CELEX: 62009FJ0105
Henkilöstö
Väliaikainen toimihenkilö
Määräaikaisen työsopimuksen uusiminen
Määräaikaisen työsopimuksen uudelleenluokittelu toistaiseksi voimassa olevaksi työsopimukseksi
Muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäinen kohta

Séverine Scheefer vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 23.12.2009 jättämällään kanteella pääasiallisesti Euroopan parlamentin
12.2.2009 tekemän päätöksen, jossa vahvistetaan, että hänen väliaikaisen toimihenkilön työsopimuksensa päättyy 31.3.2009,
ja 12.10.2009 tekemän päätöksen, jossa hänen valituksensa hylätään, kumoamista ja hänelle parlamentin toiminnan johdosta aiheutuneen
vahingon korjaamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Euroopan unionin muuta henkilöstöä koskevat palvelussuhteen ehdot
Euroopan unionin muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä palvelussuhteen ehdot) 2 artiklassa säädetään
seuraavaa:
”Väliaikaisella toimihenkilöllä tarkoitetaan näissä palvelussuhteen ehdoissa
a) toimihenkilöä, joka on määrätty hoitamaan kutakin toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevaan henkilöstötaulukkoon
sisältyvää tointa, jonka budjettivallan käyttäjät ovat luokitelleet väliaikaiseksi,
– – ”
Palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 2 artiklan a alakohdassa tarkoitetun väliaikaisen toimihenkilön palvelussuhde voidaan solmia vain määräaikaiseksi
tai toistaiseksi. Toimihenkilön, jonka palvelussuhde on solmittu määräaikaiseksi, sopimus voidaan uusia enintään kerran määräaikaiseksi.
Tämän jälkeen palvelussuhde voidaan uusia toistaiseksi.”
Virkamiesten ja muiden toimihenkilöiden palvelukseen ottamista koskevien Euroopan parlamentin puhemiehistön 3.5.2004 hyväksymien
sisäisten sääntöjen (jäljempänä sisäiset säännöt) 7 artiklan 2–4 kohdassa määrätään seuraavaa:
”2. Väliaikaiset toimihenkilöt otetaan palvelukseen asianmukaisessa järjestyksessä kilpailun tai [Euroopan unionin] virkamiehiin
sovellettavien henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun palvelukseenottamismenettelyn läpäisseistä hakijoista,
tämän kuitenkaan rajoittamatta virkamiehiin sovellettavien säännösten soveltamista.
3. Jollei kilpailun tai menettelyn läpäisseitä hakijoita ole käytettävissä, väliaikaiset toimihenkilöt otetaan palvelukseen
seuraavasti:
–        muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a alakohdassa tarkoitetut väliaikaiset toimihenkilöt otetaan
palvelukseen tilapäisen komitean, johon kuuluu henkilöstökomitean nimeämä jäsen, suorittaman valinnan perusteella;
–        muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan b alakohdassa tarkoitetut väliaikaiset toimihenkilöt otetaan
palvelukseen pariteettikomitean lausunnon perusteella.
4. Poiketen siitä, mitä edellä olevissa määräyksissä määrätään, muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan
a alakohdassa tarkoitetut väliaikaiset toimihenkilöt voidaan ottaa palvelukseen tämän artiklan 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa
määrätyn menettelyn mukaisesti, jos palvelukseen ottamisen tarkoituksena on yksinomaan tointen väliaikainen täyttäminen, kunnes
ne täytetään tämän artiklan 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti.”

Määräaikaista työtä koskeva puitesopimus
Määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on tehty 18.3.1999 (jäljempänä puitesopimus) ja joka on Euroopan ammatillisen
yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen
(CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY (EYVL
L 175, s. 43) liitteenä, 5 lausekkeessa todetaan seuraavaa:
”1. Perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämiseksi jäsenvaltio[iden] kuultuaan työmarkkinaosapuolia
kansallisen lainsäädännön, työehtosopimusten tai käytännön mukaan ja/tai työmarkkinaosapuolten on otettava käyttöön erityisten
alojen ja/tai työntekijäryhmien tarpeiden mukaan yksi tai useita seuraavista toimenpiteistä, jos käytettävissä ei ole vastaavia
oikeudellisia toimenpiteitä väärinkäytösten estämiseksi:
a)      perustellut syyt tällaisen työsopimuksen tai työsuhteen uudistamista varten;
b)      perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden enimmäiskokonaiskesto;
c)      tällaisten työsopimusten tai työsuhteiden uudistamisten lukumäärä.
2. Jäsenvaltiot kuultuaan työmarkkinaosapuolia ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittävät tarvittaessa, millä edellytyksillä
määräaikaisia työsopimuksia tai työsuhteita
a)      pidetään perättäis[i]nä;
b)      pidetään toistaiseksi voimassa olevina työsopimuksina tai työsuhteina.”

Tosiseikat
Parlamentti on sopimuspuolten 29.3. ja 4.4.2006 allekirjoittamalla työsopimuksella ottanut kantajan palvelussuhteen ehtojen
2 artiklan a alakohdassa tarkoitetuksi väliaikaiseksi toimihenkilöksi ajalle 1.4.2006–31.3.2007 (jäljempänä alkuperäinen työsopimus)
lääkärin tehtäviin Luxemburgin (Luxemburg) työterveysyksikköön.
Muutoksella, jonka parlamentti allekirjoitti 23.2.2007 ja kantaja 26.2.2007 (jäljempänä 26.2.2007 tehty muutos), alkuperäistä
työsopimusta jatkettiin 31.3.2008 saakka.
Parlamentti julkaisi 18.10.2007 ilmoituksen PE/95/S tutkintotodistuksiin ja kokeisiin perustuvan valintamenettelyn järjestämisestä
lääkärinä toimivan hallintovirkamiehen ottamiseksi palvelukseen väliaikaiseksi toimihenkilöksi (EUVL C 244 A, s. 5). Kantaja
haki tointa, mutta hänen hakemuksensa hylättiin vaaditun kokemuksen puuttumisen vuoksi.
Muutoksella, joka tehtiin 26.3.2008 ja jolla korvattiin 26.2.2007 tehty muutos, (jäljempänä 26.3.2008 tehty muutos), alkuperäistä
työsopimusta jatkettiin 31.3.2009 saakka.
Kantaja tiedusteli 22.1.2009 päivätyllä kirjeellä parlamentin pääsihteeriltä, olisiko hänen mahdollista jatkaa työskentelyä
toimielimen työterveysyksikössä toistaiseksi voimassa olevan sopimuksen perusteella.
Parlamentin pääsihteeri vastasi kantajalle 12.2.2009, että tämän tilannetta yksityiskohtaisesti tutkittaessa ei ollut pystytty
löytämään mitään oikeudellisesti hyväksyttävää ratkaisua, joka olisi mahdollistanut sen, että hän olisi voinut jatkaa työskentelyä
työterveysyksikössä, ja vahvisti, että kantajan työsopimus päättyy sovittuna päivänä eli 31.3.2009.
Kantaja teki 2.4.2009 Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan
2 kohdan nojalla valituksen vaatien, että parlamentin on katsottava, että hänellä on oikeus toistaiseksi voimassa olevaan
työsopimukseen palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti ja että häntä koskeva väliaikaisen toimihenkilön
työsopimus on edelleen voimassa 31.3.2009 jälkeen.
Viranomainen, jolla on oikeus tehdä palvelukseen ottamista koskevia sopimuksia, jätti 12.10.2009 tekemällään päätöksellä valituksen
tutkimatta ja toissijaisesti hylkäsi sen perusteettomana.

Asianosaisten vaatimukset ja oikeudenkäyntimenettely
Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin
–        ”– – kumoaa parlamentin 12.2.2009 tekemän päätöksen – –,
–        – – kumoaa parlamentin 12.10.2009 tekemän päätöksen – –,
–        – – kumoaa alkuperäisen työsopimuksen oikeudellisen luokittelun – – sekä työsopimuksen päättymisajankohdan, joksi on vahvistettu
31.3.2009,
–        näin ollen luokittelee kantajan palvelussuhteen uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi palvelussuhteeksi,
–        määrää, että hänelle parlamentin toiminnasta aiheutunut vahinko on korjattava,
–        toissijaisesti ja mikäli virkamiestuomioistuin kaikesta huolimatta katsoo, että palvelussuhde on päättynyt, vaikka se katsottaisiinkin
toistaiseksi voimassa olevaksi, – – määrää maksettavaksi vahingonkorvausta sopimussuhteen laittoman päättämisen johdosta,
–        vaihtoehtoisesti ja mikäli virkamiestuomioistuin kaikesta huolimatta katsoo, että palvelussuhdetta ei voida luokitella uudelleen,
– – määrää korvattavaksi kantajalle – – parlamentin sääntöjenvastaisesta toiminnasta aiheutuneen vahingon,
–        varaa – – kantajalle mahdollisuuden turvautua kaikkiin muihin oikeuksiin, oikeussuojakeinoihin, kanneperusteisiin ja kanteisiin
ja erityisesti mahdollisuuden vaatia, että parlamentti määrätään maksamaan aiheutunutta vahinkoa vastaava vahingonkorvaus,”
–        velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Parlamentti esitti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 18.2.2010 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla kannetta koskevan
oikeudenkäyntiväitteen työjärjestyksen 78 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan perusteella.
Parlamentti vaatii oikeudenkäyntiväitteessään, että virkamiestuomioistuin
–        katsoo, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat kaikkien siinä esitettyjen vaatimusten osalta
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja esitti virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 17.3.2010 toimittamallaan kirjelmällä kirjalliset huomautuksensa oikeudenkäyntiväitteestä.
Virkamiestuomioistuimen kolmannen jaoston 8.7.2010 antamassa määräyksessä päätettiin, että oikeudenkäyntiväite ratkaistaan
pääasian yhteydessä.
Parlamentti vaatii virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 10.9.2010 saapuneeksi rekisteröidyssä vastineessaan, että virkamiestuomioistuin
–        katsoo, että kumoamiskanne on perusteeton
–        jättää tutkimatta vaatimuksen, että kantajan palvelussuhde on luokiteltava uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi palvelussuhteeksi
–        jättää tutkimatta vaatimuksen parlamentin sääntöjenvastaisesta toiminnasta aiheutuneen vahingon korvaamisesta
–        hylkää perusteettomana vaatimuksen sopimuksen laittomasta päättämisestä aiheutuneen vahingon korvaamisesta
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Toinen vaatimus, jossa vaaditaan 12.10.2009 tehdyn päätöksen kumoamista
Kantaja vaatii toisessa vaatimuksessaan, että parlamentin 12.10.2009 tekemä päätös, jossa hylätään hänen valituksensa, kumotaan.
On kuitenkin muistutettava, että kumoamisvaatimuksista, jotka kohdistuvat muodollisesti valituksen hylkäämisestä tehtyyn päätökseen,
seuraa, että valituksen kohteena ollut toimi saatetaan virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi, kun vaatimuksilla ei sellaisinaan
ole itsenäistä sisältöä (ks. vastaavasti asia C-293/87, Vainker v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, 8 kohta; asia T-309/03,
Camós Grau v. komissio, tuomio 6.4.2006, 43 kohta ja asia F-136/06, Reali v. komissio, tuomio 11.12.2008, 37 kohta), ja että
vaatimukset tosiasiallisesti sulautuvat valituksen kohteena ollutta tointa koskeviin kumoamisvaatimuksiin.
On siis katsottava, että vaikka ei voida kiistää, että jokaisella kantajalla on intressi vaatia hänen valituksensa hylkäämisestä
tehdyn päätöksen kumoamista samalla kun hän vaatii hänelle vastaisen päätöksen kumoamista, kanteen on tässä tapauksessa katsottava
kohdistuvan päätökseen, jonka kantaja väittää sisältyvän parlamentin pääsihteerin 12.2.2009 päivättyyn kirjeeseen (jäljempänä
riidanalainen päätös).

Kolmas ja neljäs vaatimus, joissa vaaditaan kantajan työsopimuksen uudelleen luokittelemista
Kolmannessa ja neljännessä vaatimuksessaan kantaja vaatii, että hänen alkuperäisen työsopimuksensa oikeudellinen luokittelu
on kumottava ja että työsopimus on luokiteltava uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi.
On kuitenkin muistutettava, että vaikka toimen oikeudellinen luokittelu kuuluu yksinomaan virkamiestuomioistuimelle eikä riipu
asianosaisten tahdosta, virkamiestuomioistuin voi kumota vain asianomaiselle vastaisia toimia eikä toimen toteuttajan sen
osalta käyttämää virheellistä luokittelua sellaisenaan. Lisäksi on selvää, etteivät unionin tuomioistuimet voi henkilöstösääntöjen
91 artiklan nojalla nostettua kannetta käsitellessään esittää periaatteellisia julistuksia tai toteamuksia eivätkä osoittaa
toimielimille kehotuksia, koska ne tekisivät muutoin hallintoviranomaisen etuoikeudet tyhjiksi (asia 108/88, Jaenicke Cendoya
v. komissio, tuomio 13.7.1989, 8 ja 9 kohta; asia F-55/05, Voigt v. komissio, määräys 16.5.2006, 25 kohta ja asia F-65/07,
Aayhan ym. v. parlamentti, tuomio 30.4.2009, 52 kohta).
Kolmas ja neljäs vaatimus on siis jätettävä tutkimatta, koska niillä pyritään siihen, että virkamiestuomioistuin tämän tuomion
tuomiolauselmassa luokittelisi kantajan työsopimuksen uudelleen.

Ensimmäinen ja kolmas vaatimus, joissa vaaditaan riidanalaisen päätöksen kumoamista ja sen päätöksen kumoamista, jolla työsopimuksen
päättymisajankohdaksi on vahvistettu 31.3.2009
Asianosaisten lausumat
–       Vaatimusten tutkittavaksi ottaminen
Parlamentti väittää, ettei kantaja pyytänyt 22.1.2009 päivätyssä kirjeessään, että hänen alkuperäinen työsopimuksensa uusittaisiin
jälleen, vaan hän pyysi hallintoviranomaista tunnustamaan, että 26.3.2008 tehty muutos oli merkinnyt, että kyseinen sopimus
oli luokiteltu uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi, mistä kantaja päätteli, että riidanalainen päätös oli
hänelle vastainen toimi, koska siinä kieltäydyttiin hyväksymästä tätä pyyntöä.
Parlamentti korostaa kuitenkin, että sopimuksen vaikutukset alkavat sen allekirjoittamisesta, ja katsoo näin ollen, että asianosaiselle
vastainen toimi on lähtökohtaisesti 26.3.2008 tehty muutos, jolla alkuperäistä työsopimusta jatkettiin 31.3.2009 saakka. Kantajan
olisi lisäksi pitänyt valittaa tästä muutoksesta kolmen kuukauden kuluessa sen allekirjoittamisesta. Vaatiessaan 22.1.2009
toistaiseksi voimassa olevan palvelussuhteen tunnustamista kantaja yritti kiertää henkilöstösääntöjen mukaisia määräaikoja
ja korjata sen, ettei hän ollut tehnyt valitusta ajoissa.
Parlamentti toteaa lisäksi, että pääsihteeri on riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan ”vahvistanut, että [kantajan] sopimus
päätty[i] sovittuna päivänä eli 31.3.2009”. Kyse on pelkästä vahvistavasta toimesta, josta ei vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan voida nostaa kannetta.
Parlamentti katsoo tämän perusteella, ettei kantajan vaatimusta riidanalaisen päätöksen kumoamisesta voida ottaa tutkittavaksi.
Kantaja vastaa tähän ensisijaisesti, että 18.2.2010 esitetty oikeudenkäyntiväite on tehty liian myöhään, kun otetaan huomioon
työjärjestyksen 78 artiklan 1 kohta, jonka mukaan ”[h]akemus, joka koskee tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan väitteen
ratkaisemista, on tehtävä kuukauden kuluessa kanteen tiedoksi antamisesta”, joka tapahtui 8.1.2010.
Kantaja kiistää toissijaisesti, että oikeudenkäyntiväite olisi perusteltu, todeten, että pääsihteeri ei ole riidanalaisessa
päätöksessä lausunut työsopimuksen pidentämistä koskevasta hakemuksesta vaan siitä, oliko alkuperäisen työsopimuksen toinen
uusiminen tehnyt siitä toistaiseksi voimassa olevan sopimuksen. Parlamentti on tilannetta analysoituaan katsonut, ettei ”mi[k]ään
oikeudellisesti hyväksyttävä – – ratkaisu – –” mahdollistanut sitä, että kantaja olisi jatkanut tehtävissään, joten alkuperäisen
työsopimuksen oli päätyttävä 26.3.2008 tehdyn muutoksen voimassaolon päättyessä eli 31.3.2009.
Kantajan mukaan riidanalaista päätöstä ei siten voida pitää pelkkänä tiedonantona tai pelkästään vahvistavana toimena. Päätöksessä
ratkaistaan täsmällinen oikeudellinen kysymys, ja se vaikuttaa hänen etuihinsa suoraan. Parlamentin toteamus, jonka mukaan
mitään ratkaisua ei ollut pystytty löytämään, on kantajan mukaan tunnustus, että tällaista ratkaisua on todella etsitty sen
jälkeen, kun muutos tehtiin 26.3.2008.
Kantaja huomauttaa, että parlamentin mukaan hänen olisi pitänyt pyytää, että hänen työsopimuksensa uusitaan kolmannen kerran,
vaikka palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, ettei hänen sopimustaan olisi pitänyt uusia edes
toista kertaa ja että tämän toisen uusimisen jälkeen sopimus on tosiasiallisesti muuttunut automaattisesti toistaiseksi voimassa
olevaksi sopimukseksi.
Kantaja väittää toissijaisesti, että 26.3.2008 tehtyä muutosta ei voida pitää hänelle ”vastaisena toimena”, koska palvelussuhteen
ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan sanamuodosta ilmenee, että hänen allekirjoituksensa merkitsi toistaiseksi voimassa olevan
sopimuksen tekemistä.
Kantaja toteaa edelleen toissijaisesti, että koska parlamentti oli itse pitänyt hänen 2.4.2009 päivättyä kirjettään henkilöstösääntöjen
90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ”valituksena”, kantaja jatkoi menettelyä nostamalla tämän kanteen.
–       Asiakysymys
Kantaja esittää kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan rikkomista,
oikeudellista virhettä ja ilmeistä arviointivirhettä, toinen perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja kolmas harkintavallan
väärinkäyttöä ja huolenpitovelvollisuuden, hyvän hallinnon periaatteen, luottamuksensuojan periaatteen, yhdenvertaisuusperiaatteen
ja periaatteen, jonka mukaan sopimukset on pantava täytäntöön vilpittömässä mielessä, loukkaamista sekä oikeuden väärinkäyttöä.
Ensimmäisestä kanneperusteesta kantaja toteaa, että palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan 26.3.2008
tehty muutos merkitsi kantajan alkuperäistä työsopimusta toista kertaa muutettaessa, että kyseinen määräaikainen työsopimus
luokiteltiin uudelleen toistaiseksi voimassa olevaksi sopimukseksi ja että riidanalaisella päätöksellä on rikottu tätä määräystä,
kun siinä on kiistetty tämä uudelleenluokittelu.
Kantaja huomauttaa kylläkin, että 26.3.2008 tehdyllä muutoksella ”kumotaan ja korvataan” 23.2.2007 tehty muutos. Kantaja katsoo
kuitenkin, ettei tästä korvaamisesta voida päätellä, että sopimus olisi siten palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäistä
kohtaa noudattaen uusittu vain kerran määräaikaisesti, kuten parlamentti väittää. Vaikka huomioon otettaisiin parlamentin
laaja harkintavalta, tällainen menettelytapa olisi kantajan mukaan keinotekoinen järjestely, joka ei saisi mahdollistaa sitä,
että parlamentti pystyy kiertämään edellä mainittua määräystä.
Parlamentti vastaa tähän, että sen palveluksessa olevat lääkärit ovat palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a alakohdan mukaisia
väliaikaisia toimihenkilöitä ja että sisäisten sääntöjen 7 artiklan 2 kohdan mukaan nämä on otettava palvelukseen niiden hakijoiden
joukosta, jotka ovat läpäisseet kilpailun tai henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun palvelukseenottamismenettelyn.
Koska lääkäreistä ei ollut varallaololuetteloa ja koska parlamentti ei ollut saanut yhtään hakemusta niiden avointa tointa
koskevien ilmoitusten johdosta, joita se oli julkaissut saadakseen täytettyä kantajan edeltäjän avoimeksi jättämän toimen,
parlamentin oli ollut pakko ottaa kantaja palvelukseen määräaikaisesti ja väliaikaisesti edellä mainittujen sääntöjen 7 artiklan
4 kohdan perusteella, kunnes se pystyisi saamaan lääkärin palvelukseensa edellä mainitussa 7 artiklan 2 kohdassa edellytetyn
valintamenettelyn mukaisesti. Tämä oli kantajan kanssa tehdyn alkuperäisen työsopimuksen tarkoitus.
Alkuperäistä työsopimusta oli 26.2.2007 tehdyllä muutoksella jatkettu kerran 31.3.2008 saakka. Koska avoimen lääkärintoimen
täyttämiseksi tarvittavaa varallaololuetteloa ei kuitenkaan vielä ollut, parlamentin oli jatkettava alkuperäistä työsopimusta
toistamiseen.
Parlamentti väittää tässä yhteydessä, että vaikka useiden peräkkäisten määräaikaisten työsopimusten tekeminen on lähtökohtaisesti
kiellettyä, tämän ei kuitenkaan pidä koskea tapauksia, joissa tällainen määräaikaisten työsopimusten peräkkäisyys on oikeutettua
perustelujen syiden vuoksi. Parlamentin mukaan näin oli tässä tapauksessa, koska päätökset alkuperäisen työsopimuksen pidentämisestä
tehtiin työterveysyksikön toiminnan jatkumisen takaamiseksi, kun parlamentti ei voinut tarjota kantajalle toistaiseksi voimassa
olevaa työsopimusta, koska tämä olisi ollut sisäisten sääntöjen vastaista.
Parlamentin mukaan palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäinen kohta ei myöskään ole esteenä sellaisen määräaikaisen työsopimuksen
tekemiselle, jonka päättymisajankohta on epätarkka, kuten tässä tapauksessa lääkärin nimittäminen. Alkuperäiseen työsopimukseen
tehdyissä kahdessa muutoksessa vahvistetut päättymispäivät on tämän mukaisesti ymmärrettävä pelkästään ennakoiduiksi päivämääriksi.
Parlamentti korostaa vielä, että 26.3.2008 tehty muutos, jolla alkuperäistä työsopimusta jatkettiin 31.3.2009 saakka, hyödytti
kantajaa, koska parlamentti olisi voinut olla jatkamatta kyseistä sopimusta ja ottaa palvelukseensa toisen lääkärin tai jatkaa
sopimusta vain sellaiseksi muutaman kuukauden ajaksi, joka olisi tarvittu, jotta palvelukseen olisi voitu ottaa lääkäri valintamenettelyn
mukaisesti.
Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on täsmennettävä kantajan kolmannen vaatimuksen merkitystä siltä osin kuin sillä vaaditaan kantajan alkuperäisen ”työsopimuksen
päättymisajankohdan, joksi on vahvistettu 31.3.2009”, kumoamista.
Tämän vaatimuksen voitaisiin ymmärtää tarkoittavan parlamentin pääsihteerin riidanalaisessa päätöksessä ”vahvistamaa” päivämäärää
31.3.2009. Tässä tapauksessa tämä vaatimus kuitenkin sulautuu ensimmäiseen vaatimukseen, jossa nimenomaan vaaditaan kyseisen
päätöksen kumoamista. Jotta tälle vaatimukselle annettaisiin itsenäinen merkitys, se on siten ymmärrettävä niin, että sillä
vaaditaan 26.3.2008 tehdyn muutoksen kumoamista siltä osin kuin tässä muutoksessa vahvistetaan kantajan palvelussuhteen päättymispäiväksi
31.3.2009.
Tämän täsmennyksen jälkeen, siltä osin kuin kantaja on väittänyt parlamentin esittäneen oikeudenkäyntiväitteensä myöhässä,
on muistutettava, että työjärjestyksen 78 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan hakemus, joka koskee kanteen tutkittavaksi
ottamisen edellytyksiä koskevan väitteen ratkaisemista itse pääasiaa käsittelemättä, on tehtävä kuukauden kuluessa kanteen
tiedoksi antamisesta, mihin on lisättävä työjärjestyksen 100 artiklan 3 kohdan mukainen kymmenen päivän pituinen määräajan
pidennys pitkän etäisyyden vuoksi. Tässä tapauksessa parlamentti sai kanteen tiedoksi 8.1.2010. Oikeudenkäyntiväite, joka
toimitettiin tuomioistuimeen 18.2.2010, on siten esitetty tällä tavalla lasketun määräajan viimeisenä päivänä, ja se voidaan
näin ollen ottaa tutkittavaksi.
Oikeudenkäyntiväitteen aiheellisuuden osalta on muistutettava, että kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos valitus,
joka on tehtävä sitä ennen, on tehty henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisessa kolmen kuukauden määräajassa asianomaiselle
vastaisen toimen tekemisen jälkeen.
Siltä osin kuin kyse on asianomaiselle vastaisen toimen tekoajankohdan määrittämisestä eli sen vahvistamisesta, mistä päivämäärästä
valituksen tekemistä koskeva määräaika on laskettava, on huomautettava, että sopimuksen vaikutukset ja siten sen kyky olla
asianomaiselle vastainen alkavat sen allekirjoittamisesta, joten sopimuksen allekirjoittamista on pääsääntöisesti pidettävä
ajankohtana, josta lasketaan määräaika, jonka kuluessa valitus on tehtävä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesti
(yhdistetyt asiat T-137/99 ja T-18/00, Martínez Páramo ym. v. komissio, tuomio 11.7.2002, 56 kohta ja edellä 24 kohdassa mainittu
asia F-65/07, Aayhan ym. v. parlamentti, tuomion 43 kohta).
Kun otetaan huomioon edellä todettu, olisi ollut ajateltavissa, että kantaja olisi muodollisesti valittanut 26.3.2008 tehdystä
muutoksesta siltä osin kuin tätä ei ollut päätetty toistaiseksi voimassa olevaksi (ks. vastaavasti edellä 24 kohdassa mainittu
asia Aayhan ym. v. parlamentti, tuomion 44 kohta). Näin ei kuitenkaan tapahtunut. Koska kantaja ei valittanut muutoksesta
henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisessa kolmen kuukauden määräajassa, kolmas vaatimus, jossa vaaditaan edellä
mainitun muutoksen kumoamista siltä osin kuin siinä vahvistetaan kantajan palvelussuhteen päättymispäiväksi 31.3.2009, on
siten esitetty myöhässä ja jätettävä tämän vuoksi tutkimatta.
Tästä ei kuitenkaan seuraa, että myös ensimmäinen vaatimus, joka kohdistuu riidanalaiseen päätökseen, olisi jätettävä tutkimatta.
On nimittäin otettava huomioon asian erityiset olosuhteet eli se, että kantaja oli otettu palvelukseen palvelussuhteen ehtojen
2 artiklan a alakohdan mukaiseksi väliaikaiseksi toimihenkilöksi, että palvelussuhdetta oli jatkettu 26.2.2007 tehdyllä muutoksella
ja että 26.3.2008 tehdyllä toisella muutoksella ”kumot[tiin] ja korvat[tiin]” ensimmäinen muutos siinä tarkoituksessa, että
kantajan palvelussuhdetta jatketaan 31.3.2009 saakka, vaikka palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan
palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a alakohdan mukaisen väliaikaisen toimihenkilön palvelussuhde voidaan uusia määräaikaiseksi
vain kerran ja ”[t]ämän jälkeen palvelussuhde voidaan uusia toistaiseksi”.
On huomautettava, että se, että ensimmäinen muutos, jolla kantajan palvelussuhdetta jatkettiin määräajaksi, ”kumot[tiin] ja
korvat[tiin]” uudella muutoksella, jolla palvelussuhdetta jatkettiin uudeksi määräajaksi niin, että muodostui vain yksi määräaikainen
pidennys, on keinotekoinen järjestely, jolla tehdään tyhjäksi palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan sisältö.
Koska palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisessä kohdassa viitataan ”[t]ämän jälke[ise]en palvelussuh[teen] – – uusi[miseen]”,
sitä sovelletaan kaikkiin menettelyihin, jotka johtavat siihen, että palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettu
väliaikainen toimihenkilö jatkaa tässä ominaisuudessa työsuhdettaan työnantajaansa sen jälkeen, kun määräaikainen työsopimus
on uusittu kerran.
On lisäksi otettava huomioon direktiivi 1999/70 ja sen liitteenä oleva puitesopimus. Se, ettei direktiivi sellaisenaan sido
toimielimiä, ei nimittäin voi sulkea pois sitä, että toimielinten on otettava se välillisesti huomioon suhteissaan virkamiehiinsä
ja toimihenkilöihinsä. On siten muistutettava, että parlamentin on sitä sitovan lojaalisuusvelvollisuuden mukaisesti työnantajana
tulkittava ja sovellettava palvelussuhteen ehtojen säännöksiä mahdollisimman pitkälle puitesopimuksen sanamuodon ja tavoitteen
valossa. Puitesopimuksessa asetetaan työpaikan pysyvyys keskeiseksi tavoitteeksi Euroopan unionin työsuhteissa (edellä 24
kohdassa mainittu asia Aayhan ym. v. parlamentti, tuomion 119 ja 120 kohta). Tarkemmin sanottuna puitesopimuksen 5 lausekkeen
1 kohdassa pyritään erityisesti ”[p]erättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämise[en]”
velvoittamalla jäsenvaltiot sisällyttämään kansalliseen oikeusjärjestykseensä yksi tai useampia mainitun lausekkeen 1 kohdan
a–c alakohdassa luetelluista toimenpiteistä. On erityisesti todettava, että 5 lausekkeen 1 kohdan c alakohdassa määrätään
vahvistamaan määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden uudistamisten enimmäislukumäärä. Saman lausekkeen 2 kohdan b alakohdassa
määrätään, että määräaikaisia työsopimuksia voidaan tarvittaessa ”pi[tää] toistaiseksi voimassa olevina”.
Näin ollen puitesopimus velvoittaa katsomaan toimielinten osalta, että palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäistä kohtaa
on tulkittava tavalla, joka takaa sille laajan ulottuvuuden, ja sovellettava ehdottomasti, koska sillä nimenomaan pyritään
rajoittamaan väliaikaisen toimihenkilön tointa koskevien peräkkäisten määräaikaisten työsopimusten tekemistä määräämällä,
että tehtyä kolmatta määräaikaista työsopimusta ”pidetään toistaiseksi voimassa olev[a]na”.
Lisäksi parlamentti vetoaa turhaan siihen, että sen sisäisten sääntöjen 7 artiklan 4 kohta esti sitä tekemästä toistaiseksi
voimassa olevaa työsopimusta, kun sen oli turvattava Luxemburgin työterveysyksikön toiminnan jatkuvuus. On nimittäin todettava,
että vaikka sisäisten sääntöjen 7 artiklan 4 kohdan mukaan toimet voidaan täyttää väliaikaisesti, kunnes näissä säännöissä
määrätyn menettelyn mukainen palvelukseen ottaminen toteutuu, tässä määräyksessä ei kuitenkaan velvoiteta tekemään määräaikaisia
työsopimuksia tietyksi ajaksi, kuten tässä tapauksessa on tehty. Tästä on muistutettava, että puitesopimuksen 3 lausekkeen
mukaan määräaikainen työsopimus on työsopimus, jonka päättyminen määräytyy perustelluin syin, esimerkiksi tietyn päivämäärän
perusteella mutta myös tietyn tapahtuman ilmaantumisen perusteella. Sisäisten sääntöjen 7 artiklan 4 kohdassa ei myöskään
kielletä toistaiseksi voimassa olevien työsopimusten käyttöä, koska väliaikainen tilanne voi – kuten nyt käsiteltävässä asiassa
– jatkua määrittelemättömän ajan ja koska tällainen työsopimus ei kuitenkaan anna työntekijälle samaa pysyvyyttä kuin virkamieheksi
nimittäminen, sillä se voidaan palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan c alakohdan i alakohdan mukaisesti päättää perustellusta
syystä irtisanomisella. Sisäiset säännöt ovat joka tapauksessa vähemmän velvoittavia kuin palvelussuhteen ehdot, eivätkä ne
voi estää palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäinen kohdan vaikutusten syntymistä.
Parlamentti väittää vielä turhaan, ettei palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäinen kohta estä tekemästä määräaikaista
työsopimusta, jonka päättymisajankohta on epätarkka. Tämä väite, joka teoriassa pitää paikkansa, jos päättymisajankohta vastaa
tietyn tapahtuman ilmaantumista (ks. edellä 56 kohta), on tässä tapauksessa tehoton, koska alkuperäisessä työsopimuksessa
ja sen muutoksissa mainitaan tarkka päättymisajankohta. Myös parlamentin väite, jonka mukaan se olisi voinut olla jatkamatta
alkuperäistä työsopimusta 26.3.2008 tehdyllä muutoksella tai jatkaa sopimusta vain lyhyemmäksi ajaksi kuin kantajan saamaksi
vuoden lisäajaksi, on tehoton. Kysymys on nimittäin pelkistä olettamista, jotka eivät vastaa tosiasioita. Lisäksi on todettava,
että työsopimuksen toinen pidennys olisi siinäkin tapauksessa, että sen kesto olisi ollut alle vuoden, joka tapauksessa merkinnyt
edellä mainitussa 8 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua uusimista.
On vielä todettava, ettei parlamentti voi vedota poikkeukselliseen tilanteeseen, jossa se väitetysti oli sen johdosta, että
Luxemburgin työterveysyksikössä oli avoimena lääkärin toimi, ja sen johdosta, että tätä tointa oli mahdoton täyttää nopeasti.
Edellä on nimittäin todettu, että sisäisten sääntöjen 7 artiklan 4 kohta ei estänyt parlamenttia tekemästä toistaiseksi voimassa
olevaa työsopimusta, jonka se olisi milloin tahansa voinut irtisanoa perustellusta syystä palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan
c alakohdan i alakohdan mukaista irtisanomisaikaa noudattaen.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kantaja täytti palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamisen
edellytykset.
Tämän säännöksen mukaan sen jälkeen, kun 2 artiklan a alakohdan mukaisen väliaikaisen toimihenkilön työsopimusta on ensimmäisen
kerran jatkettu määräaikaisesti, ”palvelussuhde voidaan uusia toistaiseksi”, ja tästä seuraa, että tällaisen uudelleenluokittelun
on katsottava tapahtuvan ilman eri toimenpiteitä.
Tämän johdosta virkamiestuomioistuimen on todettava, että 26.3.2008 tehty muutos on ilman eri toimenpiteitä merkinnyt palvelussuhteen
uudelleenluokittelua toistaiseksi voimassa olevaksi pelkästään lainsäätäjän tahdon perusteella ja että tässä muutoksessa vahvistetun
määräajan päättyminen ei voinut johtaa kantajan palvelussuhteen päättymiseen.
Näin ollen riidanalainen päätös, jossa parlamentin pääsihteeri katsoi, ettei ollut mitään oikeudellisesti hyväksyttävää ratkaisua,
joka olisi mahdollistanut sen, että kantaja olisi voinut jatkaa työskentelyä Luxemburgin työterveysyksikössä, ja ”vahvist[i]”
kantajalle, että tämän työsopimus päättyy 31.3.2009, on väistämättä muuttanut selvästi asianomaisen oikeusasemaa, sellaisena
kuin tämä ilmenee palvelussuhteen ehtojen 8 artiklasta. Päätös on siten asianomaiselle vastainen toimi eikä pelkästään vahvistava
toimi.
Koska kantaja valitti riidanalaisesta päätöksestä kolmen kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta ja koska hän nosti tämän
kanteen kolmen kuukaudessa kuluessa valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen tiedoksi antamisesta, riidanalaisen päätöksen
kumoamista koskevat vaatimukset voidaan ottaa tutkittaviksi.
Asiakysymyksen osalta on todettava, että tämän tuomion 51–62 kohdasta ilmenee, että koska riidanalaisessa päätöksessä väitetyin
tavoin vahvistettiin kantajalle, että hänen työsopimuksensa määräaika päättyi, kyseinen päätös on tehty määräaikaisen työsuhteen
osalta, ja se on siten palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan vastainen. Parlamentti on istunnossa lisäksi
myöntänyt, että ratkaisu, että kantajan palvelussuhdetta jatketaan useilla määräaikaisilla työsopimuksilla, ei ollut ”paras
mahdollinen”.
Tästä seuraa, että kanne on perusteltu ja että riidanalainen päätös on kumottava palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen
kohdan rikkomiseen perustuvan kanneperusteen johdosta ilman, että olisi tarpeen tutkia muita kanteessa esitettyjä kanneperusteita
tai sitä, merkitsikö päätös todellisuudessa toistaiseksi voimassa olevaksi muuttuneen työsopimuksen irtisanomista, tai sitä,
täyttyivätkö tällaisen irtisanomisen edellytykset, etenkään kun kantaja ei ole esittänyt tämän sisältöistä kanneperustetta.

Viides vaatimus, joka koskee kantajalle aiheutuneen vahingon korvaamista
Kantaja vaatii hänelle parlamentin toiminnasta aiheutuneen vahingon korvaamista. Parlamentti vastustaa vaatimusta väittämällä,
ettei kantaja täsmennä, mistä parlamentin sääntöjenvastainen toiminta muodostui. Parlamentti toteaa lisäksi, että jos kyseinen
toiminta ei johdu riidanalaisesta päätöksestä, kantajan olisi pitänyt panna vireille oikeudenkäyntiä edeltävä menettely henkilöstösääntöjen
90 artiklan 1 kohdan mukaisella hakemuksella.
Kanteesta ilmenee kuitenkin, että kantaja erottaa vaatimustensa viidennessä kohdassa esittämänsä korvausvaatimuksen vaatimustensa
kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa kohdassa esittämistään vahingonkorvausvaatimuksista. Lisäksi kantaja on istunnossa
vahvistanut, ettei hän viidennessä vaatimuksessaan vaadi vahingonkorvausta vaan ”määrärahaa”, joka on ”looginen seuraus” riidanalaisen
päätöksen kumoamisesta.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vaatimus, että toimielin maksaa toimihenkilölle rahasumman, johon tämä katsoo olevansa
oikeutettu palvelussuhteen ehtojen mukaisesti, sisältyy henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun käsitteeseen
”raha-asioita koskevat riidat” ja eroaa toimihenkilöiden toimielimiä vastaan nostamista vastuuta koskevista kanteista, joissa
vaaditaan vahingonkorvausta. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan nojalla virkamiestuomioistuimella on näissä riita-asioissa
täysi harkintavalta, jonka perusteella sen tehtävänä on antaa niihin kokonaisvaltainen ratkaisu ja lausua siten kaikista toimihenkilön
oikeuksista ja velvollisuuksista niitä tapauksia lukuun ottamatta, joissa kyseessä olevalle toimielimelle toimitetaan tuomion
tietty osa pantavaksi täytäntöön virkamiestuomioistuimen valvonnan alaisena ja sen vahvistamin täsmällisin edellytyksin (ks.
vastaavasti asia C-135/06 P, Weißenfels v. parlamentti, virkamiestuomioistuimen tuomio 18.12.2007, 65, 67 ja 68 kohta ja asia
F-49/08, Giannini v. komissio, tuomio 2.7.2009, 39–42 kohta).
Tämän täsmennyksen jälkeen on myös muistutettava, että tuomioistuimen kumottua toimen tämä poistuu oikeusjärjestyksestä taannehtivasti
ja että kun kumottu toimi on jo pantu täytäntöön, sen vaikutusten häviäminen edellyttää, että oikeudellinen tilanne, jossa
kantaja oli ennen toimen toteuttamista, palautetaan (asia F-1/05, Landgren v. ETF, virkamiestuomioistuimen tuomio 26.10.2006,
92 kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kantaja on 26.3.2008 tehdyn muutoksen johdosta ollut toistaiseksi voimassa olevaan
työsopimukseen perustuvassa sopimussuhteessa suoraan palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, ja koska
häntä ei ole irtisanottu palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan c alakohdan i alakohdan mukaisesti, hänen palvelussuhteensa ei
ole päättynyt 31.3.2009.
Näissä olosuhteissa parlamentti on velvoitettava maksamaan kantajalle erotus sen määrän, jota tämä olisi voinut vaatia palkkana,
jos hän olisi jatkanut tehtävissään parlamentin palveluksessa, ja sen määrän välillä, joka muodostuu palkasta, palkkioista,
työttömyyskorvauksista ja kaikista muista korvauksista, joita kantaja on 1.4.2009 lukien tosiasiallisesti saanut sen palkan
sijasta, jota hän sai parlamentista.

Kuudes, seitsemäs ja kahdeksas vaatimus, jotka koskevat vahingonkorvausta
Kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa vaatimuksessaan kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin velvoittaa parlamentin
maksamaan hänelle vahingonkorvausta sääntöjenvastaisen käyttäytymisen ja erityisesti kantajan työsopimuksen laittoman päättämisen
johdosta.
Koska nämä vaatimukset on kuitenkin esitetty toissijaisesti suhteessa vaatimukseen, että parlamentti velvoitetaan maksamaan
palkka, johon kantajalla on oikeus tehtäviensä päättymisestä lähtien, ja koska virkamiestuomioistuin on hyväksynyt viimeksi
mainitun vaatimuksen, näistä vaatimuksista ei ole tarpeen lausua.

Oikeudenkäyntikulut
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on tätä vaatinut, jollei työjärjestyksen II osaston 8 luvun muissa määräyksissä toisin
määrätä. Saman artiklan 2 kohdan nojalla kohtuuden niin vaatiessa virkamiestuomioistuin voi päättää, että asianosainen, joka
häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut vain osittain tai että tätä ei lainkaan velvoiteta korvaamaan oikeudenkäyntikuluja.
Tämän tuomion perusteluista seuraa, että kantaja on voittanut asian pääasiallisten vaatimustensa osalta eli riidanalaisen
päätöksen kumoamisen osalta ja sen osalta, että parlamentti velvoitetaan maksamaan hänelle maksamatta oleva palkka. Lisäksi
kantaja on vaatimuksissaan nimenomaisesti vaatinut, että parlamentti velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Asian olosuhteissa
ei ole perusteltua soveltaa työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan määräyksiä, minkä vuoksi parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja se velvoitetaan korvaamaan kantajalle tästä oikeudenkäynnistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Päätös, joka sisältyy 12.2.2009 päivättyyn kirjeeseen, jolla Euroopan parlamentin pääsihteeri ilmoitti Scheeferille yhtäältä,
ettei ollut voitu löytää mitään oikeudellisesti hyväksyttävää ratkaisua, joka olisi mahdollistanut sen, että Scheefer olisi
voinut jatkaa työskentelyä Luxemburgin (Luxemburg) työterveysyksikössä, ja toisaalta, että Scheeferin väliaikaisen toimihenkilön
tointa koskeva työsopimus päättyy 31.3.2009, kumotaan.
2)
Euroopan parlamentti velvoitetaan maksamaan Scheeferille erotus sen määrän, jota tämä olisi voinut vaatia palkkana, jos hän
olisi jatkanut tehtävissään parlamentin palveluksessa, ja sen määrän välillä, joka muodostuu palkasta, palkkioista, työttömyyskorvauksista
ja kaikista muista korvauksista, joita hän on 1.4.2009 lukien tosiasiallisesti saanut sen palkan sijasta, jota hän sai väliaikaisena
toimihenkilönä.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Euroopan parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Scheeferin oikeudenkäyntikulut.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä huhtikuuta 2011.
W. Hakenberg

P. Mahoney
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.