CELEX: 62010CJ0108
Sosiaalipolitiikka
Direktiivi 77/187/ETY
Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen yrityksen luovutuksen yhteydessä
"Yrityksen" ja "luovutuksen" käsitteet
Julkisoikeudellinen luovuttaja ja luovutuksensaaja
Luovutuksensaajassa voimassa olevan työehtosopimuksen soveltaminen luovutuspäivästä lähtien
Palkkakohtelu
Luovuttajassa saavutetun palvelusajan huomioiminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen
yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annetun neuvoston direktiivin 77/187/ETY (EYVL
L 61, s. 26) ja työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen
yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY (EYVL
L 82, s. 16) sekä yleisten oikeusperiaatteiden tulkintaa.
Tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty riita-asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Scattolon ja toisaalta Ministero dell’Istruzione,
dell’Università e della Ricerca (opetus-, yliopisto- ja tutkimusministeriö, jäljempänä Ministero) ja joka koskee sitä, että
Scattolonin siirtyessä Ministeron palvelukseen palvelusaikaa, jonka Scattolon oli saavuttanut alkuperäisen työnantajansa Scorzèn
kunnan palveluksessa, ei otettu huomioon.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohdan alkuperäisessä versiossa säädettiin seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle sopimukseen
perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklan mukaan ”luovuttajalla” tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka saman direktiivin
1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen vuoksi lakkaa olemasta työnantaja yrityksessä, ja ”luovutuksensaajalla” luonnollista
henkilöä tai oikeushenkilöä, josta tällaisen luovutuksen vuoksi tulee yrityksessä työnantaja.
Direktiivin 77/187 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.      Ne luovuttajan oikeudet ja velvollisuudet, jotka johtuvat 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen tapahtuessa voimassa
olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät tällaisen luovutuksen vuoksi luovutuksensaajalle.
− −
2.      Edellä 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun luovutuksen jälkeen luovutuksensaajan on noudatettava kollektiivisen sopimuksen määräyksiä
ja ehtoja kollektiivisen sopimuksen mukaan luovuttajaan sovelletuin edellytyksin, kunnes kollektiivinen sopimus lakkaa olemasta
voimassa taikka uusi kollektiivinen sopimus tulee voimaan tai sitä aletaan soveltaa.”
Direktiivin 77/187 4 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”1.      Yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutus ei sellaisenaan ole peruste, jota luovuttaja tai luovutuksensaaja
voi käyttää irtisanomiseen. Tämä säännös ei estä irtisanomisia työvoiman muutoksiin johtavista taloudellisista, teknisistä
tai organisatorisista syistä.
− −
2.      Jos työsopimus tai työsuhde päättyy sen vuoksi, että 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta luovutuksesta seuraa olennainen työolojen
muutos työntekijän vahingoksi, työnantajan katsotaan olevan vastuussa työsopimuksen tai työsuhteen päättymisestä.”
Sen jälkeen, kun direktiivin 77/187 muuttamisesta 29.6.1998 annettu neuvoston direktiivi 98/50/EY (EYVL L 201, s. 88), joka
jäsenvaltioiden oli pantava täytäntöön 17.7.2001 mennessä, oli tullut voimaan, direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto
oli seuraava:
”a)       Tätä direktiiviä sovelletaan yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle
sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.
b)      Jollei a alakohdasta ja tämän artiklan jäljempänä olevista säännöksistä muuta johdu, tässä direktiivissä tarkoitettuna luovutuksena
pidetään oman identiteettinsä säilyttävän taloudellisen yksikön luovuttamista, jolla tarkoitetaan pää- ja sivutoimisen taloudellisen
toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.
c)      Tätä direktiiviä sovelletaan taloudellista toimintaa harjoittaviin julkisiin tai yksityisiin yrityksiin riippumatta siitä,
tavoittelevatko ne voittoa. Tässä direktiivissä tarkoitettuna luovuttamisena ei pidetä hallintoviranomaisten uudelleenorganisointia
eikä hallinnollisten tehtävien siirtoa hallintoviranomaiselta toiselle.”
Kodifiointisyistä direktiivi 77/187, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/50, on kumottu direktiivillä 2001/23.
Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto vastaa direktiivin 77/187, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä
98/50, 1 artiklan 1 kohdan sanamuotoa. Direktiivissä 2001/23 olevat käsitteiden ”luovuttaja” ja ”luovutuksensaaja” määritelmät
ovat pääosin identtiset direktiivin 77/187 2 artiklassa olevien määritelmien kanssa.
Direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 ja 3 kohta vastaavat olennaisilta osin direktiivin 77/187 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa. Direktiivin
2001/23 4 artikla vastaa puolestaan direktiivin 77/187 4 artiklaa.

Kansallinen säännöstö
Italian siviililain 2112 §
Italiassa direktiivi 77/187 ja sittemmin direktiivi 2001/23 on pantu täytäntöön muun muassa siviililain 2112 §:llä, jossa
säädetään seuraavaa: ”Kun yritys luovutetaan, työsuhde jatkuu luovutuksensaajan kanssa ja työntekijä säilyttää kaikki työsuhteesta
johtuvat oikeutensa. − − Luovutuksensaajan on sovellettava − − luovutushetkellä voimassa olevia − − työehtosopimuksia niiden
voimassaolon päättymiseen saakka, ellei näitä sopimuksia korvata muilla luovutuksensaajan yritykseen sovellettavilla työehtosopimuksilla.”
Lain nro 124/99 8 § ja sen täytäntöönpanoa koskevat ministerin asetukset
Vuoteen 1999 saakka Italian julkisten koulujen liitännäispalvelut, kuten siivous, tilojen kunnossapito ja hallinnolliset avustustehtävät,
hoidettiin osittain valtion hallintohenkilöstön, teknisen henkilöstön ja avustavan henkilöstön eli ATA:n (jäljempänä ATA-henkilöstö)
avulla ja osittain kuntien kaltaisten paikallisten julkisyhteisöjen avulla. Paikalliset julkisyhteisöt teettivät nämä palvelut
joko omalla hallintohenkilöstöllään, teknisellä henkilöstöllään ja avustavalla henkilöstöllään (jäljempänä paikallisten julkisyhteisöjen
ATA-henkilöstö) tai tekemällä sopimuksia yksityisten yritysten kanssa.
Paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön palkat maksettiin paikallisten itsehallintoyhteisöjen kansallisen virka- ja
työehtosopimuksen (Contratto collettivo nazionale di Lavoro – Regioni Autonomie locali, jäljempänä paikallisten julkisyhteisöjen
henkilöstön kansallinen työehtosopimus) mukaisesti. Sen sijaan julkisissa kouluissa työskentelevän valtion ATA-henkilöstön
palkka perustui koulutoimen alan kansalliseen virka- ja työehtosopimukseen (Contratto collettivo nazionale di Lavoro della
Scuola, jäljempänä koulutoimen alan kansallinen työehtosopimus).
Kouluhenkilöstöä koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 3.5.1999 annetussa laissa nro 124 (legge n. 124 – disposizioni urgenti
in materia di personale scolastico) (GURI nro 107, 10.5.1999, s. 4; jäljempänä laki nro 124/99) säädetään paikallisten julkisyhteisöjen
julkisissa kouluissa työskentelevän ATA-henkilöstön siirtämisestä 1.1.2000 lähtien valtion ATA-henkilöstöön.
Tähän liittyvästi lain nro 124/99 8 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Valtio vastaa − − valtion laitosten ja koulujen ATA-henkilöstöstä. Säännökset, joissa säädetään kuntien ja maakuntien mahdollisuudesta
antaa käyttöön tällaista henkilöstöä, kumotaan.
2.      Edellä 1 momentissa tarkoitettu paikallisten julkisyhteisöjen palveluksessa oleva henkilöstö, joka on palvelussuhteessa valtion
koululaitoksissa tämän lain voimaan tullessa, siirretään valtion ATA-henkilöstöön ja sijoitetaan vastaaviin henkilöstöluokkiin
ja vastaavansisältöisiin tehtäviin suorittamaan näiden toimenkuvien mukaisia tehtäviä. Ne henkilöstön jäsenet, joiden luokille
ja tehtäville ei löydy vastaavaa valtion ATA-henkilöstöstä, voivat kolmen kuukauden kuluessa tämän lain voimaantulosta päättää
jäädä alkuperäisen paikallisen julkisyhteisönsä palvelukseen. Tämän henkilöstön alkuperäisen paikallisen julkisyhteisön palveluksessa
saavuttama palvelusaika sekä oikeus jatkaa työskentelyä ensi sijassa samassa työpaikassa, jos toimi on saatavilla, tunnustetaan
oikeudellisesti ja taloudellisesti.
Laki nro 124/99 pantiin täytäntöön lain nro 124/99 8 §:ssä tarkoitetusta paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön siirtämisestä
valtiolle 23.7.1999 annetulla ministerin asetuksella (decreto trasferimento del personale ATA dagli enti locali allo Stato,
ai sensi dell’art. 8 della legge 3 maggio 1999, n. 124; GURI nro 16, 21.1.2000, s. 28; jäljempänä 23.7.1999 annettu ministerin
asetus). Saman asetuksen 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”− −
− − asetuksessa − − säädetään koulutoimen alalla sovellettavista sijoittamisperusteista, joiden tarkoituksena on yhdenmukaistaa
kyseessä olevan henkilöstön palvelussuhteen ehdot alan henkilöstön palvelussuhteen ehtojen kanssa palkkauksen, lisien ja paikallisten
julkisyhteisöjen palveluksessa saavutetun palvelusajan oikeudellisen ja taloudellisen tunnistamisen sekä henkilöstösuunnitteluun
kohdistuvien vaikutusten osalta sen jälkeen, kun on tehty työehtosopimus, josta neuvotellaan − − [Agenzia per la rappresentanza
negoziale delle pubbliche amministrazionin (julkishallintojen edustusvirasto, jäljempänä ARAN)] sekä − − ammattijärjestöjen
välillä − −.”
Tämän 23.7.1999 annetun ministerin asetuksen 9 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Valtio tulee 24.5.1999 paikallisten julkisyhteisöjen sijaan sopimusosapuoleksi sopimuksiin, jotka paikalliset julkisyhteisöt
ovat tehneet ja jotka on mahdollisesti sittemmin uusittu, siltä osin kuin on kyse ATA-tehtävien hoitamisesta valtion kouluissa
työntekijöiden palkkaamisen sijasta. − − Sanotun rajoittamatta palkattujen kolmansien osapuolten toimintojen jatkumista −
− voimassa olevien lainsäädännön säännösten mukaisesti valtio tulee paikallisten julkisyhteisöjen sijaan sopimusosapuoleksi
sopimuksiin, jotka paikalliset julkisyhteisöt ovat tehneet yritysten kanssa − −, siltä osin kuin on kyse ATA-tehtävistä, jotka
paikallisten julkisyhteisöjen on lain mukaan hoidettava valtion puolesta. − −”
ARANin ja ammattijärjestöjen välillä tehty, 23.7.1999 annetun ministerin asetuksen 3 §:ssä tarkoitettu sopimus allekirjoitettiin
20.7.2000 ja hyväksyttiin ARANin sekä ammattijärjestöjen ja ‑liittojen edustajien välillä koulutoimen palvelukseen siirretyn
paikallisten julkisyhteisöjen entisen henkilöstön sijoittamisperusteista 20.7.2000 tehdyn sopimuksen hyväksymisestä 5.4.2001
annetulla ministerin asetuksella (decreto recepimento dell’accordo ARAN – Rappresentanti delle organizzazioni e confederazioni
sindacali in data 20 luglio 2000, sui criteri di inquadramento del personale già dipendente degli enti locali e transitato
nel comparto scuola) (GURI nro 162, 14.7.2001, s. 27; jäljempänä 5.4.2001 annettu ministerin asetus).
Kyseisessä sopimuksessa määrätään seuraavaa:
”1 kohta – Soveltamisala
Tätä sopimusta sovelletaan 1.1.2000 lukien [lain nro 124/99] 8 §:n ja − − 23.7.1999 annetun ministerin asetuksen − − nojalla
siirrettyihin paikallisten julkisyhteisöjen työntekijöihin koulutoimen alalla − −.
2 kohta – Sopimusjärjestelyt
1.      [Paikallisten julkisyhteisöjen henkilöstön kansallista työehtosopimusta] ei sovelleta enää 1.1.2000 lukien tässä sopimuksessa
tarkoitettuihin työntekijöihin – –; nämä työntekijät kuuluvat samasta päivämäärästä lukien [koulutoimen alan kansallisen työehtosopimuksen]
piiriin myös kaikkien palkan lisiin liittyvien seikkojen osalta, ellei sopimuksen seuraavissa kohdissa muuta määrätä.
− −
3 kohta – Palkkaluokan määrittely ja palkkaus
1.      Tämän sopimuksen 1 kohdassa tarkoitetut työntekijät sijoitetaan palkkataulukossa koulutoimen alan henkilöstöluokkia vastaavaan
palkkaluokkaan – – seuraavasti.      Näille työntekijöille myönnetään – – palkka, joka on yhtä suuri tai yhtä luokkaa alempi kuin heidän 31.12.1999 saamansa vuosipalkka,
joka muodostuu varsinaisesta palkasta ja henkilökohtaisista ikälisistä sekä [paikallisten julkisyhteisöjen henkilöstön kansallisen
työehtosopimuksen mukaisista korvauksista] niille, joilla on tähän oikeus. Palkkaluokan mukaisen palkan ja edellä kuvatun,
työntekijän 31.12.1999 saaman vuosipalkan välinen mahdollinen erotus korvataan työntekijälle henkilökohtaisesti, ja se vaikuttaa
palvelusajan määrittämisen jälkeen seuraavaan palkkaluokkaan pääsemisessä. Tämän sopimuksen piiriin kuuluville työntekijöille
maksetaan erityinen lisäkorvaus, jonka suuruus vastaa tilannetta 31.12.1999, jos tuolloin saatu vuosipalkka oli suurempi kuin
mitä koulutoimen alan vastaavan henkilöstöluokan tehtävistä maksetaan. − −
− −
9 kohta – Peruspalkka ja lisät
1.      [Koulutoimen alan kansallisen työehtosopimuksen] kaikkia palkkaukseen liittyviä määräyksiä sovelletaan tässä sopimuksessa
tarkoitettuun henkilöstöön 1.1.2000 lukien mainitussa työehtosopimuksessa määrättyjä menettelysääntöjä noudattaen.
2.      Tässä sopimuksessa tarkoitetulle henkilöstölle myönnetään 1.1.2000 lähtien väliaikaisesti henkilökohtainen lisä, jonka suuruus
vastaa [koulutoimen alan kansallisen työehtosopimuksen] liitteenä olevaan taulukkoon − − merkittyjä bruttomääriä. − −
− −”
Tämä säännöstö johti kanteisiin, joita nostivat siirretyn ATA-henkilöstön jäsenet, jotka vaativat paikallisten julkisyhteisöjen
palveluksessa saavuttamansa palvelusajan tunnustamista täysimääräisesti. He väittivät tässä yhteydessä, että ministerin 5.4.2001
antamalla asetuksella hyväksytyssä sopimuksessa määrättyjen perusteiden nojalla heidän sijoittamisensa palkkaluokkiin ja heidän
palkkojensa määräytyminen tapahtuisi valtion ATA-henkilöstöön liittymisen jälkeen samalla tavoin kuin sellaisilla valtion
ATA-henkilöstön jäsenillä, joiden palvelusaika oli lyhyempi. He väittivät, että lain nro 124/99 8 §:n mukaan jokaisella siirretyn
ATA-henkilöstön jäsenellä säilyy paikallisten julkisyhteisöjen palveluksessa hankittu palvelusaika siten, että kunkin tällaisen
jäsenen on saatava 1.1.2000 lähtien samaa palkkaa kuin sellaisen valtion ATA-henkilöstön jäsenen, jonka palvelusaika on yhtä
pitkä.
Nämä oikeudenkäyntiasiat johtivat vuonna 2005 tiettyihin Corte suprema di cassazionen (ylimmän oikeusasteen tuomioistuin)
antamiin tuomioihin, joissa se pääosin hyväksyi nämä perustelut.
Laki nro 266/2005
Italian lainsäätäjä lisäsi Italian hallitukselta peräisin olevan muutoksen hyväksymällä valtion vuotuisen ja monivuotisen
talousarvion laadintaa koskevista säännöksistä 23.12.2005 annetun lain nro 226/2005 (vuoden 2006 talousarviolaki) (legge n.
266/2005 disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006)) (GURI, Supplemento
ordinario nro 302, 29.12.2005; jäljempänä laki nro 266/2005) 1 §:ään 218 momentin, jonka sanamuoto on seuraava:
”[Lain nro 124/99] 8 §:n 2 momentin katsotaan merkitsevän sitä, että paikallisten julkisyhteisöjen henkilöstö, joka on siirretty
valtion [ATA-henkilöstöön], sijoitetaan valtion palvelussuhteissa sovellettaviin vastaaviin henkilöstöluokkiin ja tehtäviin
sen taloudellisen kokonaisvastikkeen perusteella, jota tälle henkilöstölle maksettiin siirtymishetkellä, sekä samaan palkkaluokkaan
tai välittömästi sitä 31.12.1999 saatua vuosipalkkaa alempaan luokkaan, joka muodostuu palkasta, henkilökohtaisista ikälisistä
sekä tilanteen mukaan valtion hallintoon siirtymisen hetkellä voimassa olleen [paikallisten julkisyhteisöjen henkilöstön kansallisen
työehtosopimuksen] mukaisista mahdollisista korvauksista. Sijoittamiseen perustuvan palkkaluokan mukaisen palkan ja kyseisen
henkilöstön 31.12.1999 saaman vuosipalkan – – välinen mahdollinen ero maksetaan kullekin työntekijälle henkilökohtaisesti
ja se otetaan huomioon palvelusajan määrittämisen jälkeen seuraavaan palkkaluokkaan pääsemisessä. Sanotulla ei rajoiteta ennen
tämän lain voimaantuloa annettujen oikeuden päätösten täytäntöönpanoa.”
Monet tuomioistuimet saattoivat Corte costituzionalen (perustuslakituomioistuin) käsiteltäväksi kysymyksiä siitä, oliko lain
nro 266/2005 1 §:n 218 momentti Italian perustuslain ja erityisesti sen säännön mukainen, joka koskee tuomioistuinten riippumattomuutta,
koska tämä sääntö merkitsee sitä, ettei lainsäätäjä voi puuttua lain yhdenmukaista tulkintaa koskevaan tehtävään, joka kuuluu
Corte suprema di cassazionelle.
Corte costituzionale katsoi 18.6.2007 antamassaan tuomiossa ja myöhemmissä määräyksissä, ettei lain nro 266/2005 1 §:n 218
momentti loukannut väitetyllä tavalla yleisiä oikeusperiaatteita. Se katsoi muun muassa, että tämä säännös ei ole uusi sääntö
lain nro 124/99 8 §:n 2 momenttiin verrattuna ja että sen ansiosta voidaan helpottaa paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön
valtion palvelukseen siirtymistä, koska tämä henkilöstö on eri tilanteessa kuin valtion palveluksessa siirron hetkellä jo
oleva henkilöstö.
Vuonna 2008 Corte suprema di cassazione esitti Corte costituzionalelle uuden kysymyksen lain nro 266/2005 perustuslainmukaisuudesta
ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)
6 artiklassa vahvistetun tehokkaan oikeussuojan periaatteen valossa.
Corte costituzionale katsoi 16.11.2009 antamassaan tuomiossa, että lain nro 266/2005 1 §:n 218 momentilla ei loukata edellä
mainittua periaatetta.  Se katsoi muun muassa, että tämä säännös on lain nro 124/99 8 §:n 2 momentin yksi mahdollinen tulkinta
ja että se ei siis merkitse saavutetun oikeuden epäedullista muutosta.
Vuosina 2008 ja 2009 paikallisten julkisyhteisöjen Ministeron palvelukseen siirretyn ATA-henkilöstön jäsenet nostivat Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimessa kolme kannetta, joissa ne moittivat Italian tasavaltaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan
ja ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen lisäpöytäkirjan 1 artiklan rikkomisesta, koska
se oli antanut lain nro 266/2005 1 §:n 218 momentin. Kyseinen tuomioistuin hyväksyi nämä kanteet 7.6.2011 antamallaan tuomiolla
(Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio asiassa Agrati ym. v. Italia).

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Scattolon, joka oli 16.5.1980 lähtien ollut Scorzèn kunnan palveluksessa valtion koulujen kouluisäntänä, teki 31.12.1999 saakka
tätä työtä paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön jäsenenä.
Scattolon siirrettiin 1.1.2000 lähtien lain nro 124/99 8 §:n mukaisesti valtion ATA-henkilöstöön.
Scattolon sijoitettiin 5.4.2001 annetun ministerin asetuksen mukaisesti palkkaluokkaan, joka vastaa kyseisessä henkilöstössä
yhdeksän vuoden palvelusaikaa.
Koska Scattolonin Scorzèn kunnan palveluksessa saavuttamaa lähes 20 vuoden palvelusaikaa ei siis tunnustettu ja koska hän
katsoi näin ollen palkkansa pienentyneen huomattavasti, hän nosti 27.4.2005 Tribunale di Veneziassa kanteen, jotta hänen edellä
mainittu palvelusaikansa tunnustettaisiin kokonaisuudessaan ja jotta hänet näin ollen sijoitettaisiin palkkaluokkaan, joka
vastaa valtion ATA-henkilöstön osalta 15−20 vuoden palvelusaikaa.
Lain nro 266/2005 1 §:n 218 momentin antamisen jälkeen Tribunale di Venezia lykkäsi tuomion antamista asiassa ja esitti Corte
costituzionalelle kysymyksen siitä, oliko tämä säännös yhdenmukainen muun muassa oikeusvarmuuden periaatteen ja tehokkaan
oikeussuojan periaatteen kanssa.  Corte costituzionale viittasi 9.6.2008 antamassaan määräyksessä 18.6.2007 antamaansa tuomioon
ja katsoi, ettei kyseisellä 1 §:n 218 momentilla loukattu väitetyllä tavalla yleisiä oikeusperiaatteita.
Tässä tilanteessa Tribunale di Venezia päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiiviä 77/187] ja/tai [direktiiviä 2001/23] tai muita [unionin] säännöksiä, joita asiassa on sovellettava, tulkittava
siten, että viimeksi mainittuja voidaan soveltaa tilanteessa, jossa valtion koulurakennuksissa liitännäisistä siivous- ja
kunnossapitopalveluista vastannut paikallisten julkisyhteisöjen (kunnat ja maakunnat) henkilöstö siirretään valtion palvelukseen
silloin, kun luovutuksen yhteydessä ovat siirtyneet sekä koko tämän henkilöstön (kouluisännät) työtehtävät ja työsuhteet että
yksityisten yritysten kanssa näiden palvelujen suorittamisesta tehdyt hankintasopimukset?
2)      Onko [direktiivin 77/187] (jonka säännökset on yhdessä [direktiivin 98/50] – – säännösten kanssa otettu [direktiiviin 2001/23])
3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua työsuhteen jatkumista tulkittava siten, että luovutuksensaajan
palveluksessa palvelusajan perusteella maksettavien taloudellisten suoritusten määrää laskettaessa on otettava huomioon kaikki
luovutuksen kohteena olleen henkilöstön suorittamat työvuodet, ne työvuodet mukaan lukien, jotka on suoritettu luovuttajan
palveluksessa?
3)      Onko [direktiivin 77/187] 3 artiklaa ja/tai [direktiiviä 98/50 ja direktiiviä 2001/23] tulkittava siten, että luovutuksensaajalle
siirtyviin työntekijän oikeuksiin kuuluvat myös palvelusajan kaltaiset luovuttajan palveluksessa ansaitut edut, jos näihin
liittyy luovutuksensaajaa sitovan työehtosopimuksen perusteella luonteeltaan taloudellisia oikeuksia?
4)      Onko [unionin] oikeudessa voimassa olevia yleisiä periaatteita eli oikeusvarmuuden periaatetta, luottamuksensuojan periaatetta,
asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta, tehokkaan oikeussuojan periaatetta, oikeutta saada asiansa käsitellyksi
riippumattomassa tuomioistuimessa ja yleisemminkin oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, jotka taataan [SEU 6 artiklassa]
tarkasteltuna yhdessä [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 6 artiklan ja Nizzassa 7.12.2000 tehdyn Euroopan unionin perusoikeuskirjan
46 ja 47 artiklan ja 52 artiklan 3 kohdan kanssa, sellaisina kuin ne on otettu Lissabonin sopimukseen, tulkittava siten, että
ne ovat esteenä sille, että Italian valtio säätää kohtuullisen pitkän ajan kuluttua (5 vuotta) autenttista tulkintaa ilmaisevan
säännöksen, joka eroaa tulkittavan säännöksen sanamuodosta ja joka on ristiriidassa lain yhdenmukaista noudattamista ja tulkintaa
valvovan elimen omaksuman vakiintuneen ja vahvistetun tulkinnan kanssa, kun kyseessä on sellaisten riita-asioiden ratkaisun
kannalta erityisen merkityksellinen säännös, joissa Italian valtio on itse asianosaisena?”

Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Edellä mainitussa asiassa Agrati ym. vastaan Italia annetun tuomion valossa pääasian kantaja vaati 9.6.2011 päivätyllä kirjeellä
suullisen käsittelyn aloittamista uudelleen.
Tässä on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä voi omasta aloitteestaan tai
julkisasiamiehen ehdotuksesta taikka myös asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen
käsittelyn aloitettavaksi uudestaan, jos se katsoo, ettei sillä ole riittävästi tietoa asiasta tai että asiaa olisi tarkasteltava
sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua (ks. mm. asia C-210/03, Swedish Match,
tuomio 14.12.2004, Kok., s. I-11893, 25 kohta; asia C-284/06, Burda, tuomio 26.6.2008, Kok., s. I-4571, 37 kohta ja asia C-221/09,
AJD Tuna, tuomio 17.3.2011, 36 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin katsoo, että sillä on käytettävissään kaikki tarvittavat seikat ennakkoratkaisupyynnön
käsittelemiseksi ja että tätä pyyntöä ei tarvitse tarkastella sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole
ollut tilaisuutta lausua kyseisessä tuomioistuimessa.
Pääasian kantajan pyyntöä uudesta suullisesta käsittelystä ei näin ollen tarvitse hyväksyä eikä myöskään toissijaista pyyntöä
saada toimittaa täydentäviä kirjallisia huomautuksia.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, muodostaako se, että jäsenvaltion
viranomainen ottaa palvelukseensa henkilöstön, joka on ollut toisen viranomaisen palveluksessa ja joka on vastuussa liitännäispalvelujen
suorittamisesta kouluille, työntekijöiden oikeuksien turvaamista koskevassa unionin säännöstössä tarkoitetun ”yrityksen luovutuksen”.
Koska kyseiseen säännöstöön voivat vedota ainoastaan henkilöt, joita kyseisen jäsenvaltion kansallisessa työlainsäädännössä
suojataan työntekijöinä (ks. mm. yhdistetyt asiat  C‑173/96 ja C‑247/96, Hidalgo ym., tuomio 10.12.1998, Kok., s. I-8237,
24 kohta ja asia C-343/98, Collin ja Chiappero, tuomio 14.9.2000, Kok., s. I-6659, 36 kohta), on aluksi todettava, että ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen toteamusten, joita Italian hallitus ei kiistä, mukaan julkisissa kouluissa Italiassa työskentelevää
ATA-henkilöstöä suojataan tällä tavoin. Tästä seuraa, että pääasian kantajaan voidaan soveltaa työntekijöiden oikeuksien turvaamista
koskevaa unionin säännöstöä sikäli kuin tässä säännöstössä nimenomaisesti luetellut soveltamisedellytykset täyttyvät.
Aluksi on niin ikään todettava, että kyseisen henkilöstön palvelukseen ottaminen tapahtui 1.1.2000 eli ennen sen määräajan
päättymistä, jossa jäsenvaltioiden oli pantava täytäntöön direktiivi 98/50, ja ennen direktiivin 2001/23 antamista. Tästä
seuraa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymystä on tarkasteltava direktiivin 77/187 alkuperäisversion valossa
(ks. analogisesti asia C-340/01, Abler ym., tuomio 20.11.2003, Kok., s. I-14023, 5 kohta ja asia C-499/04, Werhof, tuomio
9.3.2006, Kok., s. I‑2397, 15 ja 16 kohta).
Direktiiviä 77/187 sovelletaan sen kyseisen version 1 artiklan 1 kohdan mukaan ”yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan
osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta”. On siis selvitettävä,
voivatko siinä, että jäsenvaltion viranomainen ottaa palvelukseensa toisen viranomaisen palveluksessa olevan henkilöstön jäsenen,
joka vastaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisista tehtävistä, yhdistyä kaikki kyseisessä säännöksessä mainitut seikat.
Direktiivissä 77/187 tarkoitetun ”yrityksen” olemassaolo
Direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohdassa olevalla yrityksen käsitteellä tarkoitetaan pysyvällä tavalla järjestettyä taloudellista
yksikköä riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta ja rahoitustavasta. Tällaisen yksikön muodostaa henkilöiden ja muiden
tekijöiden kokonaisuus, jonka avulla on mahdollista harjoittaa omiin tavoitteisiin tähtäävää taloudellista toimintaa ja joka
on riittävän organisoitu ja itsenäinen (yhdistetyt asiat  C‑127/96, C-229/96 ja C-74/97, Hernández Vidal ym., tuomio 10.12.1998,
Kok., s. I‑8179, 26 ja 27 kohta; asia C-175/99, Mayeur, tuomio 26.9.2000, Kok., s. I‑7755, 32 kohta sekä em. asia Abler ym.,
tuomion 30 kohta; ks. myös direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdasta asia C-458/05, Jouini ym., tuomio 13.9.2007, Kok., s. I‑7301,
31 kohta sekä asia C-151/09, UGT‑FSP, tuomio 29.7.2010, 26 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Edellisessä kohdassa mainitussa määritelmässä esiintyvä taloudellisen toiminnan käsite kattaa kaiken toiminnan, jossa tavaroita
tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla (asia C-475/99, Ambulanz Glöckner, tuomio 25.10.2001, Kok., s. I-8089, 19 kohta;
asia C-82/01 P, Aéroports de Paris v. komissio, tuomio 24.10.2002, Kok., s. I‑9297, 79 kohta sekä asia C-222/04, Cassa di
Risparmio di Firenze ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I‑289, 108 kohta).
Taloudelliseksi toiminnaksi ei lähtökohtaisesti luokitella toimintaa, johon liittyy julkisen vallan käyttöä (ks. mm. asia
C-49/07, MOTOE, tuomio 1.7.2008, Kok., s. I‑4863, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen sekä direktiivistä 77/187 asia C-298/94,
Henke, tuomio 15.10.1996, Kok., s. I‑4989, 17 kohta). Taloudelliseksi toiminnaksi on puolestaan luokiteltu julkisen vallan
käyttöön liittymättömät palvelut, joilla edistetään yleistä etua ja joilla ei tavoitella voittoa mutta joilla kilpaillaan
sellaisten toimijoiden tarjonnan kanssa, jotka tavoittelevat voittoa (ks. tästä asia C-41/90, Höfner ja Elser, tuomio 23.4.1991,
Kok., s. I-1979, Kok. Ep. XI, s. I-147, 22 kohta; em. asia Aéroports de Paris v. komissio, tuomion 82 kohta sekä em. asia
Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomion 122 ja 123 kohta).
Kuten lain nro 124/99 8 §:stä ilmenee, käsiteltävässä asiassa työntekijäryhmä, jonka valtio otti palvelukseensa, muodostuu
julkisissa kouluissa työskennelleestä paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstöstä. Asiakirja-aineistosta ilmenee niin
ikään, että tämän henkilöstön toiminta muodostuu sellaisten liitännäispalvelujen suorittamisesta, joita koulut tarvitsevat
voidakseen toteuttaa opetustehtävänsä ihanteellisissa olosuhteissa. Nämä palvelut koskevat muun muassa siivousta ja paikkojen
kunnossapitoa sekä hallinnollisia avustustehtäviä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä tosiseikoista sekä 23.7.1999 annetun ministerin asetuksen 9 §:stä ilmenee
myös, että kyseiset palvelut on tietyissä tapauksissa annettu yksityisille talouden toimijoille alihankintana. Lisäksi on
kiistatonta, että näihin palveluihin ei liity julkisen vallan käyttöä.
On näin ollen ilmeistä, että toiminta, jota pääasiassa siirretyt työntekijät harjoittavat, on edellä mainitussa oikeuskäytännössä
tarkoitetulla tavalla luonteeltaan taloudellista ja sillä tähdätään omiin tavoitteisiin, jotka muodostuvat koulujen teknisten
ja hallinnollisten palvelujen tarjoamisesta. On siis kiistatonta, että ATA-henkilöstö on tarkoitettu työntekijöiden organisoiduksi
kokonaisuudeksi.
Tämän tuomion 42 kohdassa mainitun oikeuskäytännön sekä Italian hallituksen kirjallisten huomautusten valossa on vielä selvitettävä
ensiksi, asetetaanko asianomaisen henkilöstön luokittelu ”yritykseksi” kyseenalaiseksi liikeomaisuuden puuttumisen vuoksi,
toiseksi, onko tämä työntekijäryhmä riittävän itsenäinen, jotta se voidaan luokitella taloudelliseksi yksiköksi ja siis yritykseksi,
ja kolmanneksi, onko sillä, että kyseiset työntekijät kuuluvat julkishallintoon, vaikutusta asiaan.
Ensinnäkin liikeomaisuuden puuttumisesta unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että tietyillä aloilla liiketoiminta
rakentuu pääosin työvoiman varaan. Tässä tilanteessa organisoitu työntekijäryhmä saattaa ilman huomattavaa aineellista tai
aineetonta liikeomaisuuttakin muodostaa direktiivissä 77/187 tarkoitetun taloudellisen yksikön (siivouspalveluista ks. mm.
em. yhdistetyt asiat Hernández Vidal ym., tuomion 27 kohta sekä em. asia Hidalgo ym., tuomion 26 kohta; ks. myös direktiivistä
2001/23 asia C-463/09, CLECE, tuomio 20.1.2011, 39 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tätä oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa pääasiassa kyseessä olevaan tilanteeseen, koska mikään asianomaisen työntekijäryhmän
harjoittama toiminta ei näytä edellyttävän huomattavan liikeomaisuuden käytettävissäoloa. Työntekijäryhmän luokittelua taloudelliseksi
yksiköksi ei siis voida sulkea pois siksi, ettei tähän yksikköön tätä henkilöstöä lukuun ottamatta kuulu aineellista tai aineetonta
liikeomaisuutta.
Toiseksi siitä, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen työntekijäryhmä riittävän itsenäinen, on todettava, että työntekijöiden
oikeuksien turvaamista koskevassa unionin säännöstössä itsenäisyyden käsite viittaa asianomaisen työntekijäryhmän johdolle
myönnettyyn toimivaltaan organisoida suhteellisen vapaasti ja itsenäisesti työt kyseisen ryhmän sisällä ja erityisesti toimivaltaan
antaa määräyksiä ja ohjeita ja jakaa työtehtäviä kyseessä olevaan ryhmään kuuluville työntekijöille ilman, että työnantajan
muut organisaatiorakenteet suoraan puuttuvat siihen (ks. tästä em. asia UGT‑FSP, tuomion 42 ja 43 kohta). Vaikka riittävän
itsenäisen yksikön olemassaoloon ei toki vaikuta se, että työnantaja asettaa kyseiselle työntekijäryhmälle täsmällisiä velvoitteita,
minkä vuoksi sen vaikutusvalta tämän jälkimmäisen toimintaan on suuri, kyseisellä ryhmällä on kuitenkin oltava tietty vapaus
tehtäviensä järjestämisessä ja toteuttamisessa (ks. vastaavasti em. asia Hidalgo ym., tuomion 27 kohta).
Käsiteltävässä asiassa vaikuttaa siltä − edellyttäen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvistaa tämän −, että
kouluissa työskentelevä paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstö muodosti paikallisten julkisyhteisöjen hallinnossa yksikön,
joka saattoi sangen vapaasti ja itsenäisesti organisoida ja suorittaa tehtävänsä muun muassa kyseisen ATA-henkilöstön niiden
jäsenten ohjeiden avulla, jotka ovat vastuussa koordinoinnista ja johtamisesta.
Kolmanneksi ja viimeiseksi siitä, että siirretty henkilöstö ja sen toiminta ovat osa julkishallintoa, on muistutettava, ettei
pelkästään tämä seikka voi merkitä sitä, että siihen ei sovellettaisi direktiiviä 77/187 (ks. vastaavasti em. asia Collino
ja Chiappero, tuomion 33 ja 35 kohta). Päinvastainen päätelmä ei olisi tämän tuomion 42 kohdassa mainitun oikeuskäytännön
– jonka mukaan kaikki henkilöiden ja muiden tekijöiden yhdistelmät, joiden avulla on mahdollista harjoittaa omiin tavoitteisiin
tähtäävää taloudellista toimintaa ja jotka ovat riittävän organisoituja ja itsenäisiä, muodostavat direktiivin 77/187 1 artiklan
1 kohdassa tarkoitetun ”yrityksen” niiden oikeudellisesta muodosta ja rahoitustavasta riippumatta – mukainen.
Vaikka on totta, kuten Italian hallitus totesi, että oikeuskäytännössä on suljettu pois direktiivin 77/187 soveltamisalalta
”hallintoviranomaisten uudelleenorganisointi” ja ”hallinnollisten tehtävien siirto hallintoviranomaiselta toiselle”, mikä
on sittemmin kyseisen direktiivin − sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/50 − 1 artiklan 1 kohdassa sekä direktiiviin
2001/23 1 artiklan 1 kohdassa vahvistettu poikkeus, on kuitenkin niin, kuten oikeuskäytännössä on jo todettu ja kuten julkisasiamies
totesi ratkaisuehdotuksensa 46–51 kohdassa, että näiden ilmaisujen soveltamisala rajoittuu tapauksiin, joissa luovutus koskee
toimintaa, johon liittyy julkisen vallan käyttöä (em. asia Collino ja Chiappero, tuomion 31 ja 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiakirja-aineistosta toki ilmenee, että se, että Ministero otti palvelukseensa paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön,
kuului Italiassa hallintoviranomaisten uudelleenorganisointiin. Italian hallituksen mainitsemassa oikeuskäytännössä ei kuitenkaan
suinkaan ole katsottu, että mikä tahansa luovutus, joka liittyy tai kuuluu hallintoviranomaisten uudelleenorganisointiin,
on suljettava pois direktiivin 77/187 soveltamisalalta, vaan siinä on yksinomaan täsmennetty, että hallintoviranomaisten uudelleenorganisointia
ja hallinnollisten tehtävien siirtoa hallintoviranomaiselta toiselle ei itsessään pidetä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna
yrityksen luovutuksena (ks. em. asia Henke, tuomion 14 kohta; em. asia Collino ja Chiappero, tuomion 31 kohta ja em. asia
Mayeur, tuomion 33 kohta).
Oikeuskäytännössä on muun muassa katsottu, että kuntayhtymän luominen ja se, että tämä yhtymä saa sen muodostamien kuntien
tiettyä toimivaltaa, merkitsee hallintoviranomaisten uudelleenorganisointia eikä siis voi kuulua direktiivin 77/187 soveltamisalaan
(ks. em. asia Henke, tuomion 16 ja 17 kohta), mutta muissa asioissa on kuitenkin katsottu, että julkishallinnossa luonteeltaan
taloudellista toimintaa harjoittavan henkilöstön siirtäminen kuuluu tämän direktiivin soveltamisalaan (ks. mm. em. asia Hidalgo
ym., tuomion 24 kohta ja em. asia Collino ja Chiappero, tuomion 32 kohta).
On täysin perusteetonta kehittää tätä oikeuskäytäntöä siten, että julkisen alan työntekijät, joita suojataan työntekijöinä
kansallisen oikeuden perusteella ja jotka siirretään uuden työnantajan alaisuuteen julkishallinnossa, eivät voisi hyötyä direktiivissä
77/187 säädetystä suojasta yksinomaan siksi, että tämä siirto on osa kyseisen hallintoviranomaisen uudelleenorganisointia.
Tässä yhteydessä on katsottava, että jos tällainen tulkinta hyväksyttäisiin, asianomainen viranomainen voisi poistaa minkä
tahansa tällaisiin työntekijöihin kohdistuvan siirron direktiivin 77/187 soveltamisalalta pelkästään vetoamalla siihen, että
siirto on osa henkilöstön uudelleenorganisointia. Merkittäviltä työntekijäryhmiltä, jotka harjoittavat oikeuskäytännössä tarkoitettua
taloudellista toimintaa, saatettaisiin tällä tavoin evätä kyseisessä direktiivissä säädetty suoja. Tätä lopputulosta ei olisi
helppo sovittaa yhteen kyseisen direktiivin 2 artiklan sanamuodon kanssa, jonka mukaan luovuttaja ja luovutuksensaaja voivat
olla luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka ovat työnantajia, eikä ole tarpeen tulkita poikkeuksia kyseisen direktiiviin
soveltamiseen suppeasti, kun otetaan huomioon sen tavoitteena oleva työntekijöiden suojelu (ks. direktiiviin 2001/23 liittyvästi
asia C-561/07, komissio v. Italia, tuomio 11.6.2009, Kok., s. I-4959, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lopuksi on korostettava, ettei direktiivissä 77/187 vahvistettujen sääntöjen soveltaminen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin
tilanteisiin vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan järkiperäistää julkishallintoaan. Tämän direktiivin soveltamisen ainoa vaikutus
on sen estäminen, että siirretyt työntekijät ovat yksinomaan siirron vuoksi epäedullisemmassa asemassa kuin missä he olivat
ennen siirtoa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on moneen otteeseen katsonut ja kuten lisäksi direktiivin 77/187 4 artiklasta
ilmenee, tällä direktiivillä ei viedä jäsenvaltioilta mahdollisuutta sallia työnantajien muuttavan työsuhteita epäedulliseen
suuntaan erityisesti irtisanomissuojan ja palkkaehtojen osalta. Kyseisessä direktiivissä kielletään yksinomaan se, että tällaiset
muutokset tapahtuvat luovutuksen yhteydessä ja sen vuoksi (ks. vastaavasti mm. asia 324/86, Foreningen af Arbejdsledare i
Danmark, ns. Daddy’s Dance Hall -tapaus, tuomio 10.2.1988, Kok., s. 739, Kok. Ep. IX, s. 361, 17 kohta; asia C-209/91, Watson
Rask ja Christensen, tuomio 12.11.1992, Kok., s. I‑5755, 28 kohta sekä em. asia Collino ja Chiappero, tuomion 52 kohta).
Direktiivissä 77/187 tarkoitetun ”sopimukseen perustuvaan luovutukseen” taikka ”sulautumiseen” perustuvan luovutuksen olemassaolo
Sen määrittämiseksi, onko kyseessä direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yrityksen ”luovutus”, ratkaisevaa
on se, säilyttääkö kyseinen yksikkö identiteettinsä sen jälkeen, kun se on siirtynyt uudelle työnantajalle (ks. mm. asia 24/85
Spijkers, tuomio 18.3.1986, Kok., s. 1119, 11 ja 12 kohta sekä em. asia UGT-FSP, tuomion 22 kohta).
Jos tämä yksikkö toimii ilman merkittävää liikeomaisuutta, sen identiteetin säilyminen sitä koskevan luovutustoimen jälkeen
ei voi riippua tällaisten omaisuuserien luovutuksesta (em. yhdistetyt asiat Hernández Vidal ym., tuomion 31 kohta; em. asia
Hidalgo ym., tuomion 31 kohta sekä em. asia UGT-FSP, tuomion 28 kohta).
Tässä tilanteessa, jolla on merkitystä pääasian kannalta, kuten tämän tuomion 50 kohdassa todettiin, asianomainen työntekijäryhmä
säilyttää identiteettinsä, kun uusi työnantaja jatkaa toimintaa ja ottaa palvelukseensa sekä lukumääräisesti että pätevyyden
osalta olennaisen osan kyseisistä työntekijöistä (ks. em. yhdistetyt asiat Hernández Vidal ym., tuomion 32 kohta sekä em.
asia UGT-FSP, tuomion 29 kohta).
Direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohdassa niin ikään esiintyvästä ilmaisusta ”sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen
kautta” on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on sekä tämän direktiivin eri kieliversioiden välillä olevien erojen että
siinä mainittujen käsitteiden osalta toisistaan poikkeavien kansallisten lainsäädäntöjen vuoksi tulkinnut tätä ilmaisua riittävän
joustavasti direktiivin tavoitteen saavuttamiseksi, toisin sanoen työntekijöiden suojaamiseksi työnantajan vaihtuessa (asia
C-29/91, Redmond Stichting, tuomio 19.5.1992, Kok., s. I‑3189, Kok. Ep. XII, s. I-131, 10 ja 11 kohta; yhdistetyt asiat C-171/94
ja C-172/94, Merckx ja Neuhuys, tuomio 7.3.1996, Kok., s. I-1253, 28 kohta sekä em. asia Jouini ym., tuomion 24 kohta). Se
on näin ollen katsonut, että luovutuksen perustuminen julkisyhteisön yksipuolisiin päätöksiin eikä sopimukseen ei voi sulkea
pois direktiivin soveltamista (ks. mm. em. asia Redmond Stichting, tuomion 15−17 kohta; em. asia Collino ja Chiappero, tuomion
34 kohta sekä em. asia UGT-FSP, tuomion 25 kohta).
Italian hallitus ei aseta kyseenalaiseksi tämän tuomion 60–63 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä eikä sitä, että pääasiassa
kyseessä oleva luovutustoimi perustui lakiin nro 124/99 eli siis julkisen vallan yksipuoliseen päätökseen, mutta se toteaa,
että käsiteltävässä asiassa asianomaisen henkilöstön tuleminen Italian valtion palvelukseen oli yksinomaan vapaaehtoista,
koska tämän henkilöstön jäsenet saattoivat halutessaan jäädä niiden paikallisten julkisyhteisöjen palvelukseen, joiden palveluksessa
he olivat. Tässä tilanteessa direktiivissä 77/187 tarkoitettua luovutusta ei Italian hallituksen mukaan tapahtunut.
Tämä Italian hallituksen huomautus perustuu kuitenkin tosiseikkoja koskevaan oletukseen, joka on ristiriidassa sekä ennakkoratkaisupyynnön
esittämisestä tehdyn päätöksen että lain nro 124/99 itsensä kanssa. Muun muassa tämän lain 8 §:n 2 momentista ilmenee, että
ainoat ATA-henkilöstön jäsenet, joilla oli mahdollisuus jäädä alkuperäisen työnantajansa palvelukseen, olivat henkilöt, joiden
pätevyydelle ja tehtävänkuvalle ei löytynyt vastaavuutta luovutuksensaajan yksiköissä. Tästä säännöstä ja kyseisen 8 §:n muiden
säännösten sanamuodosta seuraa, että siirto koski yleisesti ja lähtökohtaisesti valtion kouluissa työskentelevää paikallisten
julkisyhteisöjen ATA-henkilöstöä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että se, että jäsenvaltion viranomainen ottaa palvelukseensa
toisen viranomaisen palkkaaman henkilöstön, joka vastaa sellaisten liitännäispalvelujen suorittamisesta kouluille, joihin
kuuluu muun muassa ylläpitotehtäviä ja hallinnollisia avustustehtäviä, on direktiivin 77/187 soveltamisalaan kuuluva yrityksen
luovutus, kun kyseinen henkilöstö muodostuu sellaisten työntekijöiden organisoidusta kokonaisuudesta, joita suojataan työntekijöinä
kyseisen jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa.

Toinen ja kolmas kysymys
Toisella ja kolmannella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee
lähinnä, onko direktiivin 77/187 3 artiklaa tulkittava siten, että tässä direktiivissä tarkoitetun luovutuksen kohteena olleiden
työntekijöiden palkan laskemista varten luovutuksensaajan on otettava huomioon palvelusaika, jonka nämä työntekijät ovat saavuttaneet
luovuttajassa.
Tässä on aluksi tutkittava edellä mainitussa asiassa Collino ja Chiappero annetun tuomion, jossa yhteisöjen tuomioistuin lausui
palvelusajan tunnustamista koskevasta kysymyksestä yrityksen luovutustapauksessa ja johon sekä pääasian kantaja että Italian
hallitus vetoavat unionin tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa, merkitystä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen
tilanteeseen.
Kyseisessä tuomiossa katsottiin, että vaikka luovuttajan palveluksessa saavutetun palvelusajan perusteella ei sellaisenaan
synny siirretyille työntekijöille oikeuksia, joihin he voisivat vedota luovutuksensaajaan nähden, on kuitenkin niin, että
se otetaan tarvittaessa huomioon määritettäessä tiettyjä työntekijöiden rahamääräisiä oikeuksia, ja luovutuksensaajan on näin
ollen periaatteessa samalla tavalla kuin luovuttajankin pidettävä ennallaan nämä oikeudet (ks. em. asia Collino ja Chiappero,
tuomion 50 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin muistutti, että luovutuksensaaja voi muissa kuin yrityksen luovutustilanteissa ja sikäli kuin tämä
on kansallisen oikeuden mukaan mahdollista muuttaa palkkaehtoja työntekijöille epäedulliseen suuntaan, ja katsoi, että direktiivin
77/187 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun luovutuksensaaja laskee rahamääräisiä oikeuksia, sillä on velvollisuus
ottaa huomioon siirretyn henkilöstön koko palvelusaika siltä osin kuin tämä velvollisuus oli olemassa tämän henkilöstön ja
luovuttajan välisessä työsuhteessa ja niiden edellytysten mukaisesti, joista tässä suhteessa oli sovittu (em. asia Collino
ja Chiappero, tuomion 51 ja 52 kohta).
Asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Scattolon ja toisaalta Ministero, on kiistatonta, että siirretyn henkilöstön ja
luovuttajan oikeudet ja velvollisuudet sisältyivät työehtosopimukseen eli paikallisten julkisyhteisöjen henkilöstön kansalliseen
työehtosopimukseen, joka korvattiin 1.1.2000 eli siirtopäivästä lähtien luovutuksensaajassa voimassa olleella työehtosopimuksella
eli koulutoimen alan kansallisella työehtosopimuksella. Tässä tilanteessa – ja toisin kuin saattoi olla tapauksessa, joka
johti edellä mainitussa asiassa Collino ja Chiappero annettuun tuomioon – pyydetty direktiivin 77/187 tulkinta ei voi koskea
yksinomaan sen 3 artiklan 1 kohtaa, vaan kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 75 kohdassa, siinä on otettava huomioon
saman artiklan 2 kohta, joka koskee muun muassa tilannetta, jossa luovuttajassa voimassa olevan sopimuksen soveltamisesta
luovutaan ja aletaan soveltaa luovutuksensaajassa voimassa olevaa sopimusta.
Kyseisessä 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että luovutuksensaajan on noudatettava kollektiivisen
sopimuksen määräyksiä ja ehtoja kollektiivisen sopimuksen mukaan luovuttajaan sovelletuin edellytyksin, kunnes kollektiivinen
sopimus lakkaa olemasta voimassa taikka uusi kollektiivinen sopimus tulee voimaan tai sitä aletaan soveltaa. Saman säännöksen
toisessa alakohdassa lisätään, että jäsenvaltiot voivat rajoittaa tällaisten määräysten ja ehtojen noudattamisaikaa niin,
että se on kuitenkin vähintään yksi vuosi.
Kuten oikeuskäytännössä on jo täsmennetty, direktiivin 77/187 3 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa olevalla säännöllä
ei voida poistaa saman kohdan ensimmäiseltä alakohdalta sen sisältöä. Tämä toinen alakohta ei siis estä sitä, että työehtoja,
jotka vahvistetaan työehtosopimuksessa, jota sovellettiin asianomaiseen henkilöstöön ennen siirtoa, lakataan soveltamasta
alle vuoden kuluessa siirrosta tai jopa välittömästi siirtopäivänä, kun ollaan saman kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetussa
tilanteessa eli kyseessä on olemassa olevan työehtosopimuksen irtisanominen tai päättyminen tai uuden työehtosopimuksen voimaantulo
tai soveltaminen (ks. asia C-499/04, Werhof, tuomio 9.3.2006, Kok., s. I‑2397, 30 kohta sekä direktiivin 2001/23 3 artiklan
3 kohdasta asia C-396/07, Juuri, tuomio 27.11.2008, Kok., s. I-8883, 34 kohta).
Näin ollen direktiivin 77/187 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa oleva sääntö, jonka mukaan ”luovutuksensaajan
on noudatettava kollektiivisen sopimuksen määräyksiä ja ehtoja kollektiivisen sopimuksen mukaan luovuttajaan sovelletuin edellytyksin,
kunnes [uutta kollektiivista sopimusta] aletaan soveltaa”, on ymmärrettävä siten, että luovutuksensaaja voi soveltaa siirtopäivästä
lähtien luovutuksensaajassa voimassa olevassa työehtosopimuksessa vahvistettua ja työehtoja palkkaan liittyvät ehdot mukaan
luettuina.
Vaikka edellä esitetystä seuraa, että direktiivissä 77/187 jätetään liikkumavaraa, jonka ansiosta luovutuksensaaja ja muut
sopimuspuolet voivat järjestää siirrettyjen työntekijöiden palkkausta koskevan yhdentämisen siten, että tämä on sopeutettu
asianmukaisesti asianomaisen siirron olosuhteisiin, on kuitenkin niin, että valittujen yksityiskohtaisten sääntöjen on oltava
kyseisen direktiivin tavoitteen mukaisia. Kuten oikeuskäytännössä on toistuvasti katsottu, tämä tavoite muodostuu lähinnä
sen estämisestä, että siirretyt työntekijät joutuvat huonompaan asemaan pelkän luovutuksen vuoksi (asia C-478/03, Celtec,
tuomio 26.5.2005, Kok., s. I-4389, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen sekä direktiivistä 2001/23 asia C-386/09, Briot,
määräys 15.9.2010, 26 kohta).
Vaihtoehdon, joka muodostuu siitä, että ehdot, joita siirrettyihin työntekijöihin sovelletaan luovuttajassa voimassa olevan
työehtosopimuksen perusteella, korvataan välittömin vaikutuksin ehdoilla, jotka vahvistetaan luovutuksensaajassa voimassa
olevassa työehtosopimuksessa, täytäntöönpanon tavoitteena tai vaikutuksena ei siis voi olla sellaisten ehtojen asettaminen
kyseisille työntekijöille, jotka ovat yleisesti ottaen epäedullisempia kuin ennen siirtoa sovelletut ehdot. Muussa tapauksessa
direktiivin 77/187 tavoitteen toteuttaminen voitaisiin asettaa helposti kyseenalaiseksi kaikilla työehtosopimusten kattamilla
aloilla, mikä vahingoittaisi kyseisen direktiivin tehokasta vaikutusta.
Direktiiviin 77/187 ei sen sijaan voida vedota hyödyllisesti palkkaehtojen tai muiden työehtojen parantamiseksi yrityksen
luovutuksen yhteydessä. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 94 kohdassa, tämä direktiivi ei sitä paitsi ole esteenä
sille, että siirrettyjen työntekijöiden ja siirron hetkellä luovutuksensaajan palveluksessa jo olleiden työntekijöiden välillä
on tiettyjä palkkakohteluun liittyviä eroja. Vaikka muut säädökset ja oikeusperiaatteet saattavat osoittautua hyödyllisiksi
tällaisten erojen laillisuuden tutkimisessa, kyseisellä direktiivillä pyritään vain välttämään se, että työntekijät asetetaan
yksinomaan siksi, että heidät siirretään toisen työnantajan palvelukseen, aikaisempaan verrattuna epäedulliseen asemaan.
Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että toimenpiteillä, joilla pantiin täytäntöön lain nro 124/99 8 §:n 2 momentti, vahvistettiin
yksityiskohtaiset säännöt paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön siirrosta Ministeron palvelukseen siten, että Ministerossa
voimassa ollutta työehtosopimusta eli koulutoimen alan kansallista työehtosopimusta sovelletaan siirtopäivästä lähtien siirrettyihin
työntekijöihin, mutta näitä ei kuitenkaan sijoiteta palkkaluokkaan, joka vastaisi luovuttajassa saavutettua palvelusaikaa.
Se, että Ministero laski kullekin siirretylle työntekijälle ”fiktiivisen” palvelusajan sen sijaan, että se olisi tunnustanut
tämän palvelusajan sellaisenaan ja kokonaisuudessaan, oli ratkaisevaa siirrettyyn henkilöstöön myöhemmin sovellettavien palkkaehtojen
vahvistamisessa. Koulutoimen alan kansallisen työehtosopimuksen mukaan palkkaluokka ja -kehitys riippuvat nimittäin suurelta
osin Ministeron laskemasta ja tunnustamasta palvelusajasta.
On myös kiistatonta, että paikallisten julkisyhteisöjen ATA-henkilöstön julkisissa kouluissa ennen siirtoa suorittamat tehtävät
olivat vastaavia tai jopa samoja kuin Ministeron palkkaaman ATA-henkilöstön suorittamat tehtävät. Siirretyn henkilöstön jäsenen
luovuttajassa saavuttama palvelusaika olisi näin ollen voitu luokitella sitä palvelusaikaa vastaavaksi, jonka saman työnkuvan
omaava ATA-henkilöstön jäsen, jonka Ministero oli palkannut ennen siirtoa, oli saavuttanut.
Tässä tilanteessa, jota luonnehtii mahdollisuus välttää siirrettyjen työntekijöiden palvelusaika ainakin osittain tunnustamalla
se, että heidän palkkansa laskee huomattavasti verrattuna heidän tilanteeseensa välittömästi ennen siirtoa, olisi direktiivin
77/187 tavoitteen, sellaisena kuin se mainitaan ja sitä rajataan tämän tuomion 75–77 kohdassa, vastaista olla ottamatta tarvittavissa
määrin huomioon kyseistä palvelusaikaa kyseisten työntekijöiden luovuttajassa saaman palkkatason ylläpitämiseksi suurin piirtein
(ks. analogisesti asia C-425/02, Delahaye, tuomio 11.11.2004, Kok., s. I‑10823, 34 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, laskiko pääasian kantajan palkka tällä tavoin tämän siirron yhteydessä.
Kyseisen tuomioistuimen on tätä varten tutkittava muun muassa Ministeron argumenttia, jonka mukaan tämän tuomion 79 kohdassa
määritelty laskelma on omiaan varmistamaan, että asianomaista ATA-henkilöstöä ei aseteta yksinomaan siirron vuoksi yleisesti
ottaen epäedulliseen asemaan verrattuna sen tilanteeseen välittömästi ennen siirtoa.
Edellä esitetyn valossa toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että kun direktiivissä 77/187 tarkoitettu luovutus
johtaa siihen, että siirrettyihin työntekijöihin sovelletaan välittömästi luovutuksensaajassa voimassa olevaa työehtosopimusta,
ja kun tässä sopimuksessa vahvistetut palkkaehdot liittyvät muun muassa palvelusaikaan, tämän direktiivin 3 artikla on esteenä
sille, että siirrettyjen työntekijöiden palkka laskee huomattavasti heidän välittömästi siirtoa edeltäneeseen tilanteeseensa
verrattuna siksi, että heidän luovuttajan palveluksessa saavuttamaansa palvelusaikaa, joka vastaa luovutuksensaajan palveluksessa
olevien työntekijöiden saavuttamaa palvelusaikaa, ei oteta huomioon määritettäessä heidän lähtöpalkkaluokkaansa luovutuksensaajassa.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava, laskiko palkka tällä tavoin pääasiassa kyseessä olevan siirron yhteydessä.

Neljäs kysymys
Kun otetaan huomioon toiseen ja kolmanteen kysymykseen annettu vastaus, ei enää ole tarpeen tutkia sitä, loukataanko asianomaisella
kansallisella säännöstöllä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian kantajaan, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen
neljännessä kysymyksessään mainitsemia periaatteita. Näin ollen tähän viimeiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Se, että jäsenvaltion viranomainen ottaa palvelukseensa toisen viranomaisen palkkaaman henkilöstön, joka vastaa sellaisten
liitännäispalvelujen suorittamisesta kouluille, joihin kuuluu muun muassa ylläpitotehtäviä ja hallinnollisia avustustehtäviä,
on työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan
jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annetun neuvoston direktiivin 77/187/ETY soveltamisalaan kuuluva yrityksen
luovutus, kun kyseinen henkilöstö muodostuu sellaisten työntekijöiden organisoidusta kokonaisuudesta, joita suojataan työntekijöinä
kyseisen jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa.
2)
Kun direktiivissä 77/187 tarkoitettu luovutus johtaa siihen, että siirrettyihin työntekijöihin sovelletaan välittömästi luovutuksensaajassa
voimassa olevaa työehtosopimusta, ja kun tässä sopimuksessa vahvistetut palkkaehdot liittyvät muun muassa palvelusaikaan,
tämän direktiivin 3 artikla on esteenä sille, että siirrettyjen työntekijöiden palkka laskee huomattavasti heidän välittömästi
siirtoa edeltäneeseen tilanteeseensa verrattuna siksi, että heidän luovuttajan palveluksessa saavuttamaansa palvelusaikaa,
joka vastaa luovutuksensaajan palveluksessa olevien työntekijöiden saavuttamaa palvelusaikaa, ei oteta huomioon määritettäessä
heidän lähtöpalkkaluokkaansa luovutuksensaajassa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava, laskiko palkka
tällä tavoin pääasiassa kyseessä olevan siirron yhteydessä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.