CELEX: 62006TJ0012
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Italiassa
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen
Sakkoimmuniteetti
Yhteistyö
Sakot
Oikeasuhteisuus
Rikkomisen vakavuus
Lieventävät olosuhteet

Asian tausta
Kantaja Deltafina SpA on italialainen yhtiö, jonka pääasiallisena toimintana on raakatupakan ensijalostus ja jalostetun tupakan
myynti. Sen omistaa kokonaan Universal Corp. -yhtiö, jonka kotipaikka on Richmondissa (Yhdysvallat).
I
Hallinnollinen menettely
Euroopan yhteisöjen komissio teki 3.–5.10.2001 6.2.1962 annetun asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen
täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan nojalla tarkastuksia Fédération européenne des transformateurs de
tabacin ja Maison des métiers du tabacin tiloissa Brysselissä (Belgia). Samana päivänä Fédération européenne des transformateurs
de tabac tiedotti näistä tarkastuksista faksilla kaikille jäsenilleen, myös Associazione professionale trasformatori tabacchi
italianille (italialaisten raakatupakan jalostajien toimialajärjestö, jäljempänä APTI), jonka jäsenistöön kuuluvat alan suurimmat
yritykset.
Komissio teki 3.–5.10.2001 tarkastuksia myös Espanjan kolmen tärkeimmän raakatupakan jalostajan sekä kahden espanjalaisen
tupakanjalostajien ja -tuottajien järjestön tiloissa. Tarkastusten kohteena olleet kolme espanjalaista raakatupakan jalostajaa
sekä yksi Universal-konserniin kuuluvista yhtiöistä esittivät 16.1.2002 komissiolle yhteisen immuniteettihakemuksen sakoista
vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207,
s. 4; jäljempänä vuoden 1996 yhteistyötiedonanto) mukaisesti.
Komissio toimitti 15.1.2002 tietojensaantipyynnöt kahdelle italialaiselle toimialajärjestölle eli APTI:lle, joka edustaa raakatupakan
jalostajia, ja Unione italiana tabaccolle (Italian raakatupakan tuottajajärjestöjen liitto, jäljempänä Unitab), joka edustaa
raakatupakan tuottajia. APTI vastasi tietojensaantipyyntöön 12.2.2002. Samana päivänä pidettiin APTI:n toimikunnan kokous,
jossa keskusteltiin komission tietojensaantipyynnöstä.
Deltafina esitti 19.2.2002 komissiolle sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa
annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) A kohtaan perustuvan sakkoimmuniteettihakemuksen
ja toissijaisesti kyseisen tiedonannon B kohtaan perustuvan sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen. Immuniteettihakemus
koski epäiltyä raakatupakan jalostajien kartellia Italian markkinoilla.
Universalin asianajaja ja asiasta vastaava komission kilpailuasioiden pääosaston virkamies keskustelivat puhelimitse 28.2.2002.
Komissio ilmoitti 6.3.2002 Deltafinalle, että sen immuniteettihakemus täytti vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan b alakohdassa
asetetut edellytykset ja että komissio aikoi myöntää sille hallinnollisen menettelyn päätteeksi sakkoimmuniteetin kaikkien
Deltafinan toimittamien todisteiden perusteella komission tutkinnassa todettavien rikkomusten osalta edellyttäen, että Deltafina
täyttää kyseisen tiedonannon 11 kohdassa mainitut edellytykset.
Komissio sekä Deltafinan ja Universalin edustajien välillä järjestettiin 14.3.2002 kokous, jossa keskusteltiin Deltafinan
ja komission välisen yhteistyön tarkemmista yksityiskohdista (jäljempänä 14.3.2002 pidetty kokous). Kokouksessa oli esillä
muun muassa kysymys Deltafinan immuniteettihakemuksen salassa pitämisestä.
Deltafina toimitti komissiolle lisätietoja 19., 21., 25. ja 26.3.2002.
Deltafinan edustajat ja asiasta vastaava komission virkamies kävivät 22.3.2002 puhelinkeskustelun, jossa käsiteltiin useita
Deltafinan ja komission väliseen yhteistyöhön liittyviä kysymyksiä.
Universalin ulkopuolinen oikeudellinen neuvonantaja ilmoitti 2.4.2002 italialaisten raakatupakan ensijalostajien Transcatab
SpA:n ja Dimon Italia Srl:n emoyhtiöiden Standard Commercial Corp:n (jäljempänä SCC) ja Dimon Inc:n ulkopuolisille oikeudellisille
neuvonantajille, että Deltafina oli esittänyt komissiolle Italian tupakkamarkkinoilla toimivia jalostajakartelleja koskevan
immuniteettihakemuksen.
APTI:n toimikunnan kokous pidettiin aamulla 4.4.2002. Tässä kokouksessa Deltafinan toimitusjohtaja ilmoitti läsnäolijoille,
että yritys oli aloittanut vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa tarkoitetun yhteistyön komission kanssa ja toimittanut sille
asiakirjoja kartellin paljastamiseksi.
Saman päivän iltapäivällä eli 4.4.2002 myös Dimon Italia ja Transcatab, joiden edustajat olivat läsnä edellä mainitussa APTI:n
kokouksessa, esittivät vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella suotuisaa kohtelua koskevat hakemukset (Dimon Italia klo
16.15 ja Transcatab klo 18.47).
Komissio teki 18. ja 19.4.2002 asetuksen N:o 17 14 artiklan nojalla tarkastuksia Dimon Italian ja Transcatabin sekä Trestina
Azienda Tabacchi SpA:n (jäljempänä Trestina) ja Romana Tabacchi SpA:n tiloissa.
Deltafina toimitti komissiolle uusia lisätietoja 18.4.2002 ja 17.5.2002.
Deltafinan edustajien ja komission yksiköiden välillä järjestettiin vielä kaksi kokousta 29.5.2002 ja 11.7.2002.
Komissio ilmoitti 8.10.2002 Dimon Italialle ja Transcatabille, että nämä olivat ensimmäinen ja toinen yritys, jotka olivat
toimittaneet todisteita kilpailusääntöjen rikkomisesta vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa tarkoitetulla tavalla, ja että se
aikoi siis myöntää niille hallinnollisen menettelyn päätteeksi alennuksen, jonka suuruus oli 30–50 prosenttia ja 20–30 prosenttia
sen sakon määrästä, joka niille olisi mahdollisesti todettujen rikkomisten perusteella määrätty.
Komissio lähetti 25.2.2004 väitetiedoksiannon useille yrityksille ja yritysten yhteenliittymille, joiden joukossa olivat Deltafina,
Universal, Dimon Italia ja Transcatab.
Kuulemistilaisuus, johon Deltafina osallistui, pidettiin 22.6.2004. Tilaisuuden aikana yksi Dimon Italian edustajista kiinnitti
komission huomiota kahteen asiakirja-aineistoon liitettyyn asiakirjaan, joissa tehtiin selkoa Deltafinan toimitusjohtajan
4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa esittämistä lausunnoista – nimittäin Dimon Italian edustajien käsin kirjoittamiin muistioihin,
jotka komissio oli kopioinut tämän yhtiön tiloissa 18.4.2002 suorittamansa tarkastuksen yhteydessä.
Komissio antoi 21.12.2004 lisäyksen 25.2.2004 antamaansa väitetiedoksiantoon (jäljempänä lisäys). Lisäyksellä se tiedotti
Deltafinalle ja muille asianomaisille yrityksille, ettei se aikonut myöntää Deltafinalle sakkoimmuniteettia, koska yritys
ei ollut noudattanut vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta.
Lisäyksestä järjestettiin kuulemistilaisuus 1.3.2005. Sen jälkeen komissio sai Universalilta, Deltafinalta, Dimonilta ja SCC:ltä
uusia huomautuksia.
II
Riidanalainen päätös
Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja otettuaan huomioon kuulemismenettelystä
vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen komissio teki 20.10.2005 [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä
(asia COMP/C.38.281/B.2 – Raakatupakka-ala – Italia) päätöksen K(2005) 4012 (jäljempänä riidanalainen päätös), jonka tiivistelmä
julkaistiin 13.12.2006 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 353, s. 45).
Riidanalainen päätös annettiin tiedoksi Deltafinalle 10.11.2005.
Päätös sisältää muun muassa seuraavat säännökset:
”1 artikla
1. Deltafina – –, Universal – – ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa tekemällä sopimuksia ja/tai osallistumalla yhdenmukaistettuihin
menettelytapoihin Italian raakatupakka-alalla jäljempänä mainittujen ajanjaksojen aikana.
Rikkomiset tapahtuivat seuraavina ajanjaksoina:
a) Deltafina, Universal – –, 29 päivästä syyskuuta 1995 19 päivään helmikuuta 2002;
– –
2 artikla
Edellä 1 artiklassa tarkoitetuista rikkomisista määrätään seuraavat sakot:
a)       Deltafina ja Universal, yhteisvastuullisesti: 30 miljoonaa euroa.”
Riidanalainen päätös perustuu jäljempänä esitettyihin seikkoihin.
A
Kilpailusääntöjen rikkominen ja siitä vastuuseen joutuminen
Riidanalaisessa päätöksessä esittämiensä tosiseikkojen kuvauksen ja oikeudellisen arvioinnin jälkeen komissio katsoi toteen
näytetyksi, että Deltafina on yhdessä useiden muiden yritysten kanssa osallistunut suoraan EY 81 artiklan 1 kohdassa kiellettyihin
sopimuksiin ja/tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin. Nyt tarkasteltavassa asiassa ei kyseenalaisteta tätä päätelmää.
Tämän jälkeen komissio tarkasteli riidanalaisessa päätöksessä kysymystä siitä, voivatko emoyhtiöt joutua vastuuseen kartelliin
osallistuneiden tytäryhtiöidensä kilpailusääntöjä rikkovasta käyttäytymisestä, ja totesi, että Deltafinan ja sen emoyhtiön
Universalin on katsottava olevan yhdessä vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta ja että ne ovat siten kumpikin riidanalaisen
päätöksen adressaatteja.
B
Sakon määrän laskeminen
1.     Sakon perusmäärän määrittäminen
Deltafinalle määrättävän sakon laskemisesta komissio ensinnäkin huomautti riidanalaisen päätöksen 357 perustelukappaleessa,
että sakon määrän vahvistamisessa on otettava huomioon kaikki käsiteltävän asian olosuhteet ja erityisesti rikkomisen vakavuus
ja kesto [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen
(EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Komissio tutki ensin rikkomisen vakavuuden. Se muistutti, että rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon rikkomisen
laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten
markkinoiden laajuus (riidanalaisen päätöksen 365 perustelukappale).
Tämän jälkeen komissio totesi, että Italian raakatupakan tuotanto vastasi 38:aa prosenttia Euroopan unionin kiintiötuotannosta
ja että sen kokonaisarvo oli 67 338 miljoonaa euroa vuonna 2001 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena (riidanalaisen
päätöksen 366 perustelukappale).
Komissio totesi rikkomisen laadusta, että rikkominen oli erittäin vakava, koska se muodostui raakatupakkalajien hintojen vahvistamisesta
Italiassa ja ostettujen määrien jakamisesta (riidanalaisen päätöksen 367 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 368 perustelukappaleessa komissio huomautti vielä viittaamalla riidanalaisen päätöksen siihen osaan,
joka käsittelee kilpailun rajoittamisen arviointia (277 perustelukappale ja sitä seuraavat kappaleet), että ostokartelli voi
vääristää tuottajien halukkuutta tiettyyn tuotokseen samoin kuin rajoittaa jalostajien keskinäistä kilpailua tuotantoketjun
loppupäässä. Se totesi myös tästä olevan kyse erityisesti silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa – sillä tuotteella,
tässä tapauksessa raakatupakalla, johon kartelli vaikuttaa, on merkittävä ”panos” tuotantoketjun loppupään toimijoiden toimintoihin
(nyt käsiteltävässä tapauksessa tupakan ensijalostukseen ja jalostetun tupakan myyntiin).
Komissio totesi edellä esitettyjen seikkojen perusteella, että Deltafinan rikkomusta on pidettävä erittäin vakavana (riidanalaisen
päätöksen 369 perustelukappale).
Edelleen komissio totesi, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava huomioon kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen
käyttäytymisen todennäköiset seuraukset. Komission mukaan sakot oli siten vahvistettava kunkin kyseessä olevan osapuolen markkina-aseman
perusteella. Tästä se totesi, että Deltafinalle määrätyn sakon laskentapohjan oli oltava kaikkein suurin, sillä sen oli todettu
olevan kaikkein suurin ostaja, koska sen markkinaosuus oli vuonna 2001 ollut noin 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 370–372
perustelukappale).
Komissio kuitenkin katsoi, että yksinomaan markkina-asemaa kuvastavalla laskentapohjalla ei olisi riittävän varoittavaa vaikutusta
Deltafinaan, sillä suhteellisen pienestä liikevaihdostaan huolimatta Deltafina kuuluu monikansalliseen konserniin, joka on
yhtenä tupakan maailman tärkeimmistä jälleenmyyjistä taloudellisesti ja rahoituksellisesti huomattavan vahva ja joka toimii
tupakkateollisuudessa eri tasoilla ja erilaisilla maantieteellisillä markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 374 perustelukappale).
Tämän perusteella komissio katsoi tehdäkseen sakosta varoittavan, että kullekin yritykselle määritettyyn laskentapohjaan oli
sovellettava sen koon mukaan määräytyvää kerrointa. Deltafinaan sovellettiin kerrointa 1,5. Riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa
komissio vahvisti Deltafinan sakon laskentapohjaksi tämän kertoimen mukaisesti 37,5 miljoonaa euroa.
Komissio korotti laskentapohjaa 60 prosenttia rikkomisen keston perusteella (riidanalaisen päätöksen 377 perustelukappale),
joten Deltafinalle määrätyn sakon perusmääräksi vahvistettiin 60 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappale).
2.     Lieventävät olosuhteet
Lieventävänä olosuhteena komissio otti huomioon Deltafinan todellisen yhteistyön menettelyssä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
soveltamisalan ulkopuolella. Ensin komissio muistutti, ettei Deltafina riidanalaisen päätöksen 43 kohdassa ja sitä seuraavissa
kohdissa esitetyistä syistä enää täyttänyt edellytyksiä lopullisen sakkoimmuniteetin tai sakon alennuksen myöntämiseksi vuoden
2002 yhteistyötiedonannon perusteella (riidanalaisen päätöksen 385 perustelukappale).
Seuraavaksi komissio huomautti, että niissä tapauksissa, joihin voidaan soveltaa vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa, menettelyyn
osallistuvien yritysten yhteistyötä on periaatteessa arvioitava ainoastaan kyseisen tiedonannon perusteella. Se lisäsi, että
kun on periaatteessa sovellettava vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa, menettelyn osapuolen yhteistyö voidaan ottaa huomioon
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen
suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) mukaisena sakkoa lieventävänä olosuhteena ainoastaan poikkeustapauksissa
(riidanalaisen päätöksen 386 ja 387 perustelukappale).
Komissio katsoi, että Deltafinan tapaus oli tällainen kahdesta syystä. Ensinnäkin Deltafina oli ensimmäinen yritys, joka esitti
hakemuksen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisesta (vain joitakin päiviä tiedonannon hyväksymisen jälkeen), ja samalla
ensimmäinen yritys, jolle komissio myönsi ehdollisen immuniteetin. Lisäksi kyseessä oli ensimmäinen päätös, joka koski vuoden
2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdassa tarkoitetun immuniteettihakemuksen esittäneille yrityksille asetettujen yhteistyövaatimusten
noudattamatta jättämisestä määrättäviä seuraamuksia. Toiseksi komissio myönsi, että Deltafina oli alusta lähtien avustanut
merkittävästi komission tutkintaa ja jatkanut avustamista koko menettelyn ajan lukuun ottamatta niitä tekijöitä, joiden perusteella
komissio kieltäytyi myöntämästä Deltafinalle lopullista immuniteettia (riidanalaisen päätöksen 388–390 perustelukappale).
Näistä syistä komissio suhtautui suopeasti Deltafinan yhteistyöhön menettelyn aikana. Komissio lisäsi, ettei Deltafina myöskään
ollut missään vaiheessa kiistänyt riidanalaisen päätöksen kohteena olleita tosiseikkoja. Näiden tekijöiden ja yleensäkin Deltafinan
menettelyn aikaisen käyttäytymisen perusteella komissio katsoi, että sen sakkoa oli alennettava 50 prosenttia (riidanalaisen
päätöksen 391–398 perustelukappale).
Tämän lieventävän olosuhteen perusteella komissio vahvisti Deltafinalle ja Universalille yhteisvastuullisesti määrättävän
sakon määräksi 30 miljoonaa euroa.
C
Deltafinan immuniteettihakemus
Seuraavaksi komissio esittää riidanalaisessa päätöksessä syyt, joiden perusteella se katsoi, ettei Deltafinalle voitaisi myöntää
vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa tarkoitettua sakkoimmuniteettia.
Komissio selittää, että tutkittuaan Deltafinan sakkoimmuniteettihakemuksen ja todettuaan sen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
8 kohdan b alakohdassa asetettujen edellytysten mukaiseksi se päätti myöntää Deltafinalle ehdollisen immuniteetin sillä edellytyksellä,
että kaikki yhteistyötiedonannon 11 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät samanaikaisesti, ja yksi näistä edellytyksistä
oli yhteistyövelvoitteen noudattaminen [tiedonannon 11 kohdan a alakohta] (riidanalaisen päätöksen 405–409 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 410 perustelukappaleessa komissio kuitenkin mainitsee 22.6.2004 järjestetyssä kuulemisessa ilmenneen,
että Deltafina olikin paljastanut immuniteettihakemuksensa edellä 12 kohdassa mainitussa APTI:n toimikunnan kokouksessa, johon
myös Dimon Italian, Transcatabin ja Trestinan edustajat olivat osallistuneet, ja ennen kuin komissiolla oli tilaisuus tehdä
kartellia koskevia tarkastuksia. Komissio huomauttaa myös, että lisäyksessä esitettiin näistä seikoista väitteitä Deltafinaa
vastaan (ks. edellä 20 kohta).
Komissio siis tutki ensin yksityiskohtaisesti asian kannalta merkitykselliset tosiseikat, joiden perusteella se päätteli,
ettei Deltafina ollut noudattanut vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdassa asetettuja edellytyksiä.
1.     Merkitykselliset tosiseikat
Komissio väittää, että kysymys Deltafinan immuniteettihakemuksen salassapidosta oli esillä 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa.
Komission mukaan sen yksiköt mainitsivat kokouksen kuluessa selvästi, että ne aikoivat tehdä Deltafinan paljastamaan kartelliin
kohdistuvia yllätystarkastuksia, että tarkastukset voitaisiin tehdä vasta 18.–20.4.2002 ja että immuniteettihakemus olisi
pidettävä salassa, jotteivät kilpailijat saisi tietää ennalta tarkastuksista eikä tarkastusten tehokkuus vaarantuisi (riidanalaisen
päätöksen 412 perustelukappale).
Komissio huomauttaa vielä, että Deltafina oli tässä kokouksessa selittänyt komission yksiköille, että sen olisi vaikea pitää
immuniteettihakemuksensa salassa tarkastusten määräaikaan asti useastakin syystä; ensinnäkin Deltafina ja sen kilpailijat
kokoontuisivat lähiaikoina APTI:ssä, jolloin hakemusta olisi vaikea salata, toiseksi hakemuksesta olisi väistämättä tiedotettava
Deltafinan keskijohdolle (noin 15 henkilöä) ja kolmanneksi immuniteettihakemuksesta jouduttaisiin ilmoittamaan eräiden rahoitustoimien
yhteydessä, joihin Universal osallistui Yhdysvalloissa (riidanalaisen päätöksen 412 kohta).
Komissio toistaa riidanalaisen päätöksen 413–415 perustelukappaleessa komission yksiköiden 14.3.2002 pidetystä kokouksesta
laatiman sisäisen muistion sekä Universalin edustajan samasta kokouksesta tekemien muistiinpanojen sisällön.
Lisäksi komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen 416 perustelukappaleessa, että sen yksiköt olivat pyytäneet Deltafinaa
14.3.2002 pidetyssä kokouksessa toimittamaan niille tiettyjä tietoja, jotta ne voisivat tehdä tarkastuksia paikalla. Riidanalaisen
päätöksen 417 perustelukappaleessa viitataan 15.3.2002 päivättyyn komission yksiköiden sisäiseen muistioon, jossa esitetään
yhteenveto asioiden etenemisestä edellisenä iltana pidetyn kokouksen jälkeen. Riidanalaisen päätöksen 418 perustelukappaleessa
on ote 1.3.2002 pidetyn Deltafinan hallituksen kokouksen pöytäkirjasta, jossa yhtiön hallitus toteaa, että kartelli on saatava
välittömästi lopettamaan lainvastainen käyttäytymisensä, ja kehottaa kaikkia osallistujia pitämään immuniteettihakemuksen
tiukasti salassa.
Komissio viittaa seuraavaksi Deltafinan toimitusjohtajan 4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa antamaan lausuntoon ja nojautuu
tässä ensinnäkin Dimon Italian asianajajien 22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa mainitsemien kahden asiakirjan sisältöön ja toiseksi
Deltafinan toimitusjohtajan itsensä allekirjoittamaan muistioon, jossa selostetaan sanatarkasti, miten immuniteettihakemuksen
paljastaminen kokouksessa oli tapahtunut (riidanalaisen päätöksen 421–426 perustelukappale).
Komissio huomauttaa, että asian paljastumispäivänä myös Dimon Italia ja Transcatab esittivät vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
soveltamista koskevat hakemukset ja ettei näissä hakemuksissa ollut mainintaa Deltafinan toimitusjohtajan APTI:n kokouksessa
antamista lausunnoista (riidanalaisen päätöksen 427 perustelukappale).
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komission yksiköiden ja Deltafinan välillä pidettiin 29.5.2002 toinen kokous, jossa
komissio ja Deltafina eivät kumpikaan ottaneet esille kysymystä asian luottamuksellisuudesta eikä Deltafina ilmoittanut paljastaneensa
immuniteettihakemuksensa Dimon Italialle ja Transcatabille 4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa (riidanalaisen päätöksen
429 perustelukappale).
2.     Deltafinan syyksi luettava vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetetun velvoitteen noudattamatta jättäminen
Komissio väittää riidanalaisessa päätöksessä, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettu yhteistyövelvoite
on olennainen osa sen ja Deltafinan ehdollisen immuniteetin myöntämisen yhteydessä tekemää sopimusta. Komission mukaan velvoitteen
tulkinnassa on otettava huomioon se komission immuniteetin myöntämisessä noudattama periaate, jonka mukaan hakijan antamien
tietojen on vaikutettava ratkaisevasti tutkinnan aloittamiseen tai kartellin tekemien rikkomusten toteamiseen. Tämän periaatteen
perusteella yhteistyövelvoite ei komission mukaan rajoitu pelkästään rikkomista koskevien todisteiden toimittamiseen, vaan
hakijan on lisäksi pidättäydyttävä toteuttamasta sellaisia toimenpiteitä, jotka ovat omiaan vaarantamaan komission kyvyn tutkia
kilpailusääntöjen rikkomista ja/tai todeta se (riidanalaisen päätöksen 431 ja 432 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 433 perustelukappaleessa todetaan, että nyt tarkasteltavan kaltaisessa tilanteessa, jossa komissio
ei ole aloittanut tarkastuksia eikä alalla vielä tiedetä lähestyvistä tarkastuksista, immuniteettihakemuksen olemassaolon
paljastuminen vaarantaa vakavasti ja peruuttamattomasti komission kyvyn tehdä tehokkaasti tarkastuksia ja todeta rikkominen.
Komission mukaan vuoden 2002 yhteistyötiedonannon tehokas vaikutus edellyttää sitä, etteivät suotuisaa kohtelua pyytäneet
yritykset vaaranna käyttäytymisellään komission tarkastuksia. Yritykset eivät siis voi väittää, että niille olisi syntynyt
perusteltu luottamus siihen, ettei salassapito voi sisältyä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettuun
velvoitteeseen, koska salassapitoa ei nimenomaisesti mainita kyseisessä tiedonannossa. Näin ollen sitä, että immuniteetin
hakija täysin tietoisesti ja harkitusti paljastaa asian kilpailijoilleen, on komission mukaan pidettävä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
11 kohdan a alakohdassa asetetun yhteistyövelvoitteen noudattamatta jättämisenä.
Komissio lisää, että ”luontainen jännite” tämän velvoitteen ja sen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan b alakohdassa
asetetun velvoitteen välillä, jonka mukaan hakijan on lopetettava osallistumisensa kilpailusääntöjen rikkomiseen viimeistään
ajankohtana, jolloin se hakee immuniteettia, ei oikeuta hakijaa tietoisesti ilmoittamaan immuniteettihakemuksestaan kartellin
muille jäsenille. Tämä tilanne on eri kuin se, jossa hakija joutuu väistämättä toteuttamaan toimenpiteitä, jotka voivat saada
kartellin muut jäsenet epäilemään sitä tällaisen hakemuksen esittämisestä (riidanalaisen päätöksen 434 perustelukappale).
Lisäksi komissio katsoo asian erityisolosuhteiden osoittavan, että Deltafina tiesi hyvin hakemuksen salassapidon olevan osa
sille kuuluvaa yhteistyövelvoitetta. Komission mukaan tämä ilmenee selvästi etenkin Deltafinan hallituksen 1.3.2002 tekemästä
päätöksestä, jossa pyydettiin noudattamaan asiassa ”ehdotonta luottamuksellisuutta” (ks. riidanalaisen päätöksen 418 perustelukappale
ja edellä 50 kohta), sekä Deltafinan toimitusjohtajan omasta lausunnosta, jonka mukaan Deltafinan päätöksestä aloittaa yhteistyö
komission kanssa ”voitiin ilmoittaa muille yrityksille ainoastaan hyvin harkitusti ja tarpeen vaatiessa” (riidanalaisen päätöksen
440 perustelukappale).
Edellä esitetyt merkitykselliset tosiseikat ja vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdan ulottuvuuden huomioon
ottaen komissio katsoo, ettei Deltafina noudattanut tätä edellytystä. Vaikka Deltafina tiesi komission aikovan tehdä tarkastuksia
paikalla 18.–20.4.2002, sen toimitusjohtaja ilmoitti harkitusti immuniteettihakemuksesta kahdelle tärkeimmälle kilpailijalleen
ennen kuin tarkastuksia ehdittiin tehdä (riidanalaisen päätöksen 441 perustelukappale).
Lisäksi komissio huomauttaa riidanalaisen päätöksen 442 perustelukappaleessa, että Deltafinan käyttäytyminen oli omiaan vaarantamaan
tarkastusten tulokset, minkä Deltafina hyvin tiesi tai mikä sen olisi ainakin pitänyt tietää varsinkin, kun komissio oli nimenomaisesti
ilmoittanut aikovansa tehdä lähiaikoina yllätystarkastuksia ja pyytänyt sitä pitämään immuniteettihakemuksensa salassa, jotta
näiden tarkastusten tulokset eivät vaarantuisi. Komission mukaan on kuitenkin mahdoton määrittää, onko asian paljastumisesta
tosiasiallisesti aiheutunut haittaa tarkastuksille, eikä tämä seikka missään tapauksessa ole ratkaiseva arvioitaessa Deltafinan
vastuuta rikkomisesta (riidanalaisen päätöksen 443 perustelukappale).
Tästä kysymyksestä komissio toteaa, että 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa käydyt keskustelut ja komission sen jälkeinen käyttäytyminen
osoittavat epäilyksettä, ettei komissio ole missään vaiheessa myöntänyt, että Deltafina joutuisi väistämättä ilmaisemaan kilpailijoilleen
pyytäneensä komissiota soveltamaan vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa ja ettei tarkastuksia näin ollen voitaisikaan tehdä. Komissio
väittää päinvastoin maininneensa nimenomaisesti, että asia olisi pidettävä salassa vielä ainakin kuukauden verran, jotta se
ehtisi valmistella tarkastuksiaan, pyytäneensä Deltafinaa toimittamaan tarkastuksissa tarvittavat tiedot ja aloittaneensa
tarkastusten valmistelut heti kokousta seuraavana päivänä (riidanalaisen päätöksen 446 ja 447 perustelukappale).
Komissio vahvistaa myöntäneensä, että Deltafinan olisi käytännössä vaikea pitää immuniteettihakemus salassa ja että tarkastuksista
olisi varsin todennäköisesti luovuttava, jos Deltafina joutuisi paljastamaan asian kilpailijoilleen. Komissio kuitenkin katsoo,
että Deltafina on tässä tapauksessa täysin harkitusti ja vapaaehtoisesti paljastanut immuniteettihakemuksensa APTI:n kokouksessa.
Tämänkaltainen menettely ei ole oikeutettua immuniteettihakemusten yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 444, 448 ja 450 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleessa todetaan, että se, ettei Deltafina missään vaiheessa ilmaissut komissiolle
paljastaneensa asian, osoittaa, ettei se edes odottanut komission hyväksyvän menettelytapaansa.
Komissio mainitsee Deltafinan väittäneen hallinnollisen menettelyn aikana, ettei asian paljastaminen ollut suinkaan harkittua
vaan johtui lähinnä kilpailijoiden Deltafinaan kohdistamista paineista. Komissio kuitenkin katsoo, että vaikka rikkomisen
lopettamisesta heti immuniteettihakemuksen jälkeen voi aiheutua hakijalle käytännön vaikeuksia, Deltafina ei ole osoittanut,
missä määrin lainvastaisiin menettelytapoihin osallistumisen lopettaminen ja kieltäytyminen tapaamasta kilpailijoitaan ”voivat
haitata sen laillista markkinakäyttäytymistä”. Komission mukaan varsinkaan sellainen vertaispainostus, josta ei aiheudu hakijalle
vakavaa ja välitöntä uhkaa, ei voi sulkea pois asian paljastamisen tahallisuutta. Koska Deltafinan toimitusjohtaja ei toiminut
minkään pakottavan uhan alaisena, komissio päättelee, että immuniteettihakemuksen paljastaminen APTI:n kokouksessa on ollut
harkittua (riidanalaisen päätöksen 451–453 perustelukappale).
Lopuksi komissio katsoo, että se, että Universalin ulkopuolinen oikeudellinen neuvonantaja Dimon Italian ja Transcatabin emoyhtiöiden
ulkopuolisten oikeudellisten neuvonantajien painostuksesta vahvisti 2.4.2002 Deltafinan esittäneen komissiolle immuniteettihakemuksen,
ei vielä sinällään riitä oikeuttamaan eikä hyvittämään Deltafinan syyksi luettua yhteistyövelvoitteen noudattamatta jättämistä.
Komissio toteaa, ettei asian paljastumisella Yhdysvalloissa ole ensinnäkään osoitettu olevan mitään yhteyttä Deltafinan toimitusjohtajan
käyttäytymiseen, ettei komission asettaman yhteistyövelvoitteen ilmeistä rikkomista voida toiseksi käyttää perusteluna saman
velvoitteen myöhemmälle rikkomiselle (ex iniuria non oritur ius) ja ettei SCC:n ja Dimonin ulkopuolisten oikeudellisten neuvonantajien
painostuksesta ole kolmanneksi esitetty mitään muuta näyttöä kuin viesti, jonka SCC:n ulkopuolinen oikeudellinen neuvonantaja
oli jättänyt Universalin oikeudellisen neuvonantajan puhelinvastaajaan (riidanalaisen päätöksen 454–459 perustelukappale).
Komissio huomauttaa joka tapauksessa, ettei Universal ilmoittanut välittömästi komissiolle, että sen ulkopuolinen oikeudellinen
neuvonantaja oli paljastanut hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 459 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 460 perustelukappaleessa komissio päättelee edellä esitetyistä syistä, ettei Deltafina ollut noudattanut
sille vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta ja ettei sille siis voitu myöntää
sakkoimmuniteettia. Näin ollen Deltafinalle oli määrättävä sakko kyseisistä rikkomisista.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Deltafina nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 19.1.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Deltafina pyysi 26.6.2006 päivätyllä kirjeellä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määräisi komission esittämään erään
vastineeseen liitetyn asiakirjan kokonaisuudessaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamosta ilmoitettiin Deltafinalle
22.11.2006 päivätyllä kirjeellä, että sen kolmannen jaoston puheenjohtaja oli päättänyt hylätä pyynnön.
Deltafina ilmoitti unionin yleiselle tuomioistuimelle 16.9.2010 päivätyllä kirjeellä luopuvansa kuudennesta kanneperusteestaan.
Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 29.9.2010 pidetyssä istunnossa.
Deltafina vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa määrätyn sakon
–        toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin:
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa Deltafinan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Deltafina vetoaa vaatimustensa tueksi seitsemään kanneperusteeseen.
Ensimmäiset neljä kanneperustetta ovat ensisijaisia, ja niillä pyritään riidanalaisen päätöksen kumoamiseen siltä osin kuin
siinä velvoitetaan Deltafina maksamaan sakko. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan komissio teki ilmeisen arviointivirheen, koska
sakkoimmuniteetin poistaminen perustuu virheelliseen perusolettamaan. Toisen kanneperusteen mukaan komissio teki ilmeisen
arviointivirheen, kun se katsoi, ettei Deltafina noudattanut vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua
yhteistyövelvoitetta. Kolmannen kanneperusteen mukaan komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se poisti sakkoimmuniteetin
sillä perusteella, että Deltafinan immuniteettihakemuksen paljastaminen oli vaarantanut tutkinnan. Neljäs kanneperuste koskee
luottamuksensuojan periaatteen, hyvän hallinnon periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.
Kolme viimeistä kanneperustetta ovat toissijaisia, ja niillä pyritään Deltafinalle määrätyn sakon alentamiseen. Viidennen
kanneperusteen mukaan komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta vahvistamalla sakon laskentapohjan liian suureksi. Kuudennen
kanneperusteen mukaan komissio teki virheen, kun se katsoi Universalin olevan yhteisvastuussa Deltafinan käyttäytymisestä
ja määräsi tällä perusteella Deltafinalle kohtuuttoman suuren sakon. Seitsemännen kanneperusteen mukaan lieventäviä olosuhteita
on arvioitu virheellisesti.
Deltafina luopui kuudennesta kanneperusteestaan 16.9.2010 päivätyllä kirjeellä, joten sitä ei ole tarpeen tutkia.
I
Ensisijaiset kanneperusteet
Alustavasti on huomautettava, että Deltafinan kolme ensimmäistä kanneperustetta koskevat kaikki virheitä, joiden perusteella
riidanalaista päätöstä väitetään lainvastaiseksi siltä osin kuin komissio ei myöntänyt Deltafinalle sakkoimmuniteettia, koska
se katsoi Deltafinan rikkoneen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta.
Koska nämä kolme kanneperustetta liittyvät läheisesti toisiinsa, ne on tutkittava yhdessä.
A
Kolme ensimmäistä kanneperustetta: ilmeiset arviointivirheet siltä osin kuin Deltafinalle ei myönnetty lopullista sakkoimmuniteettia
1.     Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Deltafina väittää, että Deltafinan sakkoimmuniteetin poistaminen perustuu ilmeiseen tosiseikkoja
koskevaan virheeseen, koska komissio on virheellisesti lähtenyt siitä perusolettamasta, etteivät italialaiset raakatupakan
jalostajat tienneet komission tutkinnasta.
Deltafina väittää riidanalaisen päätöksen 433 perustelukappaleesta ilmenevän, että komissio katsoi Deltafinan toimitusjohtajan
4.4.2002 pidetyssä kokouksessa antaman lausunnon merkitsevän yhteistyövelvoitteen rikkomista, koska se uhkasi vaarantaa tutkinnan
tehokkuuden. Deltafinan mukaan komissio vahvistaa kyseisessä perustelukappaleessa, että immuniteettihakemuksen olemassaolon
paljastuminen on voinut houkutella kartellin muut jäsenet tuhoamaan tai kätkemään todisteita. Deltafinan mukaan tällaisen
näkemyksen pitäminen perusteltuna edellyttäisi kuitenkin ennen kaikkea sitä, ettei alalla vielä tiedetty tutkinnasta eikä
yllätystarkastusten mahdollisuudesta. Ainoastaan siinä tilanteessa immuniteettihakemuksen olemassaolon paljastaminen ulkopuolisille
olisi teoriassa voinut haitata komission kykyä suorittaa tutkintaansa tehokkaasti. Näin ollen Deltafina väittää, että immuniteetin
poistamisen perusedellytyksenä olisi pitänyt ehdottomasti olla se, ettei alalla vielä tiedetty komission tutkinnasta.
Deltafinan mukaan Italian raakatupakan jalostajat olivat kuitenkin hyvin tietoisia komission tutkinnasta, koska komissio oli
tehnyt lokakuussa 2001 tarkastuksia Brysselissä ja Espanjassa sekä toimittanut 15.1.2002 tietojensaantipyynnöt APTI:lle ja
Unitabille. Tämän vahvistavat useat muutkin seikat, kuten Yhdysvaltojen rahoitusvalvontaviranomaiselle toimitettuun lomakkeeseen
sisältynyt Dimonin ilmoitus, se, että sekä Dimon Italia että Transcatab olivat alkaneet valmistella omia immuniteettihakemuksiaan
jo ennen 4.4.2002 tapahtunutta paljastusta, ja se, että komission tutkinnasta oli keskusteltu APTI:n kokouksessa.
Lisäksi on huomattava, ettei immuniteettihakemuksen jättäminen johda automaattisesti yllätystarkastuksiin, sillä ne eivät
ole tarpeen, jos hakija toimittaa sellaisia todisteita, joiden perusteella komissio voi todeta rikkomisen. Oikeastaan rikkomisen
toteamiseksi vaaditaan yllätystarkastuksia ainoastaan vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan a alakohdassa tarkoitetuissa
tapauksissa. Kyseisen tiedonannon 8 kohdan b alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa tällaiset tarkastukset sen sijaan eivät
ole välttämättömiä, koska immuniteettihakemuksen esittänyt yritys on jo toimittanut komissiolle kaikki rikkomisen toteamiseen
tarvittavat todisteet. Koska komissio itsekin toteaa, että Deltafinan immuniteettihakemus täytti vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
8 kohdan b alakohdassa asetetut edellytykset, komission ei tässä tapauksessa ollut tarpeen tehdä yllätystarkastuksia.
Edellä esitetyn perusteella Deltafina väittää, että komission päätös poistaa Deltafinalta immuniteetti perustui ilmeiseen
tosiseikkoja koskevaan virheeseen.
Toisessa kanneperusteessaan Deltafina väittää, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen katsoessaan Deltafinan rikkoneen
vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa tarkoitettua yhteistyövelvoitetta. Deltafinan tähän kanneperusteeseen
liittyvät väitteet voidaan lähtökohtaisesti jakaa kolmeen ryhmään.
Toisin kuin komissio katsoo, Deltafina ensinnäkin väittää noudattaneensa tarkoin vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan
a alakohdassa tarkoitettua yhteistyövelvoitetta. Se selittää varoittaneensa 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa komissiota siitä,
että sen olisi mahdotonta olla paljastamatta immuniteettihakemuksen tekemistä. Asian salassapidon mahdottomuus johtui seuraavista
syistä: Yhdysvalloissa käynnissä olleesta ennakkovalvontamenettelystä (due diligence), jossa tutkittiin Universalin Yhdysvaltain
markkinoilla toteuttamaa rahoitustoimea; Universalin, Dimonin ja SCC:n välistä väitettyä kartellia vastaan Yhdysvalloissa
nostetusta ryhmäkanteesta; Deltafinan tarpeesta tiedottaa hakemuksen esittämisestä keskijohdolleen voidakseen lopettaa osallistumisensa
kartellin toimintaan; sekä lähiaikoina pidettävästä APTI:n kokouksesta, jossa Deltafinan olisi kohdattava muut raakatupakan
jalostajat ensimmäisen kerran hakemuksen esittämisen jälkeen.
Koska kyseessä ovat hyvin pienet ja avoimet markkinat ja koska kartellin jäsenet olivat keskenään varsin tuttavallisissa väleissä,
Deltafinan jääminen pois kartellin tavanomaisista tapaamisista immuniteettihakemuksen esittämistä seuraavina viikkoina olisi
väistämättä herättänyt epäluuloja kartellin muissa jäsenissä. Riski siitä, että muut päättelisivät Deltafinan käyttäytymisestä
sen jättäneen komissiolle immuniteettihakemuksen oli sitäkin suurempi, kun otetaan huomioon immuniteettihakemuksen taustalla
vaikuttaneet tosiseikat ja erityisesti Espanjassa ja Brysselissä lokakuussa 2001 tehdyt tarkastukset, Dimonin, Deltafinan
ja Transacatabin Espanjan markkinoilla toimivista laittomista kartelleista esittämä yhteinen immuniteettihakemus, Deltafinan
immuniteettihakemuksen tekijälle tyypillinen käyttäytyminen ja se, että Deltafinan kilpailijat, etenkin Dimon ja SCC, painostivat
sitä saadakseen sen tunnustamaan immuniteettihakemuksen tekemisen. Deltafina väittää, ettei riidanalaisessa päätöksessä otettu
lainkaan huomioon tätä asiayhteyttä.
Lisäksi Deltafina väittää, että sen velvoittaminen lopettamaan rikkominen välittömästi olisi asettanut sen mahdottomaan välikäteen.
Jos nimittäin Deltafinaa ei olisi velvoitettu vetäytymään kartellista heti immuniteettihakemuksen tekemisen jälkeen, se ei
olisi joutunut paljastamaan asiaa APTI:n kokouksessa vapautuakseen kestämättömäksi käyneestä tilanteesta. Immuniteettihakemuksen
paljastaminen oli siis nyt tarkasteltavan asian olosuhteissa välitön seuraus Deltafinan velvoittamisesta lopettamaan rikkominen.
Komissio myöntää itsekin avoimesti, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a ja b alakohdassa asetettujen velvoitteiden
välillä vallitsee ”luontainen jännite” (riidanalaisen päätöksen 434 perustelukappale), mutta kieltäytyy kuitenkin tekemästä
tästä asianmukaisia johtopäätöksiä. Deltafina ihmettelee, velvoitetaanko hakija vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan
a alakohdassa todellakin valehtelemaan voidakseen säilyttää ehdollisen immuniteettinsa.
Lisäksi Deltafina väittää, että Yhdysvaltojen samoin kuin useiden unionin jäsenvaltioiden, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan,
Saksan ja Ranskan, sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevissa ohjelmissa viranomaisilla on valtuudet antaa
immuniteettia hakevien jatkaa osallistumistaan kartelliin myöhempien tarkastusten yllätysvaikutuksen varmistamiseksi. Deltafinan
mukaan tämä mahdollisuus on sisällytetty uuteen vuoden 2006 yhteistyötiedonantoon [sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä
kartelleja koskevissa asioissa annettu komission tiedonanto (EUVL 2006, C 298, s. 17; jäljempänä vuoden 2006 yhteistyötiedonanto].
Myös salassapitovelvoite asetetaan nimenomaisesti vasta vuoden 2006 yhteistyötiedonannossa.
Toiseksi Deltafina väittää komission olleen täysin tietoinen siitä, että Deltafina oli 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa mainituista
käytännön syistä paljastanut immuniteettihakemuksensa jo ennen sitä 18. ja 20.4.2002 välistä ajanjaksoa, jonka aikana komissio
oli ilmoittanut voivansa tehdä yllätystarkastuksia. Deltafina väittää sekä Universalin asianajajan ja asiasta vastaavan komission
virkamiehen 28.2.2002 käydyssä puhelinkeskustelussa että 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa ilmaisseensa komissiolle huolensa
siitä, ettei se kykenisi enää pitkään salaamaan immuniteettihakemustaan. Lisäksi kyseinen virkamies olisi 22.6.2004 pidetyssä
kuulemisessa vahvistanut ”myöntäneensä”, että asia olisi tuotava ilmi ja ettei sen ”salassapidosta voitaisi missään tapauksessa
sopia”.
Deltafinan mukaan komission 14.3.2002 pidetystä kokouksesta laatima pöytäkirja sekä kokouksessa läsnä olleiden Universalin
asianajajan ja Deltafinan asianajajien muistiot osoittavat komission virkamiesten huomioineen, että Deltafinan oli käytännössä
mahdoton välttyä paljastamasta immuniteettihakemustaan APTI:n kokouksessa. Deltafinan asianajajien ja asiasta vastaavan komission
virkamiehen 22.3.2002 käydyn puhelinkeskustelun sisältö vahvistaa komission olleen täysin perillä siitä, että Deltafina aikoi
lähiaikoina paljastaa yhteistyön.
Komission 14.3.2002 pidetystä kokouksesta laatimasta pöytäkirjasta ilmenee myös asiasta vastaavan virkamiehen huomauttaneen
kokouksessa, että jos immuniteettihakemuksen tekeminen paljastuisi, ”Deltafinalla [olisi] sitäkin painavampi velvollisuus
toimittaa mahdollisimman nopeasti todisteita komissiolle”. Deltafina väittää kuitenkin noudattaneensa tätä velvollisuutta,
kuten riidanalaisen päätöksen 389–397 perustelukappaleesta ilmenee. Se siis katsoo täyttäneensä yhteistyövelvoitteensa, koska
se toimitti komission yksiköille niiden 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa pyytämät lisätiedot ja suostui näin komission asettamiin
tiukempiin vaatimuksiin siitä syystä, että sen oli mahdoton pitää yhteistyö salassa. Lisäksi komissio kuuli pitkään Deltafinan
johtoa 29.5.2002 ja 11.7.2002 pidetyissä kokouksissa. Deltafinan mukaan suurin osa riidanalaisessa päätöksessä esitetyistä
todisteista on peräisin siltä. Deltafina väittää näin ollen mukautuneensa täysin komission ”toiseksi parhaana vaihtoehtona”
esittämiin vaatimuksiin. Pyytämällä Deltafinaa toimittamaan lisätietoja komissio varmisti sen, ettei immuniteettihakemuksen
paljastaminen vaarantanut tutkintaa.
Deltafinan mukaan syy siihen, ettei se ilmoittanut komissiolle immuniteettihakemuksensa paljastumisesta, oli se, että Deltafina
oli jo 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa varoittanut komissiota siitä, että sen olisi käytännössä mahdotonta pitää hakemusta
salassa lähiaikoina pidettävässä APTI:n kokouksessa. Deltafinan mukaan asiasta vastaavat komission virkamiehet tiesivät hyvin
Deltafinan aikovan paljastaa asian kyseisessä kokouksessa.
Lisäksi ne 4.4.2002 pidettyä APTI:n kokousta koskevat kaksi asiakirjaa, joiden perusteella Dimon Italia syytti Deltafinaa
yhteistyövelvoitteen rikkomisesta, olivat jo pitkään – nimittäin aina Dimon Italian tiloissa 18.4.2002 tehdystä tarkastuksesta
lähtien – sisältyneet komission asiakirja-aineistoon, eikä komissio ollut löytänyt niistä mitään moitittavaa.
Kolmanneksi Deltafina väittää, että komission alun perin muodostama virheellinen käsitys Deltafinan käyttäytymisestä on vaikuttanut
riidanalaisessa päätöksessä esitettyihin päätelmiin. Se väittää komission väitetiedoksiantoon antaman lisäyksen perustuvan
siihen olettamaan, että Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab olisivat yhdessä sopineet menettelytavoista immuniteettihakemusten
esittämiseksi. Deltafinan mukaan tämä olettama käy ilmi lisäyksen 57 ja 60 kohdasta. Jälkimmäisessä kohdassa komissio on luonnehtinut
Deltafinan käyttäytymistä ”ilmeisen vilpilliseksi”. Asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että Deltafina, Dimon Italia
ja Transcatab laativat kukin omat immuniteettihakemuksensa itsenäisesti ja neuvottelematta millään tavalla keskenään siitä,
missä järjestyksessä hakemukset esitettäisiin. Deltafina on siis menetellyt täysin vuoden 2002 yhteistyötiedonannon mukaisesti.
Vaikka riidanalaisessa päätöksessä ei varsinaisesti toisteta lisäyksessä Deltafinaa vastaan esitettyjä väitteitä, siihen sisältyy
kuitenkin vielä joitakin viitteitä näistä väitteistä esimerkiksi 441 perustelukappaleessa, jossa komissio väittää Deltafinan
paljastaneen hakemuksen ”kahdelle tärkeimmälle kilpailijalleen”, sekä 420 perustelukappaleen otsikossa (”Deltafinan 4.4.2002
Dimonille ja Transcatabille antamat lausunnot”).
Deltafina väittää kolmannessa kanneperusteessaan, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä ilmeisen arviointivirheen,
kun se katsoi immuniteettihakemuksen paljastamisen vaarantaneen tutkinnan. Toisin kuin komissio väittää riidanalaisen päätöksen
433 perustelukappaleessa, Deltafinan mukaan asian paljastuminen ei ole voinut mitenkään haitata komission tutkintaa, koska
Deltafina ei paljastanut mitään sellaista, jota kartellin muut jäsenet eivät olisi jo tienneet.
Erityisesti Dimon Italiasta ja Transcatabista on todettava, että se, että Universalin oikeudellinen neuvonantaja ilmoitti
niille Deltafinan tehneen immuniteettihakemuksen, johti ainoastaan siihen, että nämä yritykset kiirehtivät sakoista vapauttamista
tai sakkojen lieventämistä koskevia hakemuksiaan, joita ne olivat joka tapauksessa jo valmistelemassa. Näiden kahden yrityksen
yhteistyö ei siis mitenkään vaarantanut tutkintaa vaan päinvastoin vähensi komissiolle tutkinnasta aiheutuvaa vaivaa. Lisäksi
asiakirja-aineistosta ilmenee komission sopineen näiden yritysten tiloissa tehtävistä tarkastuksista.
Komissio myöntää itsekin riidanalaisen päätöksen 443 perustelukappaleessa, että ”olisi mahdotonta arvioida, onko [komission]
tarkastuksille tosiasiallisesti aiheutunut haittaa”. Myöskään se tässä samassa perustelukappaleessa mainittu seikka, etteivät
Trestinan tiloissa tehdyt tarkastukset tuottaneet tulosta, ei ollut seurausta Deltafinan toimitusjohtajan lausunnosta vaan
pikemminkin siitä, että komissio oli itse omalla käyttäytymisellään varoittanut ennakolta koko Italian tupakka-alaa tutkinnasta.
Romana Tabacchin tapauksessa komissio ei sitä paitsi edes valittanut siitä, että tarkastus jäi tuloksettomaksi.
Edellä esitetyn perusteella Deltafina vaatii unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin
sille määrätään sakko.
Komissio vaatii, että Deltafinan kolme ensimmäistä kanneperustetta hylätään.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ennen Deltafinan esittämien eri väitteiden tutkimista on syytä palauttaa mieleen oikeudellinen asiayhteys, johon ne liittyvät.
a)     Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskeva ohjelma
Komissio on ottanut käyttöön sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan ohjelman, joka liittyy sen toimintaan
seuraamusten määräämiseksi EY 81 artiklan rikkomisista. Ohjelmassa myönnetään suotuisa kohtelu yrityksille, jotka tekevät
sen kanssa yhteistyötä unionin etuja vahingoittavia salaisia kartelleja koskevissa tutkimuksissa.
Aluksi vuoden 1996 yhteistyötiedonannolla perustettua sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevaa ohjelmaa on
sittemmin jatkettu nyt tarkasteltavassa asiassa sovellettavalla vuoden 2002 yhteistyötiedonannolla ja sen jälkeen vuoden 2006
yhteistyötiedonannolla.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevaa ohjelmaa perustellaan sillä,
että on unionin edun mukaista kohdella suopeasti yrityksiä, jotka tekevät komission kanssa yhteistyötä kaikkein vakavimpina
EY 81 artiklan rikkomistapauksina pidettäviin menettelytapoihin osallistuneita salaisia kartelleja koskevissa tutkimuksissa.
Tällaisia menettelytapoja ovat esimerkiksi hintojen vahvistaminen, tuotanto- tai myyntikiintiöiden tai markkinoiden jakaminen
sekä tuonnin tai viennin rajoittaminen.
Komissio nimittäin katsoo, että kuluttajien ja kansalaisten etu on salaisten kartellien paljastamisessa ja niistä rankaisemisessa
tärkeämpää kuin niiden yritysten sakottaminen, jotka tekevät komissiolle mahdolliseksi tällaisten menettelytapojen paljastamisen
ja kieltämisen (ks. vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 4 kohta, joka toistetaan vuoden 2006 yhteistyötiedonannon 3 kohdassa).
Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan ohjelman tavoitteena on tutkia EY 81 artiklan vakavimpiin rikkomuksiin
kuuluvat menettelytavat ja määrätä niistä seuraamus, jolla on varoittava vaikutus. Ohjelma perustuu sopimukseen komission
ja niiden laittomiin kartelleihin osallistuneiden yritysten välillä, jotka päättävät aloittaa yhteistyön komission kanssa.
Nämä yritykset tekevät tutkinnassa aktiivista ja vapaaehtoista yhteistyötä ja helpottavat komission tehtävää, joka muodostuu
unionin kilpailusääntöjen rikkomisten toteamisesta ja niistä rankaisemisesta (ks. tältä osin yhdistetyt asiat T‑101/05 ja
T‑111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II‑4949, 90 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yhteistyön
vastineeksi yrityksiä voidaan kohdella suopeasti sakkojen määräämisessä sillä edellytyksellä, että ne täyttävät yhteistyötiedonannossa
asetetut vaatimukset.
Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevassa ohjelmassa, sellaisena kuin se on määritelty vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa,
varataan komissiolle mahdollisuus myöntää täydellinen sakkoimmuniteetti yritykselle, joka aloittaa ensimmäisenä yhteistyön
tutkinnassa, sekä alentaa sakkoja yrityksiltä, jotka ryhtyvät myöhemmin yhteistyöhön komission kanssa. Ensiksi mainitussa
tapauksessa yritys vapautetaan täysin yksilöllisen vastuun periaatteesta, jonka mukaan silloin, kun yritys rikkoo kilpailusääntöjä,
sen asiana on vastata kyseisestä rikkomisesta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P,
Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I‑8681, 77 kohta). Muissa tapauksissa tämän poikkeuksen soveltaminen
vaihtelee yhteistyöhakemusten saapumisjärjestyksen ja tarjotun yhteistyön laadun mukaan.
Tältä osin on korostettava, että sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan ohjelman logiikkaan kuuluu erottamattomasti
se, että ainoastaan yksi kartellin jäsenistä voi hyötyä tällaisesta vapauttamisesta, kun otetaan huomioon se, että pyrkimyksenä
on synnyttää kartelleissa epävarmuuden leimaama ilmapiiri kannustamalla kartellien ilmiantamista komissiolle. Kyseinen epävarmuus
seuraa juuri siitä, että kartellin jäsenet tietävät, että ainoastaan yksi niistä voi saada hyväkseen sakkoimmuniteetin antamalla
ilmi muut kartelliin osalliset ja asettamalla ne siten vaaraan siitä, että niille määrätään sakkoja.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa määritellyssä sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevassa ohjelmassa, jonka
sisältö toistetaan olennaisin osin vuoden 2006 yhteistyötiedonannossa, määritetään kolmivaiheinen menettely täydellisen sakkoimmuniteetin
myöntämiseksi yritykselle.
Ensimmäisessä vaiheessa yrityksen, joka haluaa aloittaa yhteistyön komission kanssa, on otettava yhteyttä komissioon ja toimitettava
sille todisteita väitetystä kilpailua rajoittavasta kartellista unionissa. Todisteiden on oltava sellaisia, joiden perusteella
komissio katsoo vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 artiklan a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa voivansa tehdä päätöksen
tarkastusten toimittamisesta tai joiden perusteella se katsoo vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 artiklan b alakohdassa tarkoitetuissa
tapauksissa voivansa todeta, että EY 81 artiklaa on rikottu.
Menettelyn toisessa vaiheessa komissio arvioi vastaanottamansa immuniteettihakemuksen tueksi toimitetut todisteet tarkastaakseen,
täyttääkö yritys vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 artiklan a alakohdassa tai tapauksen mukaan sen b alakohdassa asetetut
edellytykset. Komissio myöntää kirjallisesti ehdollisen vapautuksen sakoista ensimmäiselle nämä edellytykset täyttävälle yritykselle
(vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 15 ja 16 kohta).
Ehdollisen immuniteetin myöntäminen merkitsee siis sitä, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdassa asetetut edellytykset
täyttävälle yritykselle myönnetään hallinnollisen menettelyn aikana tietyt oikeusvaikutukset tuottava menettelyllinen erityisasema.
Tällaista ehdollista immuniteettia ei kuitenkaan voida missään tapauksessa rinnastaa lopulliseen sakkoimmuniteettiin, joka
myönnetään vasta hallinnollisen menettelyn lopussa.
Tarkemmin sanottuna ehdollisen immuniteetin myöntäminen ensinnäkin osoittaa, että asianomainen yritys on täyttänyt ensimmäisenä
vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan a tai b alakohdassa asetetut edellytykset ja ettei komissio tutki muita immuniteettihakemuksia
ennen kuin se on ottanut kantaa kyseisen yrityksen hakemukseen (vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 18 kohta), ja antaa toiseksi
asianomaiselle yritykselle takeet sakkoimmuniteetin saamisesta sillä edellytyksellä, että komissio hallinnollisen menettelyn
lopussa toteaa sen täyttävän myös vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a–c alakohdassa asetetut edellytykset.
Tässä yhteydessä on huomattava, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a–c alakohdassa todetaan seuraavaa:
”Edellä joko 8 kohdan a alakohdassa ja 9 kohdassa tai 8 kohdan b alakohdassa ja 10 kohdassa esitettyjen edellytysten lisäksi
seuraavien edellytysten on täytyttävä samanaikaisesti joka tapauksessa, jotta sakoista vapauttaminen tulee kysymykseen:
a)      yrityksen on tehtävä koko komissiossa toteutettavan hallintomenettelyn ajan kaikin tavoin yhteistyötä, joka on jatkuvaa ja
nopeaa, ja toimitettava komissiolle kaikki haltuunsa tulevat tai saatavillaan olevat todisteet epäillystä rikkomisesta. Yrityksen
on oltava jatkuvasti komission käytettävissä ja vastattava nopeasti kaikkiin pyyntöihin, jotka voivat auttaa vahvistamaan
tosiseikat;
b)      yrityksen on lopetettava osallistumisensa epäiltyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen viimeistään silloin, kun se toimittaa joko
8 kohdan a alakohdassa tai 8 kohdan b alakohdassa tarkoitetut todisteet;
c)      yritys ei ole painostanut muita yrityksiä osallistumaan kilpailusääntöjen rikkomiseen.”
Vasta kolmannessa vaiheessa eli hallinnollisen menettelyn lopussa komissio tekee lopullisen päätöksensä siitä, myönnetäänkö
ehdollisen immuniteetin saaneelle yritykselle tällä päätöksellä varsinainen sakkoimmuniteetti. Samalla hetkellä lakkaavat
ehdollisesta immuniteetista seuraavan menettelyllisen aseman vaikutukset. Lopullinen immuniteetti voidaan kuitenkin myöntää
ainoastaan, jos yritys on koko hallinnollisen menettelyn ajan ja lopullisen päätöksen tekemiseen saakka täyttänyt kaikki vuoden
2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a–c alakohdassa asetetut kolme kumulatiivistä edellytystä (tiedonannon 19 kohta).
Tässä järjestelmässä, sellaisena kuin se on määritelty vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa, immuniteettia hakeneelle yritykselle
ei ennen komission lopullista päätöstä myönnetä varsinaista immuniteettia vaan ainoastaan menettelyllinen asema, joka voi
hallinnollisen menettelyn päätteeksi muuttua sakkoimmuniteetiksi, jos vaaditut edellytykset täyttyvät.
Kirjelmissään samoin kuin suullisessa käsittelyssä Deltafina kuitenkin väitti useaan otteeseen, että komissio olisi tehnyt
päätöksen ”poistaa” sille vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella myönnetyn ehdollisen immuniteetin.
Tästä on huomautettava, että Deltafina jätti sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksensa 19.2.2002.
Todettuaan Deltafinan täyttävän vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan b alakohdassa asetetut edellytykset komissio ilmoitti
Deltafinalle 6.3.2002 päivätyllä kirjeellä aikovansa myöntää sille ehdollisesta immuniteetista johtuvan menettelyllisen aseman.
Hallinnollisen menettelyn lopussa komissio kuitenkin päätti olla myöntämättä Deltafinalle lopullista immuniteettia todettuaan,
ettei se täyttänyt vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua edellytystä.
Toisin kuin Deltafina väittää, riidanalaisella päätöksellä ei suinkaan ”poistettu” ehdollista immuniteettia, sillä ehdollisesta
immuniteetista seuraavan menettelyllisen aseman vaikutukset lakkasivat joka tapauksessa sillä hetkellä, kun komissio teki
lopullisen päätöksensä. Kyseisellä päätöksellä komissio ei siis ”poistanut” Deltafinalta ehdollista immuniteettia vaan päätti
olla myöntämättä sille lopullista immuniteettia.
Kun kerran ehdollista immuniteettia ei ”poistettu”, sitä koskevien Deltafinan väitteiden on tulkittava viittaavan komission
päätökseen olla myöntämättä sille lopullista immuniteettia.
b)     Yhteistyövelvoitteen ulottuvuus
Koska Deltafina väittää riidanalaista päätöstä lainvastaiseksi pääasiallisesti siltä osin kuin komissio päätti olla myöntämättä
sille lopullista immuniteettia vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yhteistyövelvoitteen rikkomisen
perusteella, on aluksi täsmennettävä tämän velvoitteen ulottuvuus.
Vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdan sanamuoto (ks. edellä 116 kohta) ja erityisesti yritykseltä edellytetyn
yhteistyön määritteleminen ”kokonaisvaltaiseksi, jatkuvaksi ja nopeaksi” osoittavat, että immuniteettia hakeneelle yritykselle
asetettu yhteistyövelvoite on luonteeltaan hyvin yleinen ja epämääräinen ja että velvoitteen täsmällinen ulottuvuus voidaan
määrittää ainoastaan siinä asiayhteydessä, johon se liittyy, nimittäin sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan
ohjelman yhteydessä.
Edellä 103 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitetyistä näkökohdista seuraa, että täydellisen sakkoimmuniteetin myöntäminen
on poikkeus periaatteesta, jonka mukaan yrityksellä on yksilöllinen vastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja että tällainen
poikkeus voidaan oikeuttaa tarpeella helpottaa vakavimpiin kilpailunrajoituksiin luokiteltavien menettelytapojen toteamista,
tutkintaa ja rankaisemista sekä varmistaa seuraamusten varoittava vaikutus. Tässä tilanteessa on siis täysin johdonmukaista
vaatia, että immuniteettia hakenut yritys tekee – kilpailusääntöjä rikkovasta käyttäytymisestään myönnettävän täydellisen
sakkoimmuniteetin vastineeksi – komission tutkinnan aikana yhteistyötä, jonka vuoden 2002 yhteistyötiedonannon mukaan on oltava
”kokonaisvaltaista, jatkuvaa ja nopeaa”.
Yhteistyön luonnehtiminen ”kokonaisvaltaiseksi” merkitsee, että immuniteetin hakijan komissiolle tarjoaman avun on oltava
kattavaa, ehdotonta ja varauksetonta. Sen luonnehtiminen ”jatkuvaksi” ja ”nopeaksi” tarkoittaa, että yhteistyön on jatkuttava
koko hallinnollisen menettelyn ajan ja että sitä on periaatteessa tehtävä välittömästi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sakon alentaminen yhteistyötiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan, kun toimitettujen
tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen yleisemminkin voidaan katsoa osoittavan yrityksen todellista yhteistyöhenkeä
(ks. vuoden 1996 yhteistyötiedonannosta yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk
Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 395 kohta; asia C‑301/04 P, komissio v. SGL Carbon, tuomio
29.6.2006, Kok., s. I-5915, 68 kohta ja edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion
281 kohta).
Kuten yhteistyön käsitteestä, sellaisena kuin sitä on selitetty vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa, seuraa, alennus voidaan
myöntää kyseisen tiedonannon perusteella yksinomaan, jos kyseessä olevan yrityksen käyttäytyminen ilmentää tällaista yhteistyöhenkeä
(ks. vuoden 1996 yhteistyötiedonannosta vastaavasti edellä 127 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v.
komissio, tuomion 396 kohta ja edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 282
kohta).
Tätä periaatetta on sitäkin suuremmalla syyllä sovellettava täydellisen sakkoimmuniteetin oikeuttavaan yhteistyöhön, koska
sakoista vapauttaminen merkitsee edullisempaa kohtelua kuin pelkkä sakon alentaminen.
Edellä esitetystä seuraa, että täydellisen sakkoimmuniteettiin oikeuttavan ”kokonaisvaltaisen, jatkuvan ja nopean” yhteistyön
käsite edellyttää todellista ja kattavaa yhteistyötä, jossa yritys osoittaa aitoa yhteistyöhenkeä.
Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että jos yritys toimittaa komissiolle puutteellisia
tai virheellisiä tietoja, sen käyttäytymisen ei voida katsoa ilmentävän oikeuskäytännössä tarkoitettua todellista yhteistyöhenkeä
(ks. vastaavasti edellä 127 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 397 kohta; edellä
127 kohdassa mainittu asia komissio v. SGL Carbon, tuomion 69 kohta ja edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste
Group Bank ym. v. komissio, tuomion 283 kohta).
Tutkinnassa tekemänsä yhteistyön perusteella täydellistä sakkoimmuniteettia hakeva yritys ei myöskään saa jättää ilmoittamatta
komissiolle tiedossaan olevia merkityksellisiä tosiseikkoja, jos on pienikin mahdollisuus, että ne voivat vaikuttaa hallinnollisen
menettelyn kulkuun ja komission tutkinnan tehokkuuteen. Todellinen ja kokonaisvaltainen yhteistyö edellyttää siis sitä, että
kyseinen yritys tiedottaa komissiolle hyvissä ajoin ja koko hallinnollisen menettelyn ajan kaikista sellaisista merkityksellisistä
olosuhteista, jotka voivat haitata tutkinnan moitteetonta kulkua ja vaikeuttaa kartellin tehokasta toteamista ja rankaisemista.
Erityisen tärkeä merkitys tiedonantovelvoitteella on silloin, kun nämä olosuhteet koskevat asianomaisen yrityksen ja kartellin
muiden jäsenten välisiä suhteita, ja etenkin silloin, kun komission ja asianomaisen yrityksen välillä on hallinnollisen menettelyn
aikana keskusteltu ennakolta ja nimenomaisesti tällaisten olosuhteiden mahdollisesta ilmenemisestä.
Lisäksi on huomattava, että sitä, ilmentääkö yrityksen käyttäytyminen edellä 124–132 kohdassa ja erityisesti edellä 127 ja
128 kohdassa tarkoitetussa oikeuskäytännössä mainittujen vaatimusten mukaista todellista yhteistyöhenkeä, voidaan arvioida
ainoastaan niiden olosuhteiden perusteella, jotka vallitsivat käyttäytymisen tapahtuma-aikana. Kun nimittäin otetaan huomioon
tällaiselta yhteistyöltä edellytetty ”jatkuvuus” eli se, että yhteistyön on jatkuttava koko menettelyn ajan, mikä tahansa
todellisen yhteistyöhengen vastainen käyttäytyminen riittää jo yksinään perusteeksi yhteistyövelvoitteen rikkomisen toteamiseen.
Tällaista rikkomista ei siis voida oikeuttaa millään edellä mainitun käyttäytymisen jälkeisellä seikalla.
Vaikka siis jälkeenpäin todettaisiinkin, ettei yhteistyövelvoitetta rikkovalla käyttäytymisellä ole ollut kielteisiä vaikutuksia,
tällaiseen toteamukseen ei voida vedota kyseisen käyttäytymisen oikeuttamiseksi.
Deltafinan esittämiä merkityksellisiä tosiseikkoja ja väitteitä on arvioitava näiden näkökohtien perusteella.
c)     Deltafinan syyksi luettava yhteistyövelvoitteen rikkominen
Kolmessa ensimmäisessä kanneperusteessaan Deltafina pääasiallisesti väittää komission tehneen useita virheitä päättäessään
hallinnollisen menettelyn lopussa olla myöntämättä Deltafinalle sakkoimmuniteettia sen vuoksi, että Deltafina oli rikkonut
vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta.
Tässä yhteydessä on ensinnäkin todettava, että Deltafinan toimitusjohtaja antoi 4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa vapaaehtoisen
lausunnon, jolla hän tiedotti läsnäolijoille, että Deltafina oli tehnyt komissiolle immuniteettihakemuksen Italian tupakkamarkkinoilla
toimivia jalostajakartelleja koskevan sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan ohjelman yhteydessä ja ryhtynyt
näin yhteistyöhön komission kanssa. Deltafinan toimitusjohtaja kuvailee kyseistä lausuntoaan yksityiskohtaisesti laatimassaan
kirjallisessa tiedonannossa, joka toistetaan sanatarkasti riidanalaisen päätöksen 426 perustelukappaleessa. Tiedonannossa
Deltafinan toimitusjohtaja vahvistaa päättäneensä itse ilmoittaa asiasta 4.4.2002 pidettävässä kokouksessa.
Deltafina ei kiistä sitä erityisesti riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleessa mainittua seikkaa, ettei se – vaikka
sillä oli asian paljastamisen jälkeen useita tapaamisia komission yksiköiden kanssa – koskaan ilmoittanut komissiolle toimitusjohtajansa
4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa antamasta lausunnosta. Kanteessaan Deltafina jopa nimenomaisesti vahvistaa tämän seikan.
Lisäksi on totta, että komissio sai tietää Deltafinan toimitusjohtajan paljastuksesta vasta Dimon Italian mainittua siitä
22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa eli vasta yli kahden vuoden kuluttua kyseisestä paljastuksesta (ks. riidanalaisen päätöksen
410, 422, 423 ja 449 perustelukappale).
Toiseksi on näytetty toteen, että Deltafinan emoyhtiön Universalin ulkopuolinen oikeudellinen neuvonantaja ilmoitti 2.4.2002
Deltafinan kanssa Italian markkinoilla kilpailevien Transcatabin ja Dimon Italian emoyhtiöiden SCC:n ja Dimonin ulkopuolisille
oikeudellisille neuvonantajille, että Deltafina oli esittänyt komissiolle Italian tupakkamarkkinoilla toimivia jalostajakartelleja
koskevan immuniteettihakemuksen. Tämä seikka, jota Deltafina ei kiistä, ilmenee riidanalaisen päätöksen 455 perustelukappaleessa
toistetusta Universalin ulkopuolisen oikeudellisen neuvonantajan lausunnosta ja erityisesti sen viimeisestä virkkeestä, jossa
kyseinen neuvonantaja vahvistaa nimenomaisesti ”tiedottaneensa [asiasta] muiden osapuolten oikeudellisille neuvonantajille
2.4.2002”.
Deltafina ei kiistä sitä, että vaikka se ja Universal tapasivat komission yksiköitä useita kertoja asiasta tiedottamisen jälkeen,
ne ilmoittivat komissiolle Universalin ulkopuolisen oikeudellisen neuvonantajan 2.4.2002 antamasta lausunnosta vasta helmikuussa
2005 sen jälkeen, kun komissio oli antanut lisäyksen väitetiedoksiantoon (ks. riidanalaisen päätöksen 454 perustelukappale).
Kanteessaan Deltafina jopa vahvistaa nimenomaisesti tämän seikan.
Komissio sai siis tietää Universalin ulkopuolisen oikeudellisen asiantuntijan lausunnosta vasta vajaan kolmen vuoden kuluttua
sen antamisesta. Riidanalaisen päätöksen 459 perustelukappaleen lopussa mainitaan nimenomaisesti, ettei komissiolle ilmoitettu
välittömästi lausunnosta.
Koska Deltafina esitti 19.2.2002 immuniteettihakemuksen ja koska komissio myönsi 6.3.2002 Deltafinalle ehdollisesta immuniteetista
seuraavan menettelyllisen aseman, sen olisi kuulunut noudattaa täysimääräisesti vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdasta
johtuvia velvoitteita ja erityisesti 11 kohdan a alakohdassa asetettua kokonaisvaltaisen, jatkuvan ja nopean yhteistyön velvoitetta
voidakseen hallinnollisen menettelyn lopussa saada lopullisen immuniteetin.
Edellä 127, 128 ja 131 kohdassa muistutetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa
tarkoitettua suotuisaa kohtelua pyytävälle yritykselle voidaan myöntää tällainen kohtelu ainoastaan, jos se osoittaa todellista
yhteistyöhenkeä. Jos yritys kuitenkin toimittaa komissiolle puutteellisia tai virheellisiä tietoja, sen käyttäytymisen ei
voida katsoa ilmentävän oikeuskäytännössä tarkoitettua todellista yhteistyöhenkeä.
Tässä tapauksessa on näytetty toteen, että Deltafina jätti ilmoittamatta komissiolle tiettyjä tutkinnan kannalta merkityksellisiä
seikkoja, nimittäin sen, että Deltafinan toimitusjohtaja oli paljastanut immuniteettihakemuksen 4.4.2002 pidetyssä APTI:n
kokouksessa, ja sen, että Deltafinan emoyhtiön Universalin ulkopuolinen oikeudellinen neuvonantaja oli ilmoittanut asiasta
tiettyjen kilpailijayritysten emoyhtiöille 2.4.2002. Lisäksi on näytetty toteen, että kesti yli kaksi vuotta, ennen kuin nämä
tutkinnan kannalta merkitykselliset seikat tulivat komission tietoon.
Edelleen riidanalaisesta päätöksestä ja asiakirja-aineistosta ilmenee, että sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä
koskevan ohjelman yhteydessä järjestetyissä tapaamisissa ja etenkin 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa asianosaisten välillä
käytiin nimenomaisia keskusteluja immuniteettihakemuksen salassa pitämisestä, jotta kilpailijat eivät saisi vihiä asiasta
eikä tarkastusten tehokkuus vaarantuisi (ks. edellä 8 ja 47–49 kohta sekä riidanalaisen päätöksen 413–415 perustelukappaleessa
mainitut ja Deltafinan asiakirja-aineistoon liittämät kokouspöytäkirjat). Näistä asiakirjoista ilmenee erityisesti, että komissio
pyysi nimenomaisesti Deltafinaa pitämään immuniteettihakemuksen salassa, koska se aikoi tehdä tarkastuksia. Deltafinalle oli
siis tehty selväksi, että immuniteettihakemuksen mahdollinen paljastaminen katsottaisiin sellaiseksi merkitykselliseksi olosuhteeksi,
joka on omiaan haittaamaan ainakin mahdollisesti tutkinnan moitteetonta kulkua ja komission kykyä todeta kartelli, tutkia
sitä ja rangaista siitä tehokkaasti.
Ei myöskään voida kieltää, että tuossa vaiheessa sekä Deltafina että komissio pitivät immuniteettihakemuksen mahdollista paljastumista
seikkana, joka ainakin mahdollisesti olisi omiaan haittaamaan tutkintaa. Tämän vahvistaa ensinnäkin se, että Deltafina näki
itsekin tarpeelliseksi pitää immuniteettihakemuksen tiukasti salassa (ks. edellä 50 kohdan loppuosa), mikä osoittaa sen olleen
täysin tietoinen asian paljastumisen mahdollisista kielteisistä seurauksista, ja toiseksi se, että Deltafina omien sanojensa
mukaan suostui komission sille asettamiin tiukempiin vaatimuksiin siitä syystä, että yhteistyötä oli mahdoton pitää salassa
(ks. edellä 92 kohta ja jäljempänä 163 kohta), mikä osoittaa sen ymmärtäneen, että asian paljastuminen oli ongelma, jonka
korjaamiseksi oli etsittävä ratkaisua. Deltafina ei siis voi väittää, ettei se tiennyt, että immuniteettihakemuksen salassapitoa
pidettiin tutkinnan onnistumisen kannalta merkittävänä tekijänä.
Tässä tilanteessa on todettava, että todellisen yhteistyöhengen osoittaminen olisi edellyttänyt sitä, että Deltafina ilmoittaa
immuniteettihakemuksen paljastumisesta välittömästi komissiolle.
Koska Deltafina jätti ilmoittamatta komissiolle immuniteettihakemuksensa paljastumisesta 2. ja 4.4.2002, vaikka nämä paljastukset
olivat ainakin mahdollisesti omiaan vaarantamaan tutkinnan moitteettoman kulun, se ei voi väittää, että se on käyttäytymisellään
osoittanut edellä 127, 128 ja 131 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua todellista yhteistyöhenkeä ja ettei se
ole rikkonut vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta, jota sen kuului immuniteetin
hakijana noudattaa.
Tätä johtopäätöstä ei voida kyseenalaistaa Deltafinan kolmessa ensimmäisessä kanneperusteessaan esittämillä erityisillä väitteillä.
d)     Deltafinan erityiset väitteet virheistä, joita komissio teki riidanalaisessa päätöksessä siltä osin kuin se kieltäytyi myöntämästä
Deltafinalle lopullista immuniteettia
Väite, jonka mukaan komissio olisi hyväksynyt immuniteettihakemuksen paljastamisen APTI:n kokouksessa
Ensimmäiseksi on tutkittava Deltafinan toisen kanneperusteensa yhteydessä esittämä väite, jonka mukaan komissio olisi ollut
tietoinen siitä ja hyväksynyt sen, että Deltafina ilmaisisi immuniteettihakemuksensa lähiaikoina pidettävässä APTI:n kokouksessa.
Kannekirjelmässään Deltafina väittää, ettei se kertonut komissiolle hakemuksen paljastamisesta, koska se oli jo 14.3.2002
pidetyssä kokouksessa varoittanut komissiota ennalta siitä, että sen olisi mahdotonta olla paljastamatta hakemusta APTI:n
kokouksessa. Komission yksiköille olisi siis ilmoitettu ennalta, että Deltafina aikoi tehdä kokouksessa tällaisen paljastuksen.
–       Aikomuksen väitetty ilmoittaminen ennalta komissiolle
Tässä yhteydessä on todettava, että riidanalaisesta päätöksestä sen paremmin kuin asiakirja-aineistoon liitetyistä asiakirjatodisteistakaan
ei ilmene, että Deltafina olisi nimenomaisesti ja selvästi ilmoittanut komissiolle ennalta, että yksi sen edustajista aikoi
paljastaa vapaaehtoisesti Deltafinan immuniteettihakemuksen APTI:n kokouksessa, minkä Deltafinan toimitusjohtaja lopulta tekikin
4.4.2002.
Komission yksiköiden 14.3.2002 pidetystä kokouksesta laatimassa pöytäkirjassa sen paremmin kuin Universalin edustajan tästä
kokouksesta laatimissa muistioissakaan ei siis mainita, että Deltafina olisi kokouksen aikana nimenomaisesti varoittanut komissiota
siitä, että se aikoi tehdä paljastuksen (ks. riidanalaisen päätöksen 413–415 perustelukappale).
On totta, että Deltafina esitti kokouksen aikana neljä syytä siihen, miksi sen mielestä oli mahdotonta pitää immuniteettihakemus
salassa vielä kuukauden ajan, ja yksi niistä oli lähiaikoina pidettävä APTI:n kokous. Universalin edustajan kyseisestä kokouksesta
laatimasta kokouspöytäkirjasta kuitenkin ilmenee Deltafinan ainoastaan korostaneen kokouksessa, että immuniteettihakemusta
olisi vaikea pitää salassa, koska sen totutusta poikkeava käyttäytyminen tulevassa APTI:n kokouksessa olisi omiaan herättämään
kilpailijoissa epäilyksiä immuniteettihakemuksen tekemisestä (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 415 perustelukappale).
Deltafina ei siis 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa maininnut missään vaiheessa aikovansa vapaaehtoisesti paljastaa immuniteettihakemuksensa.
Vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen Deltafina lähtökohtaisesti myönsi itsekin,
ettei se 14.3.2002 komission yksiköiden kanssa pidetyssä kokouksessa maininnut nimenomaisesti komissiolle aikovansa vapaaehtoisesti
paljastaa immuniteettihakemuksensa lähiaikoina pidettävässä APTI:n kokouksessa.
Mistään asiakirja-aineistoon liitetystä asiakirjasta ei käy ilmi, että Deltafina olisi missään muussakaan yhteydessä ilmoittanut
komissiolle ennakolta ja nimenomaisesti, että se aikoi antaa tällaisen vapaaehtoisen lausunnon.
Tässä yhteydessä ei voida hyväksyä etenkään sitä Deltafinan väitettä, jonka mukaan se olisi ilmoittanut paljastusaikeistaan
komissiolle 22.3.2002 eli noin kymmenen päivää ennen 4.4.2002 tapahtunutta paljastusta käydyssä asiasta vastaavan komission
virkamiehen ja Deltafinan edustajien puhelinkeskustelussa (ks. edellä 10 ja 91 kohta).
Deltafinan mukaan sen asianajajien puhelinkeskustelun sisällöstä yrityksen sisäiseen käyttöön laatimasta yhteenvedosta ilmenee,
että Deltafinan edustajat ovat puhelinkeskustelun aikana ”vihjanneet”, että APTI:n kokous pidettäisiin aivan lähiaikoina ja
ettei asiaa pystyttäisi enää pitämään salassa (”tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine”). On kuitenkin todettava,
ettei tällaista ”vihjausta” voida pitää nimenomaisena ja selvänä ennakkoilmoituksena siitä, että Deltafinan toimitusjohtaja
aikoi vapaaehtoisesti paljastaa immuniteettihakemuksen lähiaikoina pidettävässä APTI:n kokouksessa. Sen perusteella, että
asiasta vastaava komission virkamies vastasi tähän ”vihjaukseen” toteamalla, että ”asiasta oli keskusteltu riittävästi Brysselissä
ja että se oli tullut selväksi”, Deltafina ei voi pätevästi päätellä, että komissio olisi hyväksynyt Deltafinan aikomuksen
paljastaa vapaaehtoisesti immuniteettihakemuksensa. Tämän arvion vahvistaa samasta puhelinkeskustelusta komission sisäiseen
käyttöön laadittu yhteenveto, josta ainoastaan ilmenee, että mainittu puhelinkeskustelu samoin kuin immuniteettihankkeen salassapidon
mahdollisuudesta 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa käydyt keskustelut koskivat yksinomaan sitä, että muut kartellin jäsenet
saattaisivat lähiaikoina pidettävässä APTI:n kokouksessa oivaltaa Deltafinan tekevän yhteistyötä komission kanssa.
Lisäksi asiasta vastaava komission virkamies, joka oli itse osallistunut sekä 14.3.2002 pidettyyn kokoukseen että 22.3.2002
käytyyn puhelinkeskusteluun, vahvisti suullisessa käsittelyssä, ettei hänelle ollut milloinkaan muodostunut sellaista käsitystä,
että Deltafina aikoi vapaaehtoisesti paljastaa hakemuksensa lähiaikoina pidettävässä APTI:n kokouksessa, ja että jos komissio
olisi ymmärtänyt Deltafinan aikovan tehdä näin, se ei missään tapauksessa olisi hyväksynyt sitä, mikä toisekseen käy ilmi
riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleesta. Deltafinan mainitsemasta, saman virkamiehen 22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa
antamasta lausunnosta (ks. edellä 90 kohta) on todettava, ettei sekään tue Deltafinan väitettä. Toisin kuin Deltafina väittää,
lausunnosta ei nimittäin millään tavalla ilmene, että kyseinen virkamies olisi myöntänyt, että immuniteettihakemus pitäisi
paljastaa vapaaehtoisesti.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei Deltafina ole näyttänyt toteen ilmoittaneensa asianmukaisesti komissiolle
ennalta aikovansa paljastaa immuniteettihakemuksensa vapaaehtoisesti 4.4.2002 pidettävässä APTI:n kokouksessa. Koska komissio
ei ollut tietoinen Deltafinan aikomuksesta paljastaa asia vapaaehtoisesti, se ei myöskään ole voinut hyväksyä tai sallia sitä
ennalta. Näin ollen on hylättävä Deltafinan väite, jonka mukaan komissio olisi tiennyt sen aikovan paljastaa immuniteettihakemuksensa
4.4.2002 pidettävässä APTI:n kokouksessa.
Deltafina kuitenkin väittää vielä, että 4.4.2002 pidettyä APTI:n kokousta käsittelevät kaksi asiakirjaa, joihin Dimon Italia
viittasi 22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa osoittaakseen komissiolle Deltafinan paljastaneen immuniteettihakemuksensa, olivat
sisältyneet asiakirja-aineistoon jo Dimon Italian tiloissa tehdyistä komission tarkastuksista lähtien.
Tästä on todettava, että nämä kaksi asiakirjaa ovat pelkkiä käsinkirjoitettuja, sangen vaikeaselkoisia muistioita, joissa
tehdään selkoa 4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa annetuista lausunnoista mutta joista ei käy ilmi, kuka ne on laatinut.
Deltafina ei siis voi mitenkään moittia komissiota siitä, ettei tämä kyseisten muistioiden perusteella ymmärtänyt Deltafinan
toimitusjohtajan paljastaneen immuniteettihakemuksen 4.4.2002 pidetyssä APTI:n kokouksessa. Se, ettei komissio huomannut näiden
asian paljastumisen ilmaisevien asiakirjojen olemassaoloa, ei kuitenkaan missään tapauksessa kompensoi sitä, että Deltafina
jätti ilmoittamatta paljastumisesta komissiolle, eikä myöskään oikeuta Deltafinan yhteistyövelvoitetta rikkovaa käyttäytymistä.
–       Väitetty yhteisymmärrys asian paljastamisen väistämättömyydestä
Deltafina väittää päässeensä komission kanssa jonkinlaiseen sopimukseen 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa, jossa oli tarkoitus
määritellä yhteistyön ”pelisäännöt” eli siinä noudatettavat toimintatavat. Sopimuksen tuloksena komissio olisi myöntänyt,
että Deltafinan on edellä 86 kohdassa mainituista neljästä syystä mahdoton pitää immuniteettihakemuksensa salassa ja että
sen paljastuminen on näin ollen väistämätöntä. Tämän väistämättömyyden tunnustamisen vastineeksi Deltafina olisi suostunut
tiukempiin vaatimuksiin sitoutumalla toimittamaan mahdollisimman nopeasti todisteita komissiolle. Deltafina katsoo näin ollen
noudattaneensa yhteistyövelvoitettaan, koska se toimitti komissiolle tämän pyytämät lisätiedot.
Tästä on todettava, että vaikka Deltafinan väitettä pidettäisiinkin toteen näytettynä, tämä ei vaikuta siihen päätelmään,
jonka mukaan Deltafina rikkoi yhteistyövelvoitettaan, kun se ei ilmoittanut komissiolle paljastaneensa immuniteettihakemuksensa,
ja jonka mukaan komissiolla oli näin ollen oikeus olla myöntämättä sille lopullista immuniteettia (ks. edellä 149 kohta).
Vaikka komissio nimittäin olisikin 14.3.2002 pidetyssä kokouksessa myöntänyt, että Deltafinan oli edellä 86 kohdassa mainituista
syistä mahdoton pitää immuniteettihakemuksensa salassa – minkä komissio kiistää –, tämä seikka ei vaikuta mitenkään päätelmään,
jonka mukaan Deltafinan olisi kuulunut osoittaa käyttäytymisellään todellista yhteistyöhenkeä ilmoittamalla komissiolle välittömästi
siitä, että immuniteettihakemus oli paljastunut (ks. edellä 145–149 kohta).
Sama koskee tapausta, jossa Deltafinan olisi tosiasiallisesti ollut pakko paljastaa immuniteettihakemuksensa jostakin hallinnollisen
menettelyn aikana mainitsemastaan syystä, ja erityisesti tapausta, jossa se olisi tosiasiallisesti joutunut – kuten se nyt
väittää – niin ”pakottavaan” tilanteeseen, että asian ilmaiseminen olisi ollut välttämätöntä siitä täysin oikeutetusta syystä,
ettei se jättäisi noudattamatta sille vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan b alakohdassa asetettua velvoitetta lopettaa
rikkominen. Immuniteetin hakijana Deltafinan olisi kuitenkin joka tapauksessa pitänyt noudattaa edellä 123–134 kohdassa selitettyä
yhteistyövelvoitetta, jonka perusteella sen olisi kuulunut ilmoittaa asian paljastumisesta välittömästi komissiolle.
Vaikka nyt näytettäisiinkin toteen se Deltafinan esittämä seikka, jonka mukaan se olisi suostunut komission kanssa väitetysti
sovittuun ”toiseksi parhaaseen vaihtoehtoon” eli yrittänyt lievittää hakemuksensa paljastumisesta aiheutuvia kielteisiä vaikutuksia
toimittamalla komissiolle sen pyytämät tiedot, tämäkään ei voi vapauttaa Deltafinaa sen velvollisuudesta ilmoittaa välittömästi
komissiolle immuniteettihakemuksen paljastamisesta.
Siltä osin kuin Deltafina vetoaa Yhdysvalloissa ja unionin muissa jäsenvaltioissa toteutettuihin sakoista vapauttamista ja
sakkojen lieventämistä koskeviin ohjelmiin, riittää, kun todetaan, ettei niillä ole tässä yhteydessä mitään merkitystä, koska
Yhdysvaltojen oikeudessa omaksuttu kanta ei voi sitoa unionin oikeudessa hyväksyttyä kantaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
T‑191/98 ja T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II‑3275, 1407 kohta). Deltafinan
vuonna 2006 annettuun yhteistyötiedonantoon perustuvista väitteistä on riittävää todeta, ettei kyseinen tiedonanto ole sovellettavissa
tämän asian taustalla oleviin tosiseikkoihin (ks. vastaavasti asia C‑413/08 P, Lafarge v. komissio, tuomio 17.6.2010, 108
kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tietoisuus tutkinnasta ja tutkintaan kohdistuvien vaikutusten puuttuminen
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Deltafina väittää, että komissio on tehnyt ilmeisen tosiseikkoja koskevan virheen kieltäytyessään
myöntämästä Deltafinalle sakkoimmuniteettia, koska se on virheellisesti lähtenyt siitä perusolettamasta, etteivät muut kartellin
jäsenet olleet tietoisia Italian raakatupakkamarkkinoita koskevasta komission tutkinnasta. Myöskään tällä väitteellä ei voida
kyseenalaistaa edellä 149 kohdassa esitettyä päätelmää, jonka mukaan Deltafina rikkoi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11
kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta. Vaikka muiden kartellin jäsenten osoitettaisiinkin olleen tietoisia komission
tutkinnasta, tämä seikka ei suinkaan vapauttaisi Deltafinaa yhteistyövelvoitteesta, jonka perusteella sen olisi välittömästi
pitänyt ilmoittaa komissiolle immuniteettihakemuksen paljastamisesta edellä 137 ja 140 kohdassa kuvailluissa kahdessa yhteydessä.
Yhteistyövelvoitteen rikkomisen toteaminen on nimittäin täysin riippumatonta siitä, olivatko Deltafinan kilpailijat tietoisia
tutkinnasta vai eivät.
Kolmannessa kanneperusteessaan Deltafina väittää, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä ilmeisen arviointivirheen,
kun se katsoi immuniteettihakemuksen paljastamisen vaarantaneen tutkinnan. Tälläkään väitteellä ei voida kyseenalaista toteamusta,
jonka mukaan Deltafina rikkoi yhteistyövelvoitettaan. Vaikka oletettaisiinkin, että edellä mainituissa kahdessa yhteydessä
tapahtuneet paljastamiset eivät vaikuttanet haitallisesti tutkintaan – mitä ei ole näytetty toteen –, tällä seikalla ei voida
jälkeenpäin perustella sitä, että Deltafina jätti ilmoittamatta komissiolle paljastuksista, vaikka se – kuten edellä 146 ja
147 kohdasta ilmenee – keskusteltuaan asiasta nimenomaisesti komission kanssa tiesi, että immuniteettihakemuksen mahdollista
paljastumista pidettiin seikkana, joka on omiaan vaikuttamaan haitallisesti tutkintaan (ks. edellä 133 ja 134 kohta).
Lopuksi on hylättävä myös se ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitetty väite, jonka mukaan komissio olisi virheellisesti
jättänyt huomioimatta vuoden 2002 väitetiedoksiannon 8 kohdan a ja b alakohdan välisen eron. Toisin kuin Deltafina esittää,
kyseisestä tiedonannosta ei ensinnäkään mistään kohden ilmene, että yllätystarkastukset olisivat tarpeen ainoastaan vuoden
2002 väitetiedoksiannon 8 kohdan a alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa ja ettei komission sen b alakohdassa tarkoitetuissa
tapauksissa tarvitsisi välttämättä tehdä tällaisia tarkastuksia. Toiseksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka komission
tiedossa olisi jo aihetodisteita tai jopa suoria todisteita kilpailusääntöjen rikkomisesta esimerkiksi vuoden 2002 väitetiedoksiannon
8 kohdan b alakohdassa tarkoitetun immuniteettihakemuksen tapauksessa, se voi oikeutetusti arvioida tarpeelliseksi määrätä
lisätarkastuksia, joiden perusteella se voi paremmin määrittää rikkomisen, sen keston tai siihen osallistuneet yritykset (ks.
vastaavasti asia C‑94/00, Roquette frères, tuomio 22.10.2002, Kok., s. I-9011, 78 kohta).
Ensimmäiseen ja kolmanteen kanneperusteeseen liittyvät väitteet on siis hylättävä.
Edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, ettei komissio tehnyt virhettä, kun se kieltäytyi riidanalaisessa päätöksessä myöntämästä
Deltafinalle lopullista immuniteettia sillä perusteella, että tämä oli rikkonut vuoden 2002 väitetiedoksiannon 11 kohdan a
alakohdassa tarkoitettua yhteistyövelvoitetta.
e)     Väite, jossa Deltafina kieltää sopineensa tärkeimpien kilpailijoidensa kanssa hakemuksen esittämisessä noudatettavasta menettelystä
Toisessa kanneperusteessaan Deltafina väittää, että komissio on tehnyt riidanalaisessa päätöksessä arviointivirheen, koska
sen Deltafinan käyttäytymisestä alun perin muodostama väitetysti virheellinen käsitys, joka esitetään väitetiedoksiantoon
annetun lisäyksen 57 ja 60 kohdassa, on vaikuttanut riidanalaisessa päätöksessä esitettyihin päätelmiin.
Tästä on ensinnäkin todettava, ettei lisäyksen 57 ja 60 kohdassa sen paremmin kuin sen muissakaan kohdissa esitetyistä väitteistä
ilmene, että komissio olisi lähtenyt väitetiedoksiannossa siitä, että Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab ovat yhdessä sopineet,
kuinka immuniteettihakemusten esittämisessä meneteltäisiin. Deltafinan lainaamasta lisäyksen 57 kohtaan sisältyvästä virkkeestä
on puolestaan todettava, että se on puhtaasti hypoteettinen. Siinä lisäyksen 60 kohdassa olevassa virkkeessä, jossa komissio
luonnehtii Deltafinan käyttäytymistä ”vilpilliseksi”, ei suinkaan viitata saman asiakirjan 57 kohdassa esitettyyn päättelyyn
vaan vuoden 2002 yhteistyötiedonannosta johtuvien velvoitteiden rikkomiseen. Deltafinan väite perustuu siis lisäyksen virheelliseen
tulkintaan.
Toiseksi on huomautettava, että kun päätöksessä on kunnioitettu puolustautumisoikeuksia siten, ettei siinä syytetä asianomaisia
muista kuin niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, joista väitetiedoksiannossa on kyse, ja siinä otetaan huomioon vain sellaiset
tosiseikat, joiden osalta asianomaiset ovat voineet ilmaista kantansa, komissio voi päätöksessään muuttaa väitetiedoksiantoon
sisältyviä perusteluita (ks. vastaavasti asia T‑340/03, France Télécom v. komissio, tuomio 30.1.2007, Kok., s. II-107, 18
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä on todettava, ettei Deltafina tässä yhteydessä vetoa puolustautumisoikeuksiensa loukkaamiseen ja että se joka tapauksessa
myöntää itsekin kirjelmissään, että sen kyseisessä väitteessä tarkoittamia toteamuksia ei toisteta riidanalaisessa päätöksessä.
Deltafina ei myöskään selitä tarkemmin, missä kohden lisäyksessä esitetyt väitteet tekevät riidanalaisesta päätöksestä virheellisen.
Se tyytyy ainoastaan toteamaan, että riidanalaisessa päätöksessä on viitteitä näistä väitteistä ja että komission alun perin
saama virheellinen käsitys Deltafinan käyttäytymisestä näyttää vaikuttaneen riidanalaisessa päätöksessä esitettyihin päätelmiin.
Tältä osin on todettava, ettei riidanalaisessa päätöksessä ensinnäkään missään kohden mainita, että komission kieltäytyminen
myöntämästä Deltafinalle immuniteettia perustuisi lähtökohtaisesti siihen, että tämä on toiminut vilpillisesti sopimalla tärkeimpien
kilpailijoidensa kanssa siitä, kuinka suotuisaa kohtelua koskevan hakemuksen esittämisessä meneteltäisiin. Komission päätös
olla myöntämättä Deltafinalle immuniteettia perustuu päinvastoin toteamukseen siitä, että Deltafina jätti noudattamatta yhtä
vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdassa asetetuista edellytyksistä, koska se rikkoi mainitussa tiedonannossa tarkoitettua
yhteistyövelvoitettaan.
Riidanalaisen päätöksen pätevyyttä ei yleensäkään voida kyseenalaistaa pelkällä viittauksella väitetiedoksiantoon annetussa
lisäyksessä esitettyihin perusteluihin ja sellaisiin väitteisiin, joita ei toisteta riidanalaisessa päätöksessä, ellei samalla
näytetä toteen, miltä osin riidanalainen päätös on lainvastainen lähtökohdiltaan virheellisen päättelyn seurauksena. Deltafinan
esittämän kaltaisilla yleisluonteisilla väitteillä ei siis voida kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen pätevyyttä.
Näiden seikkojen perusteella myös tämä väite on hylättävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kolme ensimmäistä kanneperustetta on hylättävä kokonaisuudessaan.
B
Neljäs kanneperuste: luottamuksensuojan periaatteen, hyvän hallinnon periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
1.     Asianosaisten lausumat
Deltafina esittää neljännen kanneperusteensa yhteydessä kolme väitettä.
Ensinnäkin Deltafina väittää, että komission päätös poistaa sille myöntämänsä ehdollinen immuniteetti loukkasi luottamuksensuojan
periaatetta. Se viittaa tässä yhteydessä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 29 kohtaan.
Deltafina väittää, ettei komissiolla ollut oikeutta poistaa immuniteettia, koska se ei ollut ilmoittanut Deltafinalle ennakolta
ja selvästi, että immuniteettihakemuksen paljastamista APTI:n kokouksessa pidettäisiin yhteistyövelvoitteen rikkomisena. Vuoden
2002 yhteistyötiedonannossa ja siinä 6.3.2002 päivätyssä kirjeessä, jolla komissio myönsi Deltafinalle ehdollisen immuniteetin,
ei viitata sanallakaan velvollisuuteen pitää immuniteettihakemus salassa. Näissä olosuhteissa Deltafina ei voinut kohtuudella
olettaa, että se menettäisi immuniteetin, jos se paljastaisi tehneensä suotuisaa kohtelua koskevan hakemuksen. Deltafinan
mukaan asiasta vastaava virkamies myönsi itsekin 22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa, ettei hän tiennyt, onko immuniteettia hakeneella
yrityksellä tällainen salassapitovelvollisuus.
Lisäksi Deltafina väittää komission myöntäneen sille ehdollisen immuniteetin vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan b alakohdan
perusteella ja todenneen Deltafinan toimittamien todisteiden olevan sellaisia, että rikkominen voitiin todeta jo niiden perusteella
tarvitsematta tehdä tarkastuksia. Näin ollen Deltafina väittää, ettei se voinut mitenkään aavistaa menettävänsä immuniteetin
sillä perusteella, että sen katsottiin vaarantaneen komission kyvyn tehdä tarkastuksia.
Deltafina väittää myös ilmoittaneensa välittömästi komissiolle, että immuniteettihakemusta olisi vaikea pitää salassa, ja
suostuneensa komission sille asettamaan ”tiukempaan” velvoitteeseen (higher burden) toimittamalla komissiolle pitäviä lisätodisteita.
Se väittää komission muuttaneen yllättäen kantaansa ja päättäneen määrätä Deltafinalle ankarimman sakon vasta Dimon Italian
22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa antaman lausunnon jälkeen.
Toiseksi Deltafina väittää, että komission päätös poistaa sille myönnetty ehdollinen immuniteetti loukkasi myös hyvän hallinnon
periaatetta, koska komissio ei – vaikka Deltafina oli ennakolta ilmoittanut sille aikovansa paljastaa asian APTI:n kokouksessa
– selvästi varoittanut Deltafinaa siitä, että immuniteettihakemuksen paljastaminen johtaisi immuniteetin menettämiseen.
Kolmanneksi Deltafina väittää, että komission päätös poistaa sille myönnetty immuniteetti loukkasi myös suhteellisuusperiaatetta,
koska Deltafinalle määrätty sakko – joka oli suurin riidanalaisessa päätöksessä asetetuista sakoista eli 30 miljoonaa euroa
– oli nyt tarkasteltavan asian erityisolosuhteissa täysin kohtuuton.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Deltafinan ensimmäisestä väitteestä on ensinnäkin muistutettava, että luottamuksensuojan periaate kuuluu unionin perusperiaatteisiin
(ks. erityisesti asia 112/80, Dürbeck, tuomio 5.5.1981, Kok., s. 1095, 48 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus
vedota kyseiseen periaatteeseen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä. Yhteisön hallintoelimen on ensiksikin täytynyt
antaa asianomaiselle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka on antanut toimivaltainen ja luotettava taho.
Näiden vakuuttelujen on toiseksi oltava sellaisia, että ne saavat aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle
ne on osoitettu. Vakuuttelujen täytyy kolmanneksi olla sovellettavien normien mukaisia (ks. asia T-145/06, Omya v. komissio,
tuomio 4.2.2009, Kok., s. II-145, 117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös vastaavasti asia T-13/03, Nintendo ja Nintendo
of Europe v. komissio, tuomio 30.4.2009, Kok., s. II-947, 203 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tapauksessa ensimmäinen näistä oikeuskäytännössä määritellyistä ehdoista ei selvästikään täyty. Deltafina ei nimittäin
voi väittää saaneensa täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja siitä, että se saisi hallintomenettelyn päätteeksi
lopullisen immuniteetin.
Tästä on ensinnäkin huomautettava, että vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 19 kohdan mukaan – ja kuten edellä 117 kohdassa todettiin
– komissio arvioi mainitun tiedonannon 11 kohdassa asetettujen edellytysten täyttymistä vasta siinä vaiheessa, kun se tekee
lopullisen päätöksensä. Komissio ei siis ole mitenkään voinut lopullisen päätöksen tekemistä edeltävässä menettelyvaiheessa
antaa Deltafinalle täsmällisiä vakuutteluja siitä, että tämä saisi lopullisen immuniteetin (ks. vuoden 1996 yhteistyötiedonannosta
vastaavasti asia C‑511/06 P, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 9.7.2009, Kok., s. I-5843, 118 kohta).
Lisäksi on huomautettava, ettei komissiolla ole velvollisuutta erikseen tiedottaa immuniteetin hakijoille, että niiden on
noudatettava vuoden 2002 yhteistyötiedonannosta johtuvia velvoitteita ja etenkin yhteistyövelvoitetta, koska näiden velvoitteiden
laiminlyönnin seuraukset ilmaistaan selvästi itse tiedonannossa.
Mainitun tiedonannon 30 kohdasta nimittäin ilmenee, että jos jotakin tiedonannon edellytyksistä ei täytetä jossakin hallintomenettelyn
vaiheessa, seurauksena voi olla kyseisissä jaksoissa määrätyn suotuisan kohtelun menettäminen. Komissiolla ei siten ollut
velvollisuutta ilmoittaa erikseen Deltafinalle, mitä seurauksia sille koituisi vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan
a alakohdassa tarkoitetun yhteistyövelvoitteen rikkomisesta. Deltafina ei siten voi väittää, että komissio olisi tehnyt tässä
virheen.
Lisäksi on todettava, että komissio varoitti Deltafinaa nimenomaisesti siitä, että immuniteetti myönnettäisiin ainoastaan
kaikkien tiedonannon 11 kohdassa asetettujen edellytysten täyttyessä samanaikaisesti. Tämä varoitus ilmenee vuoden 2002 yhteistyötiedonannon
30 kohdasta, josta Deltafinan immuniteetin hakijana täytyi olla tietoinen, minkä lisäksi se esitetään nimenomaisesti vielä
Deltafinalle 6.3.2002 lähetetyssä päätöksessä, jolla komissio myönsi sille ehdollisen immuniteettiaseman (ks. edellä 7 kohta).
Päätöksen 6 perustelukappaleessa komissio ilmoittaa Deltafinalle nimenomaisesti, että ”[11 kohdan] a–c alakohdassa mainittujen
edellytysten noudattamatta jättäminen missä tahansa hallinnollisen menettelyn vaiheessa voi johtaa suotuisan kohtelun menettämiseen”.
Kuten edellä 149 ja 173 kohdassa katsottiin, komissio ei tehnyt virhettä todetessaan, ettei Deltafinan voitu katsoa osoittaneen
käyttäytymisellään todellista yhteistyöhenkeä ja että Deltafina näin ollen oli rikkonut vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11
kohdan a alakohdassa tarkoitettua yhteistyövelvoitetta.
Vaikka Deltafinalle aluksi myönnettiinkin ehdollinen immuniteetti, se jätti myöhemmin täyttämättä yhden vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa
lopullisen immuniteetin myöntämiselle asetetuista edellytyksistä. Kyseisen tiedonannon 30 kohdan mukaan tämän seurauksena
voi olla suotuisan kohtelun menettäminen. Deltafina ei siis voi väittää, että sille olisi syntynyt vuoden 2002 yhteistyötiedonannosta
perusteltu luottamus.
Deltafina ei voi vedota perustellun luottamuksen loukkaamiseen myöskään sen perusteella, että se suostui noudattamaan komission
sille asettamaa ”toiseksi parasta vaihtoehtoa” toimittamalla komissiolle lisätodisteita. Kuten edellä 167 kohdassa todettiin,
vaikka tämä väite pitäisikin paikkansa, se ei silti vapauttaisi Deltafinaa velvollisuudesta ilmoittaa komissiolle immuniteettihakemuksen
paljastumisesta. Koska Deltafina ei ilmoittanut näistä seikoista välittömästi komissiolle, sen todettiin menettelyn lopussa
jättäneen täyttämättä yhden vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa lopulliselle immuniteetille asetetuista edellytyksistä. Näin
ollen komissiolla oli oikeus ja jopa velvollisuus olla myöntämättä Deltafinalle lopullista immuniteettia.
Edellä 171 kohdasta ilmenee, ettei Deltafinalle voinut syntyä erityistä perusteltua luottamusta myöskään siitä, että ehdollisesta
immuniteetista seuraava menettelyllinen asema myönnettiin sille vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan b alakohdan eikä
sen a alakohdan perusteella.
Tästä seuraa, että väite luottamuksensuojan periaatteen loukkaamisesta on hylättävä.
Toisen väitteen mukaan ehdollisen immuniteetin poistaminen loukkasi hyvän hallinnon periaatetta, koska komissio ei maininnut
Deltafinalle selvästi, että hakemuksen paljastaminen saattaisi johtaa immuniteetin menettämiseen, vaikka Deltafina oli ilmoittanut
sille ennakolta aikovansa paljastaa asian APTI:n kokouksessa. Tämän väitteen voidaan heti todeta perustuvan virheellisiin
perusolettamiin, eikä hyvän hallinnon periaatteen merkityksellisyyttä tässä asiayhteydessä ole tarpeen arvioida. On ensinnäkin
jo todettu, että ennen 4.4.2002 pidettyä APTI:n kokousta komission ja Deltafinan välisissä tapaamisissa Deltafina ei koskaan
maininnut komissiolle aikovansa vapaaehtoisesti ja harkitusti paljastaa immuniteettihakemuksensa kyseisessä kokouksessa (ks.
edellä 152–160 kohta). Edellä 193 ja 194 kohdasta käy toiseksi myös ilmi, ettei komissiolla ollut velvollisuutta ilmoittaa
Deltafinalle mahdollisen yhteistyövelvoitteen rikkomisen seurauksista.
Tästä syystä hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista koskeva väite on hylättävä.
Suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevasta kolmannesta väitteestä on huomautettava, että suhteellisuusperiaatteen mukaan
yhteisön toimielinten toimenpiteillä ei saada ylittää rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti
tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen
toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin
päämääriin nähden (asia C-180/96, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio, tuomio 5.5.1998, Kok., s. I‑2265, 96 kohta ja asia
T-30/05, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 223 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Deltafina väittää, että nyt tarkasteltavan asian olosuhteissa komissio loukkasi tätä periaatetta kieltäytyessään myöntämästä
sille immuniteettia.
Tästä kysymyksestä on kuitenkin todettava, että sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan ohjelman toimintaperiaatteen
mukaan, sellaisena kuin sitä kuvaillaan edellä 103 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, lopullinen sakkoimmuniteetti, joka
on täydellinen poikkeus yrityksen yksilöllistä vastuuta kilpailusääntöjen rikkomisesta koskevaan periaatteeseen, on perusteltavissa
ainoastaan, jos yritys tekee tutkinnassa yhteistyötä ja helpottaa komission tehtävää, joka muodostuu unionin kilpailusääntöjen
rikkomisten toteamisesta ja niistä rankaisemisesta. Komissio siis myöntää lopullisen sakkoimmuniteetin ainoastaan, jos sen
vastineeksi tarjotaan todellista, kokonaisvaltaista ja nopeaa yhteistyötä. Hallinnollisen menettelyn päätteeksi myönnettävän
lopullisen immuniteetin edellytyksenä on siis vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yhteistyövelvoitteen
noudattaminen (ks. edellä 116 ja 117 kohta).
Tässä yhteydessä ei ole laisinkaan kohtuutonta vaatia, kuten vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 30 kohdassa, että jos jotakin
siinä asetetuista edellytyksistä ei täytetä jossakin hallintomenettelyn vaiheessa, seurauksena voi olla kyseisissä jaksoissa
määrätyn suotuisan kohtelun menettäminen. Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan ohjelman perusta ja tavoitteet
nimittäin vaarantuisivat, jos suotuisaa kohtelua pyytänyt yritys voisi jättää noudattamatta mainitussa tiedonannossa asetettuja
edellytyksiä ja etenkin yhteistyövelvoitetta ilman uhkaa tällaisen kohtelun menettämisestä.
Koska edellä jo todettiin, ettei komissio tässä tapauksessa tehnyt virhettä, kun se totesi Deltafinan rikkoneen vuoden 2002
yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetettua yhteistyövelvoitetta, Deltafina ei voi väittää, että komissio olisi
loukannut suhteellisuusperiaatetta kieltäytyessään myöntämästä sille hallinnollisen menettelyn päätteeksi lopullista immuniteettia.
Väite, jossa vedotaan sakon kohtuuttomuuteen nyt tarkasteltavan asian olosuhteissa, liittyy Deltafinan viidenteen ja seitsemänteen
kanneperusteeseen. Tätä väitettä on siis arvioitava tutkittaessa kyseisiä kanneperusteita.
Edellä esitetyistä syistä neljäs kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
II
Toissijaiset kanneperusteet
A
Viides kanneperuste: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sakon laskentapohjan kohtuuttomuuden perusteella sekä perustelujen
puuttuminen
Deltafina esittää viidennen, kolmeen osaan jakautuvan kanneperusteensa yhteydessä useita väitteitä, joilla se pyrkii osoittamaan,
että komission vahvistama sakon perusmäärä 25 miljoonaa euroa on selvästi liian suuri ja suhteeton rikkomisen vakavuuteen
nähden. Deltafina vaatii unionin yleistä tuomioistuinta vahvistamaan sakon määrän uudelleen.
Ensiksi on todettava, että Deltafina riitauttaa muodollisesti sakon ”perusmäärän”, joka suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan
neljännen alakohdan mukaan saadaan laskemalla yhteen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella vahvistetut määrät. Sen argumentaatiosta
ilmenee kuitenkin, että riitautettu sakon määrä on se, joka on vahvistettu rikkomisen vakavuuden perusteella, joten tämän
kanneperusteen yhteydessä kyseessä oleva määrä on sakon laskentapohja (ks. vastaavasti asia T-161/05, Hoechst v. komissio,
tuomio 30.9.2009, Kok., s. II-3555, 107 kohta).
1.     Yleistä
Alustavasti on palautettava mieliin yleiset periaatteet, jotka koskevat sakkojen määrän määrittämistä ja erityisesti rikkomisen
vakavuuden arviointia sekä suhteellisuusperiaatteen soveltamista sakoissa.
EY 81 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa todetaan nimenomaisesti yhteismarkkinoille soveltumattomiksi sellaiset sopimukset
ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja
tai joilla rajoitetaan tai valvotaan tuotantoa tai markkinoita. Tämäntyyppisiä rikkomisia on etenkin silloin, kun kysymys
on horisontaalisista kartelleista, pidetty oikeuskäytännössä erittäin vakavina, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla
vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin (asia T-141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-347,
675 kohta), tai kilpailusääntöjen selvinä rikkomisina (asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-1063,
109 kohta ja asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1129, 303 kohta).
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa säädetään, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista määrättävän sakon suuruutta
vahvistettaessa rikkomisen vakavuuden lisäksi on otettava huomioon sen kesto.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuoikeuden rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten
erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista
arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (edellä 127 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk
Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 241 kohta; asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok.,
s. I-7415, 54 kohta ja edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 91 kohta).
Komissio on antanut suuntaviivat sakkojen vahvistamisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta tekemiensä päätösten avoimuuden ja
objektiivisuuden varmistamiseksi (suuntaviivojen ensimmäinen kohta).
Suuntaviivat ovat väline, jolla pyritään täsmentämään ylemmäntasoista oikeutta noudattaen perusteet, joita komissio aikoo
soveltaa käyttäessään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaansa sakkojen vahvistamisessa. Suuntaviivat
eivät ole sakkojen määräämisestä tehdyn päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 1/2003,
vaan niissä määritetään yleisellä ja abstraktilla tasolla menetelmä, johon komissio on sitoutunut, kun se vahvistaa kyseisellä
päätöksellä määrättyjen sakkojen suuruuden, ja varmistetaan täten yritysten oikeusvarmuus (edellä 127 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 209–213 kohta ja yhdistetyt asiat T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen
Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 219 ja 223 kohta).
Vaikkei suuntaviivoja voidakaan siten pitää oikeussääntöinä, joita hallinto on joka tapauksessa velvollinen noudattamaan,
niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksissa
vain perusteet esittämällä (ks. vastaavasti edellä 127 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio,
tuomion 209 ja 210 kohta ja asia C-397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio
18.5.2006, Kok., s. I-4429, 91 kohta).
Se, että komissio on itse rajoittanut harkintavaltaansa antamalla kyseiset suuntaviivat, ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen
kanssa, että komissiolla on edelleen huomattava liikkumavara harkintavallan suhteen (ks. vastaavasti asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke
v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 246, 274 ja 275 kohta). Se, että komissio on täsmentänyt suuntaviivoissa näkemyksensä
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei näet estä sitä, että se arvioi kyseistä kriteeriä kokonaisvaltaisesti
kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa
(edellä 217 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 237 kohta).
Suuntaviivoissa vahvistetun menetelmän mukaan komissio ottaa asianomaisille yrityksille määrättävien sakkojen määrän laskemisessa
lähtökohdaksi summan, joka määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen ”luontaisen” vakavuuden perusteella. Mainitun vakavuuden
arvioimisessa on otettava huomioon rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoille, jos se on mitattavissa, ja asian
kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta).
Tässä yhteydessä rikkomiset on luokiteltu kolmeen ryhmään eli ”vakavaa vähäisempiin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen
määrä on 1 000–1 000 000 euroa, ”vakaviin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on 1–20 miljoonaa euroa, ja ”erittäin
vakaviin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on yli 20 miljoonaa euroa (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen
alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta). Komissio täsmentää erittäin vakavien rikkomisten osalta, että kysymyksessä
ovat pääasiassa horisontaaliset rajoitukset, kuten hintakartellit tai markkinoiden jakaminen horisontaalisin rajoituksin,
tai muut menettelyt, jotka vaikuttavat sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan, kuten muiden sulkeminen pois kansallisilta
markkinoilta tai monopolia vastaavassa asemassa toimivien yritysten määräävän aseman väärinkäyttö (1 kohdan A alakohdan toisen
alakohdan kolmas luetelmakohta).
On lisäksi huomattava, että edellä 220 kohdassa mainituilla kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevilla
kolmella seikalla ei ole samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen
merkitys erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomisia luonnehditaan ”erittäin vakaviksi” (edellä 109 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 101 kohta ja yhdistetyt asiat T-456/05 ja T-457/05, Gütermann ja
Zwicky v. komissio, tuomio 28.4.2010, 137 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Todellinen vaikutus markkinoihin ja maantieteellisten markkinoiden laajuus eivät sitä vastoin ole välttämättömiä seikkoja
rikkomisen luokittelemiseksi erittäin vakavaksi sellaisten horisontaalisten kartellien tapauksessa, joissa on kyse etenkin,
kuten nyt käsiteltävässä asiassa, hintojen vahvistamisesta. Vaikka nämä kaksi kriteeriä ovat seikkoja, jotka on otettava huomioon
rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi, kyse on kuitenkin vain kriteereistä muiden kriteerien joukossa vakavuuden arvioimiseksi
kokonaisvaltaisesti (ks. vastaavasti edellä 215 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 74 ja 81
kohta; edellä 217 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 240 ja 311
kohta ja asia T-73/04, Carbone-Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2661, 91 kohta).
Myös tätä nykyä hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suuntaviivoista ilmenee, että horisontaalisia kartelleja, joissa
on kyse, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, etenkin hintojen vahvistamisesta, voidaan pelkän luonteensa perusteella pitää ”erittäin
vakavina” rikkomisina ilman, että komission olisi osoitettava rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin (edellä 215 kohdassa
mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, 75 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat T-49/02–T-51/02,
Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomio 27.7.2005, Kok., s. II-3033, 178 kohta ja asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio,
tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 150 kohta) ja ilman, että asianomaisten maantieteellisten markkinoiden pienuus estäisi
tällaista luokittelua (ks. vastaavasti edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion
103 kohta ja edellä 223 kohdassa mainittu asia Carbone-Lorraine v. komissio, tuomion 91 kohta).
Tämän johtopäätöksen vahvistaa se, että vaikka vakavien rikkomusten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutukset markkinoihin
ja vaikutukset suureen osaan yhteismarkkinoista, erittäin vakavien rikkomusten osalta ei sitä vastoin esitetä mitään vaatimusta
todellisesta vaikutuksesta markkinoihin eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä alueella (edellä
222 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 137 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 224
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomion 178 kohta ja edellä 224 kohdassa mainittu
asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 150 kohta).
Lisäksi nämä rikkomisen vakavuuden arviointia koskevat kolme seikkaa ovat siinä mielessä toisistaan riippuvaisia, että kilpailusääntöjen
rikkomisen erityinen vakavuus jonkin perusteen perusteella saattaa korvata kilpailusääntöjen rikkomisen muilta osin vähäisemmän
vakavuuden (edellä 217 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 241 kohta).
Erityisesti nyt käsiteltävän asian osalta riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio on määrittänyt eri adressaateille
määrätyn sakon määrän sellaisen yleisen menetelmän perusteella, jonka se on vahvistanut suuntaviivoissa, ja että näin on siitä
huolimatta, ettei se ole maininnut suuntaviivoja nimenomaisesti kyseisessä päätöksessä.
Koska Deltafina vetoaa tässä kanneperusteessa suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen, on myös aiheellista muistuttaa, että
– kuten edellä 203 kohdassa jo todettiin – tämän periaatteen mukaan toimielinten toimenpiteillä ei saada ylittää niitä rajoja,
jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa.
Menettelyissä, jotka komissio on pannut vireille määrätäkseen seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisista, kyseisen periaatteen
soveltaminen merkitsee sitä, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoiteltuihin päämääriin nähden eli kyseisten sääntöjen
noudattamiseen nähden ja että yritykselle kilpailua koskevan rikkomisen perusteella määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa
suhteessa rikkomiseen nähden, kun tätä arvioidaan kokonaisuutena ottamalla huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus (ks. vastaavasti
edellä 203 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, tuomion 223 ja 224 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Suhteellisuusperiaate merkitsee erityisesti sitä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi
huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tässä tapauksessa sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti
perustellulla tavalla (asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 226–228 kohta ja asia
T-446/05, Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomio 28.4.2010, 171 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
2.     Viidennen kanneperusteen ensimmäinen osa: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen markkinoiden pienen koon ja Deltafinan vaatimattoman
liikevaihdon perusteella
a)     Asianosaisten lausumat
Deltafina väittää sakon laskentapohjaa suhteettomaksi, koska se vastaa 37,1:tä prosenttia Deltafinan kyseisillä markkinoilla
suorittamien vuosittaisten ostojen kokonaisarvosta, joka on 67,3 miljoonaa euroa, 52,2:ta prosenttia Deltafinan Italiassa
jalostetun tupakan myynnin kokonaisarvosta, joka on 47,9 miljoonaa euroa, ja 82,5:tä prosenttia Deltafinan raakatupakan tai
ensijalostetun tupakan ostojen määrästä, joka on 30,2 miljoonaa euroa. Näistä luvuista ensimmäinen ja kolmas ovat erityisen
merkityksellisiä, sillä rikkominen koskee nimenomaan ostoihin liittyviä yhdenmukaistettuja menettelytapoja. Lisäksi Deltafina
huomauttaa, että sakon laskentapohja ylitti yritykselle ajanjaksolla 1996–2002 kertyneen kokonaisvoiton, joka verojen jälkeen
oli 23,5 miljoonaa euroa. Deltafinan mukaan näiden lukujen vertailu muiden kartellin jäsenten lukuihin osoittaa, että komission
tässä tapauksessa vahvistama laskentapohja on kohtuuttoman suuri.
Komissio vaatii, että Deltafinan väitteet hylätään.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin on todettava väitteestä, joka koskee sakon suhteettomuutta asianomaisilla markkinoilla tehtyjen ostojen kokonaisarvoon
nähden, ettei asetuksesta N:o 1/2003 eikä suuntaviivoista ilmene, että sakkojen määrä on vahvistettava suoraan vaikutuksen
kohteena olleiden markkinoiden koon perustella, koska kyseinen tekijä ei ole pakollinen vaan vain yksi merkityksellisistä
tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta (asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 132
kohta ja edellä 215 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, 55 kohta). Kyseiset säännökset
eivät siis sellaisinaan edellytä komission ottavan huomioon tuotemarkkinoiden pientä kokoa (ks. vastaavasti asia T-322/01,
Roquette Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 148 kohta).
Kuten edellä 215 kohdassa kuitenkin korostetaan, oikeuskäytännön mukaan komission on rikkomisen vakavuutta arvioidessaan otettava
huomioon monia tekijöitä, joiden luonne ja merkitys vaihtelevat kyseessä olevan rikkomistyypin ja asianomaisen rikkomisen
erityisolosuhteiden mukaan. Ei voida sulkea pois, että näihin tekijöihin, jotka osoittavat rikkomisen vakavuutta, voi kuulua
tapauksen mukaan merkityksellisten tuotemarkkinoiden koko (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym.
v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 120 kohta ja edellä 222 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 267 kohta).
Vaikka markkinoiden koko voi olla seikka, joka on otettava huomioon rikkomisen vakavuutta todettaessa, sen merkitys siis vaihtelee
asianomaisen rikkomistyypin ja asianomaisen rikkomisen erityisolosuhteiden mukaan.
Nyt käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin rikkomistyypistä todettava, että kyseisellä kartellilla pyrittiin muun muassa vahvistamaan
yhdessä jalostajien maksamat hinnat raakatupakasta sekä jakamaan raakatupakan toimittajat ja määrät. Tällaiset menettelytavat
ovat suuntaviivoissa tarkoitettuja ”hintakartellin” tyyppisiä horisontaalisia rajoituksia ja laadultaan siis ”erittäin vakavia”
rikkomisia. Suuntaviivoissa määrätään tämäntyyppisille kartelleille, jotka luokitellaan oikeuskäytännössä kilpailusääntöjen
selviksi rikkomisiksi tai erittäin vakaviksi rikkomisiksi, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan
kilpailun olennaisiin parametreihin (ks. edellä 213 kohta), seuraamuksesta, jonka laskentapohjan vähimmäismäärä on yli 20
miljoonaa euroa.
Toiseksi asianomaisen rikkomisen erityisolosuhteista on todettava, ettei relevanttien markkinoiden koko ollut millään tavalla
merkityksetön, koska riidanalaisen päätöksen 366 perustelukappaleesta ilmenee, että raakatupakan tuotanto Italiassa vastasi
38:aa prosenttia unionin kiintiötuotannosta. Lisäksi riidanalaisen päätöksen alaviitteestä 290 ilmenee, että koska kartelli
koski myös ostoja ”kolmansilta pakkaajilta” – eli välittäjiltä, jotka ostavat itse raakatupakkaa tuottajilta ja suorittavat
tupakan ensimmäisen käsittelyn –, se koski ostoja, joiden arvo ylitti pelkän Italiassa tuotetun raakatupakan ostojen arvon.
Deltafina ei siis voi väittää, että sen sakko on suhteeton asianomaisilla markkinoilla suoritettujen ostojen kokonaisarvoon
nähden.
Toiseksi väitteestä, jonka mukaan sakko on suhteeton Deltafinan asianomaisilla markkinoilla suorittamien ostojen arvoon, sille
tuotantoketjun loppupään markkinoilla kertyneeseen liikevaihtoon ja sen ajanjaksolla 1996–2002 saamaan kokonaisvoittoon nähden,
on ensinnäkin huomautettava, ettei sovellettava oikeus sisällä yleisesti sovellettavaa periaatetta, jonka mukaan seuraamuksen
olisi oltava oikeassa suhteessa yritykselle asianomaisilla markkinoilla kertyneeseen liikevaihtoon (ks. edellä 222 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 277 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), tuotantoketjun
loppupään markkinoilla kertyneeseen liikevaihtoon ja kartellin kestoaikana tuotettuun voittoon nähden.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sakon suuruuden määrittämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto,
joka osoittaa – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta, kuin se osa
liikevaihdosta, joka kertyy kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä ja joka on näin ollen omiaan
osoittamaan rikkomisen laajuutta. Kummallekaan näistä luvuista ei pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna
muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja sakon asianmukaisen määrän vahvistaminen ei näin ollen voi olla pelkän
kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos. Näin on erityisesti silloin, kun kyseiset tavarat muodostavat ainoastaan
vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta (edellä 233 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio,
tuomion 121 kohta; edellä 127 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 243 kohta ja yhdistetyt
asiat C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I‑7191,
114 kohta).
On kuitenkin todettava, kuten edellä 34 kohdasta ilmenee, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä vahvistanut sakon määrän
kullakin yrityksellä niillä markkinoilla, joilla rikkominen on tapahtunut, olleen, kyseisen tuotteen ostoina ilmaistun markkinaosuuden
mukaan. Ostojen arvo asianomaisilla markkinoilla on siis ollut se kriteeri, joka on otettu huomioon määritettäessä sakon määrää
käsiteltävässä asiassa.
Lisäksi on muistettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa asetettu 10 prosentin enimmäismäärä lasketaan asianomaisen
yrityksen kokonaisliikevaihdosta ja että enimmäismäärää sovelletaan ainoastaan sakon lopulliseen määrään. Tässä tapauksessa
riidanalaisen päätöksen 374 ja 401 perustelukappaleesta ilmenee, että todettuaan Deltafinan emoyhtiön Universalin käyttäneen
tytäryhtiössä ratkaisevaa vaikutusvaltaa komissio otti sakon määrittämisessä huomioon Universalin liikevaihdon sen varmistamiseksi,
että sakolla on riittävä varoittava vaikutus. Riidanalaisen päätöksen 374 perustelukappaleessa mainituista tiedoista – joiden
paikkansapitävyyttä Deltafina ei kiistä – kuitenkin ilmenee, että Deltafinalle ja Universalille määrätty sakko on alle 2 prosenttia
Universalin kokonaisliikevaihdosta ja siten merkittävästi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua enimmäismäärää
alempi. Näin ollen Deltafina ei voi väittää, että komission vahvistama laskentapohja olisi sen kokoon nähden suhteeton (ks.
vastaavasti edellä 232 kohdassa tarkoitettu asia Dalmine v. komissio, tuomion 146 kohta ja edellä 203 kohdassa tarkoitettu
asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 229 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että sikäli kuin lopullisen sakon määrä ei ylitä 10:tä prosenttia asianomaisen yrityksen
kokonaisliikevaihdosta kilpailusääntöjen rikkomisen viimeisenä vuonna, sitä ei voida pitää suhteettomana pelkästään sillä
perusteella, että se ylittää kyseisiltä markkinoilta saadun liikevaihdon (ks. vastaavasti asia T-224/00, Archer Daniels Midland
ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 200 kohta). Sama koskee tuotantoketjun
loppupään markkinoilta kertynyttä liikevaihtoa. Tässä tapauksessa on kuitenkin todettava, että Deltafinalle määrätyn sakon
suhteettomaksi väitetty laskentapohja ei ylitä sille asianomaisilta markkinoilta kertynyttä liikevaihtoa eikä myöskään tuotantoketjun
loppupään markkinoilta kertynyttä liikevaihtoa. Jopa sakon lopullinen määrä on näitä liikevaihtoja pienempi.
Kun vielä ajatellaan, että rikkominen oli laadultaan erittäin vakava, sakon määrän vahvistaminen 52,2 prosenttiin Italiassa
jalostetun tupakan myynnin arvosta ja 82,5 prosenttiin raakatupakan tai ensijalostetun tupakan ostoista sekä se, että sakko
ylitti Universal-konsernin italialaiselle tytäryhtiölle Deltafinalle vuosina 1996–2002 kertyneen kokonaisvoiton verojen jälkeen,
ei ole niin kohtuutonta, että sakosta tulee suhteettoman suuri.
Deltafinan viittauksista komission aiempiin päätöksiin on huomautettava, että komission päätöskäytäntö ei sinällään kuulu
kilpailuoikeuden alalla sakkoihin sovellettaviin oikeussääntöihin, koska kyseiset oikeussäännöt on määritelty yksinomaan asetuksessa
N:o 1/2003, sellaisena kuin sitä sovelletaan suuntaviivojen valossa, ja että komissiolla on sakkojen suuruuden määrittämisessä
laaja harkintavalta eivätkä sitä sido sen aikaisemmat arvioinnit (ks. vastaavasti asia C-510/06 P, Archer Daniels Midland
v. komissio, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I-1843, 82 kohta ja edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank
ym. v. komissio, tuomion 123 kohta). Tästä seuraa, ettei Deltafinan komission aikaisemmasta päätöskäytännöstä esittämiä väitteitä
voida hyväksyä.
Edellä esitetyn perusteella viidennen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
3.     Viidennen kanneperusteen toinen osa: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen maantieteellisten markkinoiden pienuuden perusteella
a)     Asianosaisten lausumat
Deltafina väittää myös, että komissio jätti huomioimatta rikkomisessa kyseessä olleiden maantieteellisten markkinoiden pienuuden,
sillä nämä markkinat rajoittuvat Italiaan, tarkemmin sanottuna ainoastaan Italian neljälle alueelle (joille 87,5 prosenttia
Italian tuotannosta on keskittynyt). Komissio on kuitenkin useissa aiemmissa tapauksissa katsonut, että jos markkinat, joilla
rikkominen on tapahtunut, ovat vain pieni osa yhtenäismarkkinoita, kyseistä rikkomista on pidettävä vain ”vakavana” eikä ”erittäin
vakavana”.
Komissio vaatii, että Deltafinan väitteet hylätään.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan maantieteellisten markkinoiden laajuus ei myöskään ole sillä tavoin itsenäinen peruste,
että ainoastaan suurinta osaa jäsenvaltioista koskevia kilpailusääntöjen rikkomisia voitaisiin luonnehtia ”erittäin vakaviksi”.
Perustamissopimuksen, asetuksen N:o 17, suuntaviivojen sen enempää kuin oikeuskäytännönkään perusteella ei voida katsoa, että
ainoastaan maantieteellisesti erittäin laajoja rajoituksia voitaisiin pitää tällaisina (ks. vastaavasti asia T-241/01, Scandinavian
Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005, Kok., s. II-2917, 87 kohta ja edellä 217 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat
Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 311 kohta).
Lisäksi sopimukset tai yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla pyritään muun muassa – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – vahvistamaan
ostohinnat ja jakamaan ostetut määrät, voidaan pelkän luonteensa perusteella katsoa hyvin vakavaksi rikkomiseksi tarvitsematta
luonnehtia tällaisia menettelytapoja erityisellä maantieteellisellä ulottuvuudella (ks. tältä osin edellä 222–225 kohdassa
mainittu oikeuskäytäntö).
Näin ollen kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden koko ei lähtökohtaisesti estä luonnehtimasta käsiteltävässä asiassa
todettua rikkomista ”erittäin vakavaksi”, vaikka oletetaan, että nämä markkinat ovat pienet.
Ylimääräisenä seikkana on huomautettava, että vaikka on selvää, että raakatupakan tuotanto oli keskittynyt Italian tietyille
alueille, on kuitenkin todettava, että kartelli koski raakatupakan ostomarkkinoita eikä tuotantomarkkinoita, joten sen soveltamisala
ei kattanut pelkästään kyseisiä alueita, vaan siihen kuului koko Italian alue. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltion
alue muodostaa kuitenkin merkittävän osuuden yhteismarkkinoista (ks. vastaavasti asia 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 28 kohta ja edellä 224 kohdassa mainittu asia Groupe Danone
v. komissio, tuomion 150 kohta).
Näin ollen on todettava, ettei 25 miljoonan euron laskentapohja tässä tapauksessa ole suhteeton asianomaisten maantieteellisten
markkinoiden kokoon nähden.
Viittauksista komission aiempiin päätöksiin on todettava, että edellä 244 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei
Deltafinan väitteitä komission aiemmasta päätöskäytännöstä voida hyväksyä.
Edellä esitetyn perusteella viidennen kanneperusteen toinen osa on siis hylättävä.
4.     Viidennen kanneperusteen kolmas osa: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sillä perusteella, ettei rikkomisella ollut todellista
vaikutusta markkinoihin, sekä perustelujen puuttuminen
a)     Asianosaisten lausumat
Deltafinan mukaan sakon perusmäärä on selvästi suhteeton, koska rikkomisella ei ollut vaikutusta asianomaisiin markkinoihin
tai sen vaikutus oli ainoastaan rajallinen. Deltafina moittii, ettei komissio ottanut huomioon sitä käytettävissään olleista
tiedoista ilmennyttä seikkaa, ettei kyseisillä raakatupakan ostohintojen vahvistamiseen liittyneillä menettelytavoilla ollut
todellista vaikutusta raakatupakan markkinoihin. Deltafinan mukaan komissio myöntää itsekin riidanalaisessa päätöksessä, etteivät
raakatupakan hinnat Italiassa suinkaan laskeneet vaan päinvastoin nousivat 53,5 prosenttia vuosina 1990–2000, kun muiden maataloustuotteiden
hinnat nousivat samalla aikavälillä ainoastaan 15,9 prosenttia. Italiassa määrällisesti eniten tuotettujen raakatupakkalajien
(Bright ja Burley) hinnat nousivat unionin jäsenvaltioista voimakkaimmin juuri Italiassa vuosina 1993–2000. Tästä komission
olisi pitänyt päätellä, että menettelytavat, joista seuraamukset määrättiin ja joiden tarkoituksena oli rajoittaa raakatupakan
hintojen nousua Italiassa tai estää se, olivat jääneet tehottomiksi. Nämä riidanalaisessa päätöksessä nimenomaiset mainitut
tiedot olisi kuulunut ottaa huomioon rikkomisen vakavuutta arvioitaessa, ja komission olisi niiden perusteella pitänyt päätyä
vahvistamaan sakolle alempi laskentapohja.
Toisin kuin komissio ensimmäistä kertaa vastineessaan väittää, Deltafinan mukaan rikkomisen vaikutus markkinoihin oli tässä
tapauksessa selvästi mitattavissa. Deltafina katsoo, että tietoja, jotka komission mukaan olisi tarvittu vaikutuksen mittaamiseksi,
ei ollut suinkaan mahdoton hankkia ja että tällaiset arvioinnit ovat yleensäkin hyvin tavanomaisia tehtäessä kartelleja koskevia
päätöksiä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla olisi siten ollut velvollisuus vertailla rikkomisen aiheuttamaa
tilannetta ilman rikkomista vallinneeseen tilanteeseen. Koska riidanalaisessa päätöksessä ei myöskään missään kohden mainita,
mistä syistä komissio päätteli, ettei rikkominen ollut mitattavissa, myös päätöksen perusteluja on pidettävä tältä osin puutteellisina.
Deltafina väittää, että vaikka rikkomisen vaikutusta markkinoihin ei tässä tapauksessa tosiasiallisesti olisikaan voitu mitata
– mikä siis ei pidä paikkaansa –, komission olisi pitänyt siitä huolimatta todeta, ettei rikkomisella ollut todellista vaikutusta
markkinoihin. Sen perusteella, että vaikutusta on mahdoton mitata, ei nimittäin voida olettaa tällaisen vaikutuksen olevan
olemassa.
Deltafina täsmentää vastauksessaan, ettei sen kanneperusteessa pyritä riitauttamaan rikkomisen luokittelemista ”erittäin vakavaksi”
vaan laskentapohjan korottaminen rikkomisesta aiheutuneen markkinavaikutuksen perusteella.
Näin ollen Deltafina vaatii, että sakkoa alennetaan asianmukaisesti sen perusteella, ettei komissio ottanut sakon laskentapohjaa
vahvistaessaan huomioon, että rikkomisella ei ollut vaikutusta markkinoihin, tai toissijaisesti, että sen vaikutus oli ainoastaan
vähäinen.
Komissio vaatii, että Deltafinan väitteet hylätään.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että suuntaviivoissa mainituista kolmesta rikkomisen vakavuuden arvioimista koskevasta kriteeristä
(ks. edellä 220 kohta) juuri rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys erittäin vakavien rikkomisten luonnehtimisessa.
Sopimukset tai yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla vahvistetaan hintoja tai jaetaan markkinoita, voidaan siten pelkästään
oman laatunsa perusteella katsoa ”erittäin vakaviksi” tarvitsematta luonnehtia tällaisia menettelyjä nimenomaisella todellisella
vaikutuksella markkinoihin (ks. tältä osin edellä 222–225 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Kuten edellä 235 kohdassa todetaan, käsiteltävässä asiassa on tässä tapauksessa todettava, että kyseisellä kartellilla pyrittiin
muun muassa vahvistamaan yhdessä jalostajien maksamat hinnat raakatupakasta, jakamaan raakatupakan toimittajat ja määrät sekä
vaihtamaan tietoja. Tällaiset käytännöt ovat suuntaviivoissa tarkoitettuja hintakartellin tyyppisiä horisontaalisia rajoituksia
ja näin ollen luonteeltaan erittäin vakavia.
Tästä seuraa, että komissio on tässä tapauksessa voinut perustellusti luokitella kartellin erittäin vakavaksi kilpailusääntöjen
rikkomiseksi, eikä sillä ole ollut velvollisuutta osoittaa kartellin konkreettisia vaikutuksia markkinoihin (ks. vastaavasti
edellä 215 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, 76 kohta ja edellä 109 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 103 kohta).
Lisäksi riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että vaikka komissio on kyseisen päätöksen 365 perustelukappaleessa lähtenyt
suuntaviivojen sanamuodon mukaisesti siitä, että sen on rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi otettava huomioon mainittujen
suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisessä alakohdassa mainitut kolme seikkaa (ks. edellä 220 kohta), se ei ole kuitenkaan
tämän jälkeen perustanut arviointiaan rikkomisen vakavuudesta rikkomisen todelliseen vaikutukseen markkinoihin.
Rikkomisen vakavuuden arviointia koskevassa riidanalaisen päätöksen osassa (365–369 perustelukappale) ei itse asiassa missään
kohden viitata tähän arviointiperusteeseen. Komissio esittää erityisesti riidanalaisen päätöksen 368 perustelukappaleessa
yleisiä huomioita ostoja koskevien kartellien kyvystä – mikä on samalla tavalla ominaista ”myyntikartelleille” – vaikuttaa
kilpailuun ja viittaa siihen riidanalaisen päätöksen osaan, jossa arvioidaan jalostajien välisten sopimusten vähäistä vaikutusta
kilpailuun. Tämän jälkeen se toteaa, että kyky muuttaa kilpailua on sitäkin merkityksellisempi nyt käsiteltävässä asiassa
kyseessä olevan kaltaisen tuotteen kohdalla. Näitä komission huomioita ei kuitenkaan voida tulkita arvioksi rikkomisen konkreettisista
vaikutuksista markkinoihin, vaan ne ovat pikemminkin näkemyksiä ostokartellin kyvystä vääristää kilpailua nyt tarkasteltavassa
asiassa.
Deltafinan kanneperusteen tässä osassa esitetyillä väitteillä ei siis voida kyseenalaistaa rikkomisen luokittelemista erittäin
vakavaksi.
Lisäksi on mainittava, että Deltafina tarkentaa vastauksessaan kanneperusteen tässä osassa esitettyjen väitteiden sisältöä
ja selittää, ettei se kiistä rikkomisen luokittelemista erittäin vakavaksi vaan moittii komission vahvistamaa sakon laskentapohjaa
suhteettomaksi, koska rikkomisella ei ollut todellista vaikutusta markkinoihin.
Tältä osin on todettava, että unionin järjestelmästä, joka koskee seuraamusten määräämistä kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella
– sellaisena kuin kyseinen järjestelmä on pantu täytäntöön asetuksella N:o 1/2003 ja sellaisena kuin sitä on oikeuskäytännössä
tulkittu –, ilmenee, että kartellien perusteella on luonnostaan määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen
vaikutus markkinoihin, eli muun muassa se, missä määrin kilpailun rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin
siihen, jota olisi sovellettu ilman kartellia, ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta (ks. vastaavasti
edellä 233 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 ja 129 kohta ja asia
C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9925, 68–77 kohta; ks. myös julkisasiamies
Mischon 18.5.2000 esittämä ratkaisuehdotus asiassa C‑283/98 P, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9855
ratkaisuehdotuksen 95–101 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sakon asianmukaista määrää arvioitaessa kilpailunvastaisen menettelytavan suunnitelmallisuuteen
liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin kun kyse on sellaisinaan
vakavista rikkomisista, kuten hintojen vahvistamisesta (ks. vastaavasti asia C‑194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio
2.10.2003, Kok., s. I‑10821, 118 kohta; edellä 215 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009,
96 kohta ja asia C‑554/08 P, Carbonne-Lorraine v. komissio, tuomio 12.11.2009, 44 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Käsiteltävässä asiassa tosiseikkoja koskevan riidanalaisen päätöksen osan tarkastelu osoittaa, että jalostajat ovat tietoisesti
panneet täytäntöön ne kilpailua rajoittavat menettelytavat, joista niille on määrätty seuraamus (ks. esim. riidanalaisen päätöksen
111, 124, 125, 141 ja 158 perustelukappale). Tämä saa lisäksi vahvistuksen siitä, että kartelli oli salainen, kuten riidanalaisen
päätöksen 363 ja 473 perustelukappaleesta ilmenee.
Lisäksi riidanalaisen päätöksen mukaan jalostajat ovat sopineet useaan otteeseen toimenpiteistä, joilla oli tarkoitus varmistaa
kartellin tehokas täytäntöönpano ja joita olivat esimerkiksi niiden kunkin tavarantoimittajan laskujen vastavuoroinen lähettäminen
(riidanalaisen päätöksen 122 ja 129 perustelukappale), velvollisuus neuvotella sopimuksen ulkopuolisia ostoja tehtäessä (riidanalaisen
päätöksen 139 perustelukappale), työntekijöiden valvontaa koskevat velvollisuudet, jotta työntekijät eivät tekisi aloitteita
ilman tarpeellista yhteensovittamista (riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappale), ja sellaisen rakenteen luominen, jolla
varmistetaan kilpailun vastaisten tavoitteiden toteutuminen (riidanalaisen päätöksen 187 perustelukappale). Tässä yhteydessä
on vielä huomautettava riidanalaisen päätöksen 383 perustelukappaleesta ilmenevän, että komissio on osoittanut, että kartelli
oli pantu täytäntöön, mitä seikkaa Deltafina ei kiistä.
Toiseksi on todettava, että komissio otti sakon laskentapohjaa määrittäessään huomioon kunkin yrityksen lainvastaisen käyttäytymisen
mahdolliset vaikutukset. Riidanalaisen päätöksen 370 ja 371 perustelukappaleesta ilmenee komission pitäneen asianmukaisena,
että sakot vahvistetaan kunkin kyseessä olevan osapuolen markkina-aseman perusteella ottaen huomioon kunkin yrityksen painoarvo
ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei olisikaan saatavilla,
kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuus niillä markkinoilla, joita kilpailua rajoittava käytäntö koskee, on objektiivinen
seikka, joka toimii tarkkana mittarina sen vastuun osalta, joka kullakin yrityksellä on katsottava olevan niiltä osin kuin
on kyse siitä, kuinka haitallinen mainittu käytäntö on normaalin kilpailun kannalta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-236/01,
T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 197 kohta).
Sakon määrää vahvistettaessa kunkin yrityksen markkinaosuudet ovat oikeuskäytännön mukaan merkityksellinen peruste sen määrittämisessä,
millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla (asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998,
Kok., s. I-8417, 139 kohta ja edellä 215 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, 62 kohta).
Näin ollen on todettava, että vahvistaessaan sakon laskentapohjan kunkin osapuolen markkinaosuuden mukaan komissio käytti
perustetta, jota pidetään merkityksellisenä sen määrittämisessä, millainen vaikutus Deltafinan käyttäytymisellä on voinut
olla markkinoihin.
Kun nyt kyseessä on erittäin vakavaksi luokiteltava kilpailusääntöjen rikkominen ja kun vielä otetaan huomioon edellä 270
ja 271 kohdassa mainitut menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvät seikat, on katsottava, että vaikka sopimus ei olisikaan
todellisuudessa vaikuttanut markkinoihin, kuten Deltafina väittää, se, että Deltafinan sakon laskentapohjaksi määritetty 25
miljoonaa euroa ylitti suuntaviivoissa vahvistetun 20 miljoonan euron vähimmäismäärän, ei ollut epäasianmukaista, koska Deltafinan
markkinaosuus oli paljon suurempi kuin muiden kartellin jäsenten.
Edellä esitetyn perusteella on mahdoton hyväksyä Deltafinan väitettä, jonka mukaan sakon laskentapohja olisi ilmeisen suhteeton
siitä syystä, ettei rikkominen vaikuttanut mitenkään markkinoihin.
Erityisesti niistä riidanalaisessa päätöksessä mainituista tiedoista, joilla osoitetaan väitetysti se, ettei kartelli vaikuttanut
markkinoihin (ks. edellä 255 kohta), on todettava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että jotta kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta, on ratkaisevaa selvittää, ovatko kartellin jäsenet tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen
vaikutuksen. Koska siihen, mitä tämän jälkeen tapahtuu todellisuudessa saavutettujen markkinahintojen tasolla, ovat omiaan
vaikuttamaan muut tekijät, jotka eivät ole kartellin jäsenten määräämisvallassa, kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi
hyväkseen ja sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, jotka ovat haitanneet niiden pyrkimyksiä (ks. edellä 217 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 287 kohta; edellä 223 kohdassa mainittu
asia Carbone-Lorraine v. komissio, tuomion 86 kohta ja edellä 222 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v.
komissio, tuomion 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa, jossa kartellin jäsenet ovat toteuttaneet toimenpiteitä antaakseen kilpailun vastaisille
aikomuksilleen todellisen vaikutuksen (ks. edellä 270 ja erityisesti 271 kohta), Deltafinan mainitseman tupakan hintojen nousun
kaltainen hintakehitys markkinoilla ei yksinään riitä perusteeksi sakon alentamiselle. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä,
että ilman kartellia hintojen nousu olisi ollut vielä tätäkin merkittävämpää.
Oikeuskäytännön mukaan tilanteessa, jossa komissio on näyttänyt toteen kartellin täytäntöönpanon, ei myöskään voida vaatia,
että komissio osoittaa järjestelmällisesti, että asianomaiset yritykset ovat todellisuudessa kyenneet sopimusten avulla saavuttamaan
liiketoimelle korkeamman – tai kuten käsiteltävässä asiassa ostokartellien osalta alemman – hintatason kuin se, joka ilman
kartellia olisi vallinnut. Olisi suhteetonta vaatia tällaista näyttöä, joka vaatisi huomattavia resursseja, koska se edellyttäisi
turvautumista hypoteettisiin laskelmiin, jotka perustuisivat taloudellisiin malleihin, joiden paikkansapitävyyden varmistaminen
olisi tuomioistuimelle hankalaa ja joiden oikeellisuutta ei ole millään tavoin osoitettu (ks. vastaavasti edellä 217 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 286 kohta; edellä 223 kohdassa mainittu
asia Carbone-Lorraine v. komissio, tuomion 85 kohta ja edellä 222 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v.
komissio, tuomion 129 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka siis komission käytössä olisikin tietoja, jotka osoittaisivat, että raakatupakan hinnat ovat nousseet enemmän kuin
muiden maataloustuotteiden hinnat keskimäärin, tästä ei seuraa, että komissiolla olisi velvollisuus näyttää toteen, että jalostajien
välisten sopimusten avulla on todellisuudessa kyetty saavuttamaan alempi hintataso kuin se, joka ilman kartellia olisi vallinnut.
Deltafina väittää vielä, että komissio on jättänyt noudattamatta perusteluvelvollisuuttaan, koska riidanalaisessa päätöksessä
ei selitetä, millä perusteilla komissio katsoi, etteivät rikkomisen vaikutukset olleet mitattavissa.
Perusteluvelvollisuudesta on ensinnäkin huomautettava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että vahvistettaessa sakkoja kilpailuoikeuden
rikkomisen vuoksi perusteluvelvollisuus täytetään, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa
seikat, joiden avulla se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Sellaisen päätöksen osalta,
jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja, perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se
seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden,
asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu
sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P
ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 463 ja 465 kohta).
Komissio luettelee tässä tapauksessa riidanalaisen päätöksen 365–376 perustelukappaleessa seikat, jotka se otti huomioon sakon
laskentapohjan vahvistamisessa kartelliin osallistuneille yrityksille. Näiden seikkojen joukossa komissio mainitsee erityisesti
kriteerit, joiden perusteella se on arvioinut rikkomisen vakavuutta suuntaviivojen perusteella ja tämän jälkeen vahvistanut
sakon laskentapohjan luokittelemalla yritykset markkinaosuuksittain sen mukaan, mikä on niiden merkitys markkinoilla, kun
otetaan huomioon kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset. Oikeuskäytännössä
perusteluvelvollisuuden noudattamiselle asetetut edellytykset on näin ollen täytetty.
Erityisesti tästä Deltafinan väitteestä on huomautettava, ettei todellinen vaikutus markkinoihin ole välttämätön seikka rikkomisen
luokittelemiseksi erittäin vakavaksi sellaisten horisontaalisten kartellien tapauksessa, joissa on kyse etenkin, kuten nyt
tarkasteltavassa asiassa, hintojen vahvistamisesta, eikä komissiolla ollut velvollisuutta ottaa sitä huomioon arvioidessaan
rikkomisen vakavuutta (ks. edellä 222–224 ja 261–265 kohta). Kuten edellä 264 ja 265 kohdassa todetaan, komissio ei nojautunut
rikkomisen vakavuuden arvioinnissa tähän kriteeriin. Se, ettei komissio perustellut, miksi se jätti päätöksessään huomiotta
sellaisen kriteerin, jota se ei edes ollut velvollinen ottamaan huomioon ja jonka huomioon ottamista se ei pitänyt tässä tapauksessa
tarpeellisena, ei kuitenkaan voi merkitä perustelujen puuttumista Deltafinan sakkoa vahvistettaessa.
Tästä on huomautettava, että EY 81 artiklan rikkomisia koskevissa arvioinneissa EY 253 artiklaa ei voida tulkita siten, että
siinä asetetaan komissiolle velvollisuus selittää päätöksissään ne syyt, joiden perusteella se ei sakon määrän laskemisen
osalta ole omaksunut ratkaisuja, jotka olisivat vaihtoehtoisia siihen ratkaisuun nähden, johon kanteen kohteena olevassa päätöksessä
on tosiasiallisesti päädytty (ks. asia T-18/05, IMI ym. v. komissio, tuomio 19.5.2010, 153 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näin ollen komissiota ei voida moittia perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämisestä.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella viidennen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä.
Edellä todetun perusteella viides valitusperuste on siis hylättävä kokonaisuudessaan.
B
Seitsemäs kanneperuste: lieventävien olosuhteiden virheellinen arviointi sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen
loukkaaminen
1.     Asianosaisten lausumat
Seitsemännessä kanneperusteessaan Deltafina moittii komissiota siitä, ettei tämä ottanut Deltafinan käyttäytymistä arvioidessaan
huomioon tiettyä lieventävää olosuhdetta, jonka perusteella sakkoa olisi pitänyt alentaa. Komissio toisin sanoen jätti huomiotta
sen, että asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan kartellin toimialaa koskeva lainsäädäntö oli erittäin epäselvä ja että oli
siis epävarmaa, sovelletaanko EY 81 artiklaa toimialakohtaisiin sopimuksiin. Deltafinan mukaan näitä sopimuksia sääntelevä
laki eli toimialakohtaisia sopimuksia sekä viljelysopimuksia ja maataloustuotteiden myyntisopimuksia koskevasta sääntelystä
16.3.1988 annettu laki nro 88 (legge nro 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e
vendita dei prodotti agricoli; GURI nro 69, 23.3.1988; jäljempänä laki nro 88/88) on itse asiassa toiminut kannustimena jalostajien
horisontaaliselle yhteistoiminnalle. Deltafinan mukaan riidanalaisen päätöksen 315 ja 359–362 perustelukappaleesta ilmenee,
että vaikka komissio oli tietoinen tästä tilanteesta, se ei kuitenkaan tehnyt siitä sellaisia päätelmiä, jotka olisivat vaikuttaneet
sakon määrän vahvistamiseen.
Deltafina väittää vielä, että komissio olisi myöntänyt jalostajille 40 prosentin sakonalennuksen [EY] 81 artiklan 1 kohdan
mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) 20.10.2004 tehdyn komission päätöksen K(2004)
4030 lopullinen (jäljempänä Espanjan raakatupakka-alaa koskevassa asiassa tehty päätös) taustalla olevassa asiassa, jossa
vallinnut lainsäädäntökehys oli olennaisilta osiltaan samanlainen kuin nyt tarkasteltavassa asiassa.
Edelleen Deltafina väittää, että sille määrätty sakko on suhteeton, kun otetaan huomioon seikat, joiden perusteella komissio
päätti olla myöntämättä sille immuniteettia. Deltafina korostaa, ettei immuniteettihakemuksen paljastaminen haitannut mitenkään
komission tutkintaa, ettei Deltafinan vilpitöntä mieltä hallinnollisen menettelyn aikana voida kyseenalaistaa ja että komissio
myönsi itsekin, että Deltafinan apu tutkinnassa oli merkittävää ja että asiaan liittyi ”poikkeuksellisia ominaispiirteitä”,
koska Deltafina oli ensimmäinen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella immuniteettia hakenut yritys ja koska kyseessä
oli ensimmäinen kerta, kun yritykseltä on poistettu ehdollinen immuniteetti. Tästä huolimatta komissio määräsi Deltafinan
käyttäytymisestä poikkeuksellisen suuren sakon, vaikkei edes asiasta vastaava komission virkamies osannut 26 kuukauden kuluttua
asian tosiseikkojen tapahtumahetkestä sanoa, merkitsikö kyseinen käyttäytyminen tosiasiallisesti yhteistyövelvoitteen rikkomista
(ks. edellä 185 kohta). Deltafina vetoaa myös siihen, että komission käytäntönä on ollut määrätä symbolisia sakkoja tapauksissa,
joissa vallitsee kohtuullinen epäily rikkomisen olemassaolosta.
Istunnossa Deltafina moitti edellä 190 kohdassa mainitun asiassa Nintendo ja Nintendo of Europe vastaan komissio annetun tuomion
169 kohtaan viitaten komissiota siitä, ettei tämä myöntänyt Deltafinalle yhteistyön perusteella yhtä suurta sakonalennusta
kuin Dimon Italialle, jonka sakkoa alennettiin 50 prosenttia, vaikka Dimon Italia aloitti yhteistyön Deltafinaa myöhemmin
ja vaikka Deltafinan yhteistyö oli laadultaan merkittävämpää kuin sen.
Komissio vaatii, että Deltafinan väitteet hylätään.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Lieventävien olosuhteiden huomiotta jättämistä koskevasta väitteestä on huomautettava, että harkittaessa seuraamuksen suuruutta
kyseinen kansallinen lainsäädäntö voi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olla lieventävä asianhaara, jonka valossa asianomaisten
yritysten menettelyä voidaan arvioida (asia C‑198/01, CIF, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I‑8055, 57 kohta ja edellä 109 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 228 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
Lisäksi on aiheellista huomauttaa, että suuntaviivojen 3 kohdassa esitetään ei-tyhjentävä luettelo lieventävistä olosuhteista,
joiden perusteella sakon perusmäärää voidaan alentaa. Yhtenä näistä olosuhteista mainitaan osoitus siitä, ettei yritys ole
ollut tietoinen kilpailua rajoittavan toimintansa laittomuudesta.
Tässä tapauksessa on todettava, että komissio otti riidanalaisessa päätöksessä huomioon kansallisen lainsäädäntökehyksen ja
erityisesti Deltafinan mainitseman lain nro 88/88. Komissio tarkasteli kyseisen lain vaikutuksia erityisesti riidanalaisen
päätöksen 315–324 ja 358–362 kohdassa. Tässä yhteydessä komissio vahvistaa, että kansallinen lainsäädäntökehys oli omiaan
aiheuttamaan epävarmuutta APTI:n ja Unitabin menettelytapojen laillisuudesta. Nimenomaan tästä syystä komissio määräsi näille
järjestöille symboliset sakot (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 362 perustelukappale).
Jalostajien kartellista, johon Deltafina osallistui, on kuitenkin huomautettava komission todenneen riidanalaisen päätöksen
323 perustelukappaleessa, että kartelli ”kuuluu täysin [EY] 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sillä siihen ei sovellettu
lain nro 88/88 säännöksiä, koska sillä pyrittiin olennaisesti vahvistamaan toimituksille enimmäishinnat tai keskimääräiset
hinnat sekä jakamaan määrät ja toimittajat”. Deltafina ei kiistä tätä toteamusta. Se ainoastaan väittää, että kansallinen
lainsäädäntökehys on toiminut kannustimena jalostajien horisontaaliselle yhteistoiminnalle, esittämättä kuitenkaan väitteensä
tueksi minkäänlaista näyttöä.
Deltafina ei siis voi väittää, että komission olisi pitänyt ottaa lainsäädäntökehys huomioon lieventävänä olosuhteena.
Espanjan raakatupakka-alaa koskevassa asiassa tehtyyn komission päätökseen liittyvästä väitteestä on huomautettava, että vaikka
Deltafina ei sanokaan tätä suoraan, se kuitenkin lähtökohtaisesti väittää komission loukanneen yhdenvertaisen kohtelun periaatetta
siinä, että komissio on toisessa, nyt tarkasteltavan asian kaltaisessa tapauksessa tunnustanut lainsäädännön lieventäväksi
tekijäksi jalostajien kohdalla.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisuusperiaatetta loukataan ainoastaan,
jos toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavalla
ja jos tällainen kohtelu ei ole objektiivisesti perusteltua (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok., s. 4209, 28 kohta
ja asia T‑161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009, Kok., s. II‑3555, 79 kohta).
Tässä tapauksessa kahden kyseessä olevan päätöksen vertailu siltä osin kuin on kyse kansallisen säännöstön vaikutuksesta riidanalaisiin
menettelytapoihin osoittaa, että kyseisissä kahdessa tilanteessa on huomattavia eroja. Erityisesti Espanjan raakatupakka-alaa
koskevassa asiassa tehdyn päätöksen 52 perustelukappaleesta ja sitä seuraavista perustelukappaleista, 349 perustelukappaleesta
ja sitä seuraavista perustelukappaleista sekä 426–429, 437 ja 438 perustelukappaleesta ilmenee, että viranomaisilla oli ollut
Espanjassa merkittävä tehtävä neuvoteltaessa tuottajien ja jalostajien välisiä sopimuksia. Kyse oli ”julkisiksi” luonnehdituista
neuvotteluista. Espanjassa oli jopa voimassa ”ministeriön omaksuma käytäntö, jonka mukaan osapuolille annettiin lupa neuvotella
yhteisesti tupakan osto- ja myyntiehdoista, hinnat mukaan lukien, ja heitä jopa kannustettiin siihen” (Espanjan raakatupakka-alaa
koskevassa asiassa tehdyn päätöksen 60 perustelukappale). Komissio on tämän perusteella päätellyt, että ”tuottajien edustajien
ja jalostajien edustajien välisissä julkisissa neuvotteluissa oli määritetty ainakin tietyissä määrin sisällöllinen asiayhteys
(erityisesti siltä osin kuin on kyse tilaisuuksista neuvotella ja omaksua yhteinen kanta), jossa jalostajat olivat saattaneet
sen yhteisen kannan lisäksi, jonka ne omaksuisivat julkisten neuvottelujen yhteydessä, kehittää salaisen strategiansa keskimääräisistä
(korkeimmista) toimitushinnoista ja määristä” (Espanjan raakatupakka-alaa koskevassa asiassa tehdyn päätöksen 438 perustelukappale).
Komissio on pääosin tästä syystä alentanut espanjalaisille jalostajille määrättyjen sakkojen perusmäärää 40 prosentilla.
On todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa julkisilla viranomaisilla ei ole ollut tällaista tehtävää jalostajien ja tuottajien
välisissä neuvotteluissa. Deltafina ei siis voi väittää, että komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska
se ei ottanut huomioon kyseistä lieventävää olosuhdetta.
Lisäksi on huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan pelkästään se, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään pitänyt
tiettyjä tekijöitä lieventävinä olosuhteina sakon suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että komission olisi arvioitava kysymystä
samalla tavalla myöhemmässä päätöksessä (asia T‑23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1705, 337 kohta
ja edellä 224 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 395 kohta). Deltafina ei siis voi toisessa asiassa
lieventäväksi olosuhteeksi tunnustetun tekijän perusteella päätellä, että komissio on tehnyt virheen nyt tarkasteltavassa
asiassa.
Seuraavaksi on tutkittava Deltafinan väite, jonka mukaan sakko on suhteeton, kun otetaan huomioon seikat, joiden perusteella
komissio päätti olla myöntämättä Deltafinalle lopullista immuniteettia.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että todettuaan riidanalaisessa päätöksessä – virhettä tekemättä – Deltafinan rikkoneen
yhteistyövelvoitettaan komissio päätti hallinnollisen menettelyn lopussa olla myöntämättä sille lopullista immuniteettia.
Koska Deltafinaan ei enää sovellettu suotuisaa kohtelua, sille määrättiin laittomaan jalostajakartelliin osallistumisesta
sakkoseuraamus, jonka laskentapohjaksi vahvistettiin 60 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappale).
Vaikka Deltafina oli jättänyt täyttämättä yhden vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa immuniteetin myöntämiselle asetetuista
pakollisista edellytyksistä, komissio päätti alentaa sen sakkoa todettuaan lieventäväksi olosuhteeksi sen, että Deltafina
oli menettelyn aikana tehnyt merkittävää yhteistyötä komission kanssa. Edellä 38–42 kohdassa esitettyjen näkökohtien perusteella
komissio päätti myöntää Deltafinalle 50 prosentin alennuksen sakosta.
On kuitenkin todettava, että sakon alennusta määrittäessään komissio otti huomioon ja tunnusti sekä asian poikkeukselliset
olosuhteet että Deltafinan merkittävän ja koko menettelyn ajan jatkuneen yhteistyön, johon Deltafina vetoaa väitteensä tueksi.
Näiden tekijöiden perusteella ja yhteistyövelvoitteen rikkomisesta huolimatta komissio myönsi Deltafinalle merkittävän alennuksen
sakosta, joka sille muutoin olisi pitänyt määrätä.
Nyt tarkasteltavan asian olosuhteissa ja tämän sakonalennuksen saatuaan Deltafina ei voi väittää sakon olevan suhteeton niihin
seikkoihin nähden, joiden perusteella komissio päätti poistaa siltä immuniteetin. Deltafinan muutkaan väitteet eivät voi kyseenalaistaa
tätä päätelmää.
Väitettä, jonka mukaan tutkinnalle ei olisi aiheutunut haittaa, ei ole näytetty toteen, eikä sillä myöskään ole merkitystä
yhteistyövelvoitteen rikkomisen toteamisen (ks. edellä 171 kohta) sen enempää kuin yhteistyön arvioinninkaan kannalta. Koska
Deltafina on tässä tapauksessa todistetusti rikkonut yhteistyövelvoitettaan, se ei voi vaatia lisää sakonalennusta vetoamalla
toimineensa vilpittömässä mielessä hallinnollisen menettelyn aikana. Deltafinan mainitsemasta komission käytännöstä määrätä
symbolisia sakkoja on todettava, ettei sekään kyseenalaista edellä mainittua päätelmää, kun otetaan huomioon edellä 244 kohdassa
mainittu oikeuskäytäntö.
Vedotessaan ensimmäisen kerran vasta suullisessa käsittelyssä siihen, että komissio loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta
alentamalla Dimon Italian sakkoa, Deltafina on esittänyt uusia perusteita, jotka eivät perustu käsittelyn aikana esille tulleisiin
oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen
alakohdan mukaan tällaisia perusteita ei siten voida ottaa tutkittaviksi.
Edellä esitetyn perusteella seitsemäs kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Näin ollen vaatimukset, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista, on hylättävä kokonaisuudessaan. Unionin
yleinen tuomioistuin katsoo toissijaisesti esitetyistä riidanalaisen päätöksen muuttamisvaatimuksista, ettei mikään seikka
nyt käsiteltävässä asiassa ole omiaan oikeuttamaan sakon määrän alentamista, joten kyseistä vaatimusta ei ole hyväksyttävä.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
III
Asiakirjan esittämistä koskeva pyyntö
Deltafinan pyynnöstä, joka koskee komission määräämistä esittämään eräs vastineeseen liitetty asiakirja kokonaisuudessaan
(ks. edellä 68 kohta), on ensinnäkin huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta
asettaa saataville toimielimen sisäisiä asiakirjoja menettelyn aikana (asia T‑7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio
17.12.1991, Kok., s. II‑1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 54 kohta ja yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95,
T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v.
komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 420 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission sisäisiä asiakirjoja
ei oikeudenkäynnin aikana anneta kantajien tietoon, elleivät kyseisen tapauksen poikkeukselliset olosuhteet sitä edellytä
painavien syiden vuoksi, joiden olemassaolo kantajien on näytettävä toteen. Rajoitus, joka koskee oikeutta tutustua sisäisiin
asiakirjoihin, on perusteltu asianomaisen toimielimen hyvän toiminnan varmistamiseksi kilpailusääntöjen rikkomisen estämisessä
(ks. asia T‑9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1487, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä tapauksessa on kuitenkin todettava, ettei Deltafina ole näyttänyt toteen, että nyt tarkasteltavassa asiassa vallitsisivat
sellaiset poikkeukselliset olosuhteet, jotka painavien syiden vuoksi edellyttäisivät Deltafinan pyytämän asiakirjan luovuttamista
kokonaisuudessaan sen tutustuttavaksi, ja ettei Deltafina ole selittänyt, millä perusteella tällä asiakirjalla voisi olla
merkitystä puolustautumisoikeuksien kannalta. Sen pyyntöä tämän asiakirjan esittämisestä kokonaisuudessaan ei näin ollen voida
hyväksyä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska Deltafina on hävinnyt asian, se on komission vaatimusten mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Deltafina SpA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä syyskuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
I  Hallinnollinen menettely
II  Riidanalainen päätös
A  Kilpailusääntöjen rikkominen ja siitä vastuuseen joutuminen
B  Sakon määrän laskeminen
1.  Sakon perusmäärän määrittäminen
2.  Lieventävät olosuhteet
C  Deltafinan immuniteettihakemus
1.  Merkitykselliset tosiseikat
2.  Deltafinan syyksi luettava vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 11 kohdan a alakohdassa asetetun velvoitteen noudattamatta
jättäminen
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
I  Ensisijaiset kanneperusteet
A  Kolme ensimmäistä kanneperustetta: ilmeiset arviointivirheet siltä osin kuin Deltafinalle ei myönnetty lopullista sakkoimmuniteettia
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskeva ohjelma
b)  Yhteistyövelvoitteen ulottuvuus
c)  Deltafinan syyksi luettava yhteistyövelvoitteen rikkominen
d)  Deltafinan erityiset väitteet virheistä, joita komissio teki riidanalaisessa päätöksessä siltä osin kuin se kieltäytyi
myöntämästä Deltafinalle lopullista immuniteettia
Väite, jonka mukaan komissio olisi hyväksynyt immuniteettihakemuksen paljastamisen APTI:n kokouksessa
–  Aikomuksen väitetty ilmoittaminen ennalta komissiolle
–  Väitetty yhteisymmärrys asian paljastamisen väistämättömyydestä
Tietoisuus tutkinnasta ja tutkintaan kohdistuvien vaikutusten puuttuminen
e)  Väite, jossa Deltafina kieltää sopineensa tärkeimpien kilpailijoidensa kanssa hakemuksen esittämisessä noudatettavasta
menettelystä
B  Neljäs kanneperuste: luottamuksensuojan periaatteen, hyvän hallinnon periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
II  Toissijaiset kanneperusteet
A  Viides kanneperuste: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sakon laskentapohjan kohtuuttomuuden perusteella sekä perustelujen
puuttuminen
1.  Yleistä
2.  Viidennen kanneperusteen ensimmäinen osa: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen markkinoiden pienen koon ja Deltafinan
vaatimattoman liikevaihdon perusteella
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Viidennen kanneperusteen toinen osa: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen maantieteellisten markkinoiden pienuuden perusteella
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Viidennen kanneperusteen kolmas osa: suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sillä perusteella, ettei rikkomisella ollut
todellista vaikutusta markkinoihin, sekä perustelujen puuttuminen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Seitsemäs kanneperuste: lieventävien olosuhteiden virheellinen arviointi sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen
loukkaaminen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
III  Asiakirjan esittämistä koskeva pyyntö
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.