissionen anser härvidlag att – även om det för många periodvis arbetande i underhållningsbranschen kan finnas objektiva grunder att anställa dem med flera på varandra följande visstidskontrakt, när kontrakten ingås med avseende på ett bestämt projekt – anställs ett stort antal arbetstagare inom underhållningsbranschen, som exempelvis de permanenta medlemmarna i en orkester och grundmedlemmarna i en teaterensemble eller i ett arbetslag på en tv-station, på fast basis av arbetsgivaren. De sistnämnda arbetstagarna utgör också ”periodvis arbetande i underhållningsbranschen” enligt definitionen i luxemburgsk rätt, i den mån anställningsförhållandet med arbetsgivaren uppfyller kriterierna i den ändrade lagen av den 30 juli 1999.
Kommissionen är således av uppfattningen att definitionen av periodvis arbetande i underhållningsbranschen i luxemburgsk rätt inte kräver att det finns objektiva grunder för förnyelse av visstidskontrakt i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet, och att det inte heller finns någonting som gör det möjligt att särskilja periodvis arbetande i underhållningsbranschen som anställts på fast basis från arbetstagare som är verksamma i andra branscher i ekonomin, inom vilka det också finns en stor variation i arbetsbelastningen.
Storhertigdömet Luxemburg har bestritt det påstådda fördragsbrottet.
För det första, vad gäller tillämpningsområdet för artikel L. 122‑5 punkt 3 i lagen om arbete, har Storhertigdömet Luxemburg bestritt kommissionens argument om att arbetstagare som anställts på fast basis i underhållningsbranschen utgör periodvis arbetande arbetstagare i den mening som avses i luxemburgsk rätt i den mån de uppfyller kriterierna i den ändrade lagen av den 30 juli 1999. Storhertigdömet Luxemburg har gjort gällande att en arbetstagare måste vara verksam inom underhållningsbranschen med viss oregelbundenhet för att utgöra en periodvis arbetande arbetstagare. Själva begreppet ”periodvis arbetande i underhållningsbranschen” förutsätter att arbetsperioderna bryts av med perioder av inaktivitet. Medlemsstaten är således av uppfattningen att periodvis arbetande i underhållningsbranschen i praktiken deltar i enskilda och tidsbegränsade projekt, såsom skapandet av ett filmverk eller genomförandet av en teaterföreställning.
Enligt Storhertigdömet Luxemburg styrks denna uppfattning av den omständigheten att det bidrag periodvis arbetande i underhållningsbranschen erhåller vid ofrivillig inaktivitet på grundval av artikel 7 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999 beräknas per dag utifrån antalet dagar av inaktivitet mellan två projekt. Uppfattningen stöds även av den omständigheten att periodvis arbetandes aktivitetsbok enligt artikel 8 i denna lag har till syfte att registrera arbetstagarens verksamhet per dag. Att mot denna bakgrund förstå artikel 4 i nämnda lag så, att en tillsvidareanställd i underhållningsbranschen även utgör en ”periodvis arbetande i underhållningsbranschen” är orimligt.
Vidare har Storhertigdömet Luxemburg gjort gällande att det i artikel 2 i den storhertigliga förordningen av den 11 juli 1989 om tillämpning av artiklarna L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 och L. 125‑8 i lagen om arbete, dessutom uttryckligen räknas upp i vilka branscher, inbegripet underhållningsbranschen, visstidskontrakt kan ingås för anställningar där det är brukligt att inte använda sig av tillsvidareavtal med hänsyn till typen av verksamhet eller dessa anställningars tillfälliga art.
Storhertigdömet Luxemburg har vidare understrukit att artikel L 122‑5 punkt 3 i lagen om arbete grundas på överväganden av social karaktär. Det följer nämligen av förarbetena till lag av den 26 maj 2004 om ändring av lag av den 30 juli 1999 beträffande a) ställningen som självständig yrkesverksam artist och som periodvis arbetande i underhållningsbranschen och b) främjandet av konstnärligt skapande, att nämnda bestämmelse i lagen om arbete har utarbetats för att möjliggöra för denna specifika bransch att upprepade gånger ingå visstidsanställningskontrakt vilket ger löntagaren garantier och fördelar bland annat i fråga om socialförsäkring, vilka en självständig periodvis arbetande inte åtnjuter. Bestämmelsen har utarbetats eftersom det kan vara besvärligt för periodvis arbetande i underhållningsbranschen att ingå avtal om tillsvidareanställning, och eftersom ställningen som en självständig periodvis arbetande, som många artister och tekniker använder sig av, ofta ger upphov till osäkra och juridiskt sett oklara situationer.
Slutligen har Storhertigdömet Luxemburg tillstått att det i luxemburgsk rätt inte finns några bestämmelser om en övre sammanlagd tidsgräns i den mening som avses i klausul 5.1 b i ramavtalet för flera på varandra följande visstidsanställningar som ingås med periodvis arbetande i underhållningsbranschen, i den mening som avses i artikel 4 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999, eller någon begränsning i hur många gånger dessa anställningar kan förnyas i den mening som avses i klausul 5.1 c i ramavtalet. Enligt medlemsstaten, som har hänvisat till dom Márquez Somohano (C‑190/13,
EU:C:2014:146
, punkt 45), kännetecknas emellertid dessa arbetstagares situation av ”objektiva grunder” i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet och domstolens rättspraxis. Detta i synnerhet då dessa arbetstagare deltar i enskilda och tidsbegränsade projekt, och med möjligheten för arbetsgivaren att förnya dessa arbetstagares visstidskontrakt följer en viss flexibilitet och sociala förmåner. Kommissionen har för övrigt medgett att arbete med enskilda projekt utgör en objektiv grund som kan rättfärdiga flera på varandra följande visstidskontrakt. Storhertigdömet Luxemburg har härvidlag erinrat om att domstolen i dom Kücük (C-586/10,
EU:C:2012:39
, punkt 56), fann att, i den mån en objektiv grund kan följa av den särskilda beskaffenhet som utmärker de uppgifter som ska utföras, innebär inte den omständigheten att en arbetsgivare återkommande måste anställa tillfälliga löntagare i sig att det saknas objektiva grunder i den mening som avses i klausul 5 i ramavtalet och inte heller att det är fråga om missbruk i den mening som avses i denna klausul.
Domstolens bedömning
Kommissionen har förebrått Storhertigdömet Luxemburg för att ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt klausul 5 i ramavtalet, eftersom det i luxemburgsk rätt inte finns några bestämmelser för att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen.
Syftet med klausul 5.1 i ramavtalet är att genomföra ett av de mål som eftersträvas med detta avtal, nämligen att reglera möjligheterna att använda på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, vilka kan missbrukas till arbetstagarnas nackdel. I ramavtalet har det därför föreskrivits vissa minimiskyddsbestämmelser för att förhindra att arbetstagarnas anställningstrygghet urholkas (se dom Mascolo m.fl., C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 och C‑418/13,
EU:C:2014:2401
, punkt 72 och där angiven rättspraxis).
Såsom framgår av andra stycket i ingressen till ramavtalet och punkterna 6 och 8 i de allmänna övervägandena i detta avtal, anses anställningstryggheten utgöra en betydande del av skyddet för arbetstagare, medan visstidsanställningar endast under vissa omständigheter kan svara mot både arbetsgivarnas och arbetstagarnas behov (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 73 och där angiven rättspraxis).
För att förhindra missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden är medlemsstaterna, enligt klausul 5.1 i ramavtalet, således skyldiga att faktiskt och med bindande verkan införa minst en av de uppräknade åtgärderna när det i nationell rätt inte finns likvärdiga lagstadgade åtgärder. De sålunda i klausul 5.1 a–5.1 c uppräknade åtgärderna, vilka är tre till antalet, rör objektiva grunder för förnyad visstidsanställning, den övre sammanlagda tidsgränsen för flera på varandra följande visstidsanställningar respektive det antal gånger som en visstidsanställning får förnyas (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 74 och där angiven rättspraxis).
Medlemsstaterna har på denna punkt ett utrymme för skönsmässig bedömning, eftersom de kan välja att införa en eller flera av de åtgärder som anges i klausul 5.1 a–5.1 c i ramavtalet eller att tillämpa redan existerande likvärdiga lagstadgade åtgärder, på ett sätt som tar hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller kategorier av arbetstagare (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 75 och där angiven rättspraxis).
Härigenom fastställs i klausul 5.1 i ramavtalet ett allmänt mål för medlemsstaterna, bestående i att förebygga missbruk. Medlemsstaterna ges emellertid samtidigt rätt att själva bestämma med hjälp av vilka medel som nämnda mål ska uppnås, under förutsättning att de inte inverkar menligt på ramavtalets syfte och ändamålsenliga verkan (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 76 och där angiven rättspraxis).
I övrigt, såsom det framgår av klausul 5.1 i ramavtalet och i enlighet med tredje stycket i ingressen till ramavtalet samt punkterna 8 och 10 i de allmänna övervägandena till detta, är det vid genomförandet av ramavtalet som medlemsstaterna har rätt att, i den mån som det är objektivt befogat, ta hänsyn till de särskilda behoven i enskilda branscher och/eller de aktuella kategorierna av arbetstagare (se, för ett liknande resonemang, dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 70 och där angiven rättspraxis).
Det är i förevarande mål ostridigt att den aktuella nationella lagstiftningen gör det möjligt att anlita periodvis arbetande i underhållningsbranschen med hjälp av på varandra följande visstidsanställningar utan att föreskriva någon övre sammanlagd tidsgräns för dessa anställningar eller någon begränsning i hur många gånger dessa anställningar kan förnyas i enlighet med klausul 5.1 b och 5.1 c i ramavtalet. I synnerhet såsom följer av själva lydelsen i artikel L. 122‑5 punkt 3 i lagen om arbete, vilken tillåter att avtal om visstidsanställning som har ingåtts med periodvis arbetande i underhållningsbranschen, såsom de definieras i artikel 4 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999, förnyas fler än två gånger, även om den sammanlagda tidsperioden överstiger 24 månader, utan att de anses utgöra avtal om tillsvidareanställning. Det har vidare inte bestritts att denna lagstiftning inte innehåller lagliga åtgärder som är likvärdiga med dem i klausul 5.1 i ramavtalet vad beträffar periodvis arbetande i underhållningsbranschen.
Under dessa omständigheter behöver det finnas en ”objektiv grund” i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet för att rättfärdiga att visstidsanställningskontrakt som ingåtts med dessa arbetstagare återkommande förnyas.
Som framgår av punkt 7 i de allmänna övervägandena i ramavtalet och av punkt 37 ovan, ansåg nämligen parterna i ramavtalet att användandet av visstidsanställningskontrakt på objektiva grunder är ett sätt att förhindra att denna anställningsform missbrukas (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 86 och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen har redan slagit fast att begreppet objektiva grunder ska förstås så, att det avser precisa och konkreta omständigheter som är kännetecknande för en viss verksamhet och som därför kan motivera att på varandra följande visstidsanställningskontrakt används i en särskild situation. Dessa omständigheter kan till exempel följa av den särskilda beskaffenhet som utmärker de arbetsuppgifter som har föranlett avtalens ingående och dessa uppgifters natur eller, i förekommande fall, av en medlemsstats strävan efter att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 87 och där angiven rättspraxis).
En nationell bestämmelse enligt vilken det endast på ett allmänt och abstrakt sätt, i form av en bestämmelse i lag eller annan författning, är tillåtet att ingå på varandra följande avtal om visstidsanställning uppfyller däremot inte de krav som uppställts i föregående punkt i förevarande dom. En sådan bestämmelse av rent formell karaktär ger nämligen inte några objektiva eller klara kriterier för bedömningen av huruvida förnyelsen av ett sådant avtal faktiskt sker för att tillgodose ett verkligt behov, huruvida den är av en sådan beskaffenhet att det eftersträvade målet kan uppnås och huruvida den är nödvändig för att uppnå detta mål. Den medför därför en verklig risk för att denna typ av avtal missbrukas och är följaktligen inte förenlig med det mål och den ändamålsenliga verkan som eftersträvas i ramavtalet (dom Mascolo m.fl.,
EU:C:2014:2401
, punkt 88 och där angiven rättspraxis).
Vad beträffar Storhertigdömet Luxemburgs argument i förevarande fall att periodvis arbetande i underhållningsbranschen, i den mening som avses i luxemburgsk rätt, deltar i enskilda och tidsbegränsade projekt, ska följande anges. Även om det antas att sådana projekt ger upphov till tillfälliga rekryteringsbehov hos arbetsgivaren och att sådana behov kan utgöra ”objektiva grunder” som rättfärdigar att visstidsanställningar förnyas i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet, förklarar denna medlemsstat inte på vilket sätt den nationella lagstiftningen medför ett krav på att periodvis arbetande i underhållningsbranschen, i den mening som anges i luxemburgsk rätt, ska utöva sin verksamhet inom ramen för sådana projekt. Såsom kommissionen har understrukit följer det tvärtom av själva definitionen av begreppet periodvis arbetande i underhållningsbranschen i artikel 4 i den ändrade lagen av den 30 juli 1999 att denna definition inte avser huruvida dessa arbetstagares verksamhet är tillfällig eller inte.
Såsom kommissionen har hävdat säger dessutom själva lydelsen i artikel L. 122‑1 i lagen om arbete emot påståendet att varje periodvis arbetande i underhållningsbranschen, i den mening som begreppet har i luxemburgsk rätt, anställs för att genomföra tillfälliga projekt. Såsom framgår i punkterna 7 och 24 ovan, föreskrivs i punkt 1 i den artikeln en regel varigenom visstidskontrakt undantagsvis får ingås för utförandet av en precis och tillfällig uppgift. I punkt 2 i den artikeln anges flera exempel på regelns tillämpning, bland annat ”[a]nställningar för vilka det i vissa branscher är brukligt att inte använda sig av tillsvidareavtal med hänsyn till typen av verksamhet eller dessa anställningars tillfälliga art. En förteckning över dessa branscher och anställningar ska upprättas genom storhertiglig förordning”. I punkt 3 i samma artikel föreskrivs emellertid att visstidsanställningskontrakt även kan ingås med periodvis arbetande i underhållningsbranschen ”utan hinder av punkterna 1) och 2) ovan”.
Härav följer att de arbetsuppgifter som periodvis arbetande anförtros inte nödvändigtvis behöver uppfylla kriterierna om precisering och tillfällighet enligt artikel L. 122‑1 i lagen om arbete, och att den typen av verksamhet som dessa arbetstagare utövar följaktligen inte behöver vara tillfällig. Den aktuella luxemburgska lagstiftningen hindrar således inte att arbetsgivare ingår på varandra följande visstidsanställningskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen för att tillgodose permanenta och varaktiga behov av personal.
Denna slutsats förändras inte av argumentet ovan i punkt 31 avseende bestämmelserna i den storhertigliga förordningen av den 11 juli 1989. Genom detta argument har Storhertigdömet Luxemburg i själva verket endast gjort gällande att förordningen gör det möjligt att ingå visstidsanställningskontrakt i underhållningsbranschen för att ombesörja anställningar för vilka det är brukligt att inte använda sig av tillsvidareavtal med hänsyn till dessa anställningars tillfälliga art. Medlemsstaten har emellertid inte förklarat på vilket sätt denna förordning påverkar tillämpningsområdet eller den tolkning som undantaget i artikel L. 122‑1 punkt 3 i lagen om arbete bör ges. Såsom framgår ovan av punkterna 7, 47 och 48 får arbetsgivare med stöd av den bestämmelsen även anställa periodvis arbetande i underhållningsbranschen genom visstidsanställningskontrakt för arbetsuppgifter som inte är av tillfällig art. Det rättsläge som uppstår för dessa arbetstagare till följd av den aktuella nationella lagstiftningen, såsom denna har beskrivits för domstolen, uppfyller alltså inte kravet på att nationella införlivandeåtgärder ska vara klara och precisa (se, för ett liknande resonemang, dom kommissionen/Spanien, C‑151/12,
EU:C:2013:690
, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
Även om det antas att den aktuella nationella lagstiftningen eftersträvar det syfte som Storhertigdömet Luxemburg har gjort gällande, det vill säga att erbjuda viss flexibilitet och sociala förmåner för periodvis arbetande i underhållningsbranschen genom att göra det möjligt för deras arbetsgivare att återkommande anlita dessa arbetstagare genom visstidsanställningskontrakt, innebär ett sådant syfte inte att lagstiftningen är förenlig med klausul 5.1 a i ramavtalet. Detta eftersom det inte gör det möjligt att visa förekomsten av precisa och konkreta omständigheter som är kännetecknande för den aktuella verksamheten och som därför kan motivera att på varandra följande visstidsanställningskontrakt används i den särskilda situationen, i enlighet med den rättspraxis som angetts ovan i punkt 44.
Även om en medlemsstat har rätt att, såsom redan angivits ovan i punkt 40, vid tillämpningen av klausul 5.1 i ramavtalet, ta hänsyn till de särskilda behoven i enskilda branscher, medför detta emellertid inte att medlemsstaten med avseende på den branschen inte behöver iaktta skyldigheten att föreskriva en lämplig åtgärd för att förhindra och i förekommande fall beivra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt. Det skulle nämligen strida mot ett av syftena i ramavtalet (se ovan i punkterna 35 och 36), nämligen att säkerställa anställningstryggheten, som anses utgöra en betydande del av skyddet för arbetstagare, och skulle avsevärt kunna minska de kategorier av personer som skulle kunna komma i åtnjutande av skyddsåtgärderna i klausul 5 i ramavtalet, om det hade varit möjligt för en medlemsstat att åberopa ett sådant syfte som den flexibilitet som följer av användningen av visstidsanställningskontrakt för att undslippa ovannämnda skyldighet.
Det framgår av de uppgifter som har kommit domstolen till handa i målet att den aktuella luxemburgska lagstiftningen inte innehåller några bestämmelser vars syfte är att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt, i den mening som avses i klausul 5.1 i ramavtalet, avseende periodvis arbetande i underhållningsbranschen, i strid med den rättspraxis som det erinrats om ovan i punkt 37. I enlighet med detta ska kommissionens talan således anses vara välgrundad.
Mot denna bakgrund ska det slås fast att Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt klausul 5 i ramavtalet genom att upprätthålla undantag från bestämmelser vars syfte är att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Storhertigdömet Luxemburg ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom fördragsbrottet har fastställts ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Storhertigdömet Luxemburg har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt klausul 5 i ramavtalet om visstidsanställning, som ingicks den 18 mars 1999, i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP genom att upprätthålla undantag från bestämmelser vars syfte är att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt med periodvis arbetande i underhållningsbranschen.

2)
Storhertigdömet Luxemburg ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.