CELEX: 62006TJ0386
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Kuparisten putken liittimien ja kupariseoksesta valmistettujen putken liittimien ala
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen
Sakot
Varoittava vaikutus

Asian tausta ja riidanalainen päätös
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 20.9.2006 tekemällään päätöksellä K(2006) 4180 (asia
COMP/F-1/38.121 – Putken liittimet) (tiivistelmä EUVL 2007, L 283, s. 63; jäljempänä riidanalainen päätös) Euroopan yhteisöjen
komissio totesi, että useat yritykset olivat rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen
53 artiklaa osallistumalla eri ajanjaksoina 31.12.1988–1.4.2004 yhtenä kokonaisuutena pidettävään, monitahoiseen ja jatkettuun
yhteisön kilpailusääntöjen rikkomiseen kilpailunvastaisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen muodossa kuparisten
putken liittimien ja kupariseoksesta valmistettujen putken liittimien markkinoilla koko ETA-alueella. Rikkominen muodostui
hintojen vahvistamisesta, hintaluetteloista sopimisesta, hintojen alennuksista ja hyvityksistä sopimisesta, hinnankorotusten
soveltamismekanismeista sopimisesta, kansallisten markkinoiden ja asiakkaiden jakamisesta ja kaupallisten tietojen vaihtamisesta
sekä säännöllisiin kokouksiin osallistumisesta ja muiden kilpailusääntöjen rikkomisen helpottamiseen tarkoitettujen kontaktien
ylläpitämisestä.
Kantaja eli Pegler Ltd ja sen emoyhtiönä tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ollut Tomkins plc kuuluvat riidanalaisen päätöksen
adressaatteihin.
Kantaja oli 17.6.1986–31.1.2004 Tomkinsin kokonaan omistama tytäryhtiö. Kantaja myytiin 1.2.2004 johtoryhmälleen. Pegler Holdings
Ltd ja kantaja myytiin 26.8.2005 Aalberts Industries NV:lle, joka myös on riidanalaisen päätöksen adressaatti.
Mueller Industries Inc., joka myös valmistaa kuparisia putken liittimiä, ilmoitti 9.1.2001 komissiolle kartellin olemassaolosta
putken liittimien alalla ja muilla kupariputkien markkinoihin liittyvillä teollisuudenaloilla ja totesi olevansa halukas tekemään
yhteistyötä komission kanssa sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun
komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s 4; jäljempänä vuoden 1996 yhteistyötiedonanto) mukaisesti (riidanalaisen päätöksen
114 perustelukappale).
Kupariputkia ja kuparisia putken liittimiä tutkiessaan komissio teki 22. ja 23.3.2001 yllätystarkastuksia 6.2.1962 annetun
neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan
3 kohdan mukaisesti useiden yritysten tiloissa (riidanalaisen päätöksen 119 perustelukappale).
Näiden ensimmäisten tarkastusten jälkeen komissio jakoi huhtikuussa 2001 kupariputkia koskevan tutkimuksensa kolmeen erilliseen
menettelyyn eli menettelyyn asiassa COMP/E-1/38.069 (kupariset vesi- ja viemäriputket), asiassa COMP/F-1/38.121 (putken liittimet)
ja asiassa COMP/E-1/38.240 (teollisuusputket) (riidanalaisen päätöksen 120 perustelukappale).
Komissio teki 24. ja 25.4.2001 lisää yllätystarkastuksia Delta plc:n, joka on kansainvälisen teknisen alan konsernin johdossa
oleva yhtiö ja jonka ”insinööritaidon” jaostoon kuuluu useita putken liittimien valmistajia, tiloissa. Nämä tarkastukset koskivat
yksinomaan putken liittimiä (riidanalaisen päätöksen 121 perustelukappale).
Komissio esitti helmi–maaliskuusta 2002 lähtien asianomaisille osapuolille useita tietojensaantipyyntöjä asetuksen N:o 17
11 artiklan ja sittemmin [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 18 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappale).
IMI plc esitti syyskuussa 2003 pyynnön vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisesta siihen. Tätä pyyntöä seurasivat Delta-konsernin
pyyntö (maaliskuu 2004) ja FRA.BO SpA:n pyyntö (heinäkuu 2004). Viimeisen pyynnön esitti toukokuussa 2005 Advanced Fluid Connections
plc (riidanalaisen päätöksen 115–118 perustelukappale).
Komissio aloitti 22.9.2005 kilpailusääntöjen rikkomista koskevan menettelyn asiassa COMP/F‑1/38.121 (putken liittimet) ja
antoi väitetiedoksiannon, joka toimitettiin muun muassa kantajalle (riidanalaisen päätöksen 123 ja 124 perustelukappale).
Komissio teki 20.9.2006 riidanalaisen päätöksen.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa komissio totesi, että kantaja ja Tomkins olivat rikkoneet EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen
53 artiklan määräyksiä 31.12.1988–22.3.2001.
Komissio määräsi rikkomisen vuoksi kantajalle riidanalaisen päätöksen 2 artiklan h alakohdassa yhteisvastuullisesti Tomkinsin
kanssa 5,25 miljoonan euron sakon.
Kullekin yritykselle määrätyn sakon määrän vahvistamiseksi komissio sovelsi riidanalaisessa päätöksessä menetelmää, joka määritellään
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa
suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä vuoden 1998 suuntaviivat).
Sakon perusmäärän laskentapohjan vahvistamisesta rikkomisen vakavuuden mukaan on ensinnäkin todettava, että komissio luokitteli
rikkomisen erittäin vakavaksi sen luonteen ja maantieteellisen vaikutusalan vuoksi (riidanalaisen päätöksen 755 perustelukappale).
Koska komissio katsoi asianomaisten yritysten olevan huomattavan erilaisia, se kohteli niitä eri tavalla ja tukeutui tässä
niiden markkinaosuuksien mukaan määriteltyyn suhteelliseen merkitykseen asianomaisilla markkinoilla. Tällä perusteella se
jakoi yritykset kuuteen luokkaan (riidanalaisen päätöksen 758 perustelukappale).
Kantaja ja sen emoyhtiö luokiteltiin kuudenteen luokkaan, jolle vahvistettiin sakon perusmäärän laskentapohjaksi 2 miljoonaa
euroa (riidanalaisen päätöksen 765 perustelukappale).
Komissio otti huomioon Tomkinsin kokonaisliikevaihdon, joka oli 4 635 miljoonaa euroa vuonna 2005 eli riidanalaisen päätöksen
tekemistä edeltäneenä vuonna, ja sovelsi korotuskerrointa 1,25 varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, minkä seurauksena
kantajan sakon perusmäärän laskentapohjaa korotettiin 2,5 miljoonaan euroon (riidanalaisen päätöksen 771–773 perustelukappale).
Kantajan rikkomiseen osallistumisen keston (12 vuotta ja kaksi kuukautta) vuoksi komissio korotti sakkoa seuraavaksi 110 prosentilla
eli 5 prosentilla vuodessa kahdelta ensimmäiseltä vuodelta ja 10 prosentilla kultakin kokonaiselta vuodelta 31.1.1991 lukien
jäljelle jääneiden kymmenen vuoden osalta (riidanalaisen päätöksen 775 perustelukappale), minkä seurauksena sakon lopulliseksi
määräksi vahvistettiin 5,25 miljoonaa euroa.
Komissio ei ottanut huomioon raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita kantajaa vastaan tai tämän hyväksi.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.12.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 28.1.2010 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan, 2 artiklan h alakohdan ja 3 artiklan
–        toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Kanteensa tueksi kantaja esittää kuusi kanneperustetta.
Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja väittää, että sen ei voida katsoa olevan vastuussa rikkomisesta ajanjaksolla 31.12.1988–20.1.1989
yksinomaan siksi, että se oli hankkinut Peglerin nimen 20.1.1989. Kantaja väittää, että se oli ennen 20.1.1989 Tomkins-konsernissa
Englannin yhtiöoikeudessa tarkoitettu ”passiivinen tytäryhtiö” tai ”pöytälaatikkotytäryhtiö”. Toisessa kanneperusteessaan
se väittää, että sen ei voida katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, johon sen ilmoitettiin syyllistyneen, ajanjaksolla 20.1.1989–29.10.1993.
Se väittää pysyneensä kyseisenä ajanjaksona FHT Holding Ltd:n (jäljempänä FHT), joka myös on Tomkins-konsernin yksikkö, ”passiivisena”
edustajana, jolla ei ollut varoja eikä työntekijöitä. Kolmas kanneperuste koskee kantajan väitettä siitä, että komissio ei
nimennyt selvästi riidanalaisen päätöksen adressaattia. Neljännessä kanneperusteessaan kantaja vetoaa useisiin argumentteihin
osoittaakseen, että entisen emoyhtiön ja entisen tytäryhtiön joutuminen vastuuseen EY 81 artiklan rikkomisesta yhteisvastuullisesti
on periaatteessa lainvastaista. Viidennellä kanneperusteellaan kantaja väittää, että sakko olisi pitänyt määrätä yksinomaan
sen entiselle emoyhtiölle. Kuudes kanneperuste koskee lopuksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sakon määrän
laskennassa.
Koska kolmas ja viides kanneperuste vastaavat toisiaan niiden taustalla olevien lähes identtisten perustelujen vuoksi, niitä
on tarkasteltava yhdessä. Neljättä kanneperustetta on puolestaan tarkasteltava kolmannen ja viidennen kanneperusteen jälkeen.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee ilmeistä virhettä tosiseikkojen arvioinnissa sekä oikeudellista virhettä, joka liittyy
siihen, että kantajan katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta ajanjaksolla 31.12.1988–20.1.1989 yksinomaan siksi, että se
oli hankkinut Peglerin nimen 20.1.1989
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää aluksi, että riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetun rikkomisen kokonaiskeston aikana ”’Pegler-yrityksen’
historia” muodostuu kolmesta erillisestä ajanjaksosta: ajanjaksosta ennen 20.1.1989, ajanjaksosta 20.1.1989–29.10.1993 sekä
29.10.1993 alkaneesta ajanjaksosta.
Täsmällisemmin sanottuna kantaja tiivistää tosiseikat seuraavasti:
–        20.1.1989 saakka ”Pegler-yrityksen” toimintaa harjoitti Tomkins-konsernin yksikkö nimeltään FHT, joka toimi edustajansa, joka
oli toinen Tomkins-konsernin oikeudellinen yksikkö nimeltään Pegler Ltd, välityksellä. Kantaja, jonka nimi oli tuolloin The
Steel Nut & Joseph Hampton Ltd, sekä Pegler Ltd (jäljempänä Old Pegler) vaihtoivat 20.1.1989 nimiä keskenään. Näin ollen kyseisestä
päivästä lähtien Peglerin nimi annettiin kantajalle, kun taas sen entinen nimi annettiin Old Peglerille. Näistä jälkimmäinen,
joka oli edelleen olemassa 20.1.1989 jälkeen, vaikkakin Englannin yhtiöoikeudessa tarkoitetulla tavalla ”passiivisena”, purettiin
lopulta 29.5.2000.
–        Tämän jälkeen 20.1.1989–29.10.1993 FHT harjoitti edelleen ”Pegler-yrityksen” toimintaa ja toimi kantajan, joka oli sen palkaton
edustaja, välityksellä.
–        ”Pegler-yritys” siirrettiin 29.10.1993 kantajalle, joka otti kyseisenä päivänä haltuunsa osan FHT:n varoista ja toiminnasta,
jotka liittyivät rautametallista tehtyihin hanoihin, venttiileihin ja kylpyhuoneissa käytettäviin putken liittimiin, ja se
otti vastuun ”Pegler-yrityksestä”.
Kantaja väittää, että yritys, joka oli vastuussa rikkomisesta ennen 20.1.1989, saattoi olla yksinomaan Tomkins, koska FHT:n
pääoma oli kokonaan sen hallussa ja täydellisessä määräysvallassa.
Se väittää komission jättäneen huomiotta sen, että kun kaksi yritystä vaihtaa keskenään nimiään ja samana päivänä yksi hankkii
toisen edustussopimuksen, ”vakiintuneiden oikeusperiaatteiden” mukaisesti luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka johti
yritystä hetkellä, jona rikkomiseen syyllistyttiin, on vastattava tästä, vaikka päätöksen, jolla rikkominen todetaan, tekopäivänä
yrityksen toiminnan harjoittaminen olisi toisen henkilön vastuulla.
Kantaja väittää myös, ettei se ollut yritys ennen 29.10.1993, koska sillä ei ollut varoja eikä työntekijöitä, joten sillä
ei ollut mitään olennaisia ominaispiirteitä, jotka liittyvät taloudelliseen riippumattomuuteen ja joita edellytetään, jotta
kyseessä on EY 81 artiklassa tarkoitettu yritys.
Komissio väittää ensinnäkin, että se katsoi koko riidanalaisessa päätöksessä usean Tomkins-konserniin liittyvän yrityksen
– tässä tapauksessa kantajan, Old Peglerin, FHT:n ja Tomkinsin – toiminnan yhden ainoan taloudellisen yksikön toiminnaksi
rikkomisajanjaksona.
Komissio ei vastauksensa mukaan katsonut kantajan olevan vastuussa rikkomisesta 31.12.1988–20.1.1989 yksinomaan siksi, että
tämä oli hankkinut Peglerin nimen 20.1.1989.
Komissio esittää ensiksi, että kantajalla oli toiminnallisia yhteyksiä ”Pegler-yritykseen” päivämäärien 31.12.1988, jolloin
rikkominen alkoi, ja 20.1.1989 välisenä aikana.
Komissio huomauttaa tässä yhteydessä, että ”fyysinen ja toiminnallinen jatkuvuus” oli olemassa. Väitteensä tueksi komissio
vetoaa siihen, että W oli Old Peglerin johtaja 15.6.1980–20.1.1989, jolloin hänet nimettiin kantajan johtajaksi.
Komission mukaan on lisäksi käsittämätöntä, että kantaja olisi hankkinut Peglerin nimen 20.1.1989 säilyttämättä ainakin tiettyä
toimintaa yrityksessä tuota päivää edeltäneinä 20 päivänä eli alkaen 31.12.1988, jolloin komission toteama rikkominen alkoi.
Komission mukaan on erittäin todennäköistä, että tämä siirtymä on edellyttänyt kantajan yksikön saattamista ”Pegler-yritystä”
vastaavaksi ja sen valmistamista nimen hankkimiseen, mihin toiminnallisen yhteyden olemassaolo kantajan oikeushenkilön ja
rikkomisen välillä perustuu.
Komission mukaan kantaja myönsi lisäksi itse, että päätöksen ”Pegler-yrityksen” siirtämisestä tekivät Tomkins-konsernin tasolla
konsernin hallituksen jäsenet, jotka olivat myös kantajan hallituksen jäseniä.
Toiseksi komissio väittää, että vaikka kantaja ei osallistunut rikkomiseen ennen 20.1.1989, on ilmeistä, että se on sellaisen
yksikön seuraaja, joka osallistui suoraan rikkomiseen, kun on kyse sekä sen tärkeimmistä varoista että johdosta ja liikenimestä,
jolla lainvastainen toiminta toteutettiin, ja että se näin ollen oikeuskäytännön mukaisesti ”peri” oikeudellisen vastuun rikkomisesta.
Lopuksi komissio huomauttaa, että sen ajanjakson huomioimisella, joka kattoi 20 päivää ennen 20.1.1989, ei ollut minkäänlaista
vaikutusta sakon määrän laskentaan.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Riidanalaisen päätöksen 682 ja 683 perustelukappaleesta ilmenee tarkasteltuina yhdessä 647 ja 734 perustelukappaleen kanssa,
että kantajan katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta, koska se oli osallistunut rikkomiseen suoraan ajanjaksolla 31.12.1988–22.3.2001.
Tästä on kuitenkin todettava, että kantajan hallinnollisen menettelyn sekä nyt käytävän oikeudenkäynnin aikana esittämistä
asiakirjoista ilmenee, että kantaja oli ajanjaksolla 31.12.1988–20.1.1989 Englannin yhtiöoikeudessa tarkoitettu ”pöytälaatikkoyhtiö”.
On nimittäin ilmeistä, että kantajalla ei ollut varoja eikä työntekijöitä ennen 20.1.1989.
Vaikka kantaja myöntää ottaneensa nimen, jolla riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettua lainvastaista toimintaa harjoitettiin
markkinoilla, ja myöntää olleensa FHT:n palkaton edustaja 20.1.1989 jälkeen, sillä ei kuitenkaan ennen tätä päivää ollut taloudellista
toimintaa eikä työntekijöitä lukuun ottamatta Englannin yhtiöoikeudessa edellytettyä johtajaa.
Lisäksi on todettava, että kantaja oli kyseisenä ajanjaksona yksi FHT:n viidestä tytäryhtiöstä ja FHT oli itse Tomkinsin,
joka toimi liikenimellä Pegler muun muassa putken liittimien alalla, kokonaan omistama tytäryhtiö. Asiakirja-aineiston liitteistä
eli Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisille toimitetuista tilinpäätösasiakirjoista – joiden oikeellisuutta komissio ei ole
kiistänyt – ilmenee, että kantaja oli kyseisenä ajanjaksona Englannin yhtiöoikeudessa tarkoitettu ”pöytälaatikkoyhtiö”, koska
se ei harjoittanut taloudellista toimintaa eikä sillä ollut liikevaihtoa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että yhteisön kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00
P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 59
kohta) ja että yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta
yksikön oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P,
Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 112 kohta; asia C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze
ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I‑289, 107 kohta asia C-205/03 P, FENIN v. komissio, tuomio 11.7.2006, Kok., s. I‑6295, 25
kohta).
On myös muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita
tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla (ks. yhdistetyt asiat C-180/98–C-184/98, Pavlov ym., tuomio 12.9.2000, Kok.,
s. I‑6451, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok., s. I‑1577, 47 kohta).
Näin ollen on niin, että koska kantaja oli ajanjaksolla 31.12.1988–20.1.1989 oikeudellinen yksikkö, joka ei harjoittanut taloudellista
toimintaa, koska se ei tarjonnut korvausta vastaan tavaroita tai palveluja millään markkinoilla eikä siis vastannut tällaisen
toiminnan harjoittamiseen liittyvistä taloudellisista riskeistä, komissio ei voinut päätellä kantajan osallistuneen suoraan
rikkomiseen ennen päivää, jona se vaihtoi nimeään (ks. edellisessä kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Sillä, että kantaja kuului Tomkins-konserniin kyseisenä ajanjaksona, ei kyseenalaisteta tätä toteamusta.
Tämä pätee myös siihen, että aiemmin Old Peglerin johtajana ollut W nimettiin 20.1.1989 kantajan johtajaksi, joka sitä paitsi
erosi tehtävästään 26.5.1989.
On lisäksi todettava, että komission argumentti, jonka mukaan tietyt seikat osoittavat W:n osallistuneen henkilökohtaisesti
kartelliin tänä ajanjaksona ja sen paikkeilla, on hylättävä. Komissio viittaa tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen 74
ja 187 perustelukappaleeseen. Riidanalaisen päätöksen 74 perustelukappaleessa mainitaan kuitenkin yksinomaan, että W oli Peglerin
toimitusjohtaja vuonna 1989, kun taas 187 perustelukappale koskee Deltan edustajan yhteydenottoa W:hen British Plumbing Fittings
Manufacturers Associationin (BPFMA eli Yhdistyneen kuningaskunnan putkitarvikkeiden valmistajien yhdistys) kokouksen jälkeen
vuonna 1989; tämä kokous pidettiin nyt käsiteltävässä asiassa tarkoitetun ajanjakson jälkeen.
Lisäksi on niin, ettei komission väitettä, jonka mukaan kantaja harjoitti ”tiettyä toimintaa” edellä mainittua nimien vaihtoa
edeltäneinä 20 päivänä, voida hyväksyä. Liikenimen vaihtamiseen liittyy toki oikeudellisia muodollisuuksia ja sopimusmuodollisuuksia.
Näiden noudattaminen ei kuitenkaan merkitse taloudellisen toiminnan eikä varsinkaan kilpailua rajoittavan toiminnan harjoittamista.
Komission toissijaisesti esittämää argumenttia, jonka mukaan kantaja oli joka tapauksessa ”Pegler-yrityksen” taloudellinen
seuraaja, ei voida hyväksyä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on toki niin, että kun toiminta, jonka rikkominen kattaa, on siirretty oikeudelliselta
yksiköltä toiselle saman konsernin sisällä, seuraajan voidaan katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, vaikka edellinen oikeudellinen
yksikkö olisi yhä oikeudellisesti olemassa (asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007, Kok., s. I‑10893, 48 kohta ja asia
T-43/02 Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3435, 132 kohta; ks. vastaavasti myös edellä 47 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 358 kohta).
On kuitenkin todettava, ettei komissio maininnut väitetiedoksiannossaan eikä riidanalaisessa päätöksessä, että se olisi katsonut
kantajan olleen vastuussa rikkomisesta, koska se oli sen ja emoyhtiönsä välissä olevan alakonsernin FHT:n tai sisaryhtiönsä
Old Peglerin taloudellisen toiminnan jatkaja.
Komissio esitti päinvastoin riidanalaisen päätöksen 718 perustelukappaleessa, että kantaja osallistui suoraan rikkomiseen,
koska sillä oli ollut kilpailua rajoittavaa yhteydenpitoa kilpailijoihinsa 31.12.1988 lähtien.
Lisäksi kantaja toimitti hallinnollisen menettelyn aikana vastauksena komission esittämiin kysymyksiin tietoja Tomkins-konsernista
ja sen sisäisestä rakenneuudistuksesta tosiseikkojen tapahtuma-aikaan. Se myös totesi 25.11.2005 päivätyssä vastauksessaan
väitetiedoksiantoon, että se oli ennen vuotta 1993 Englannin yhtiöoikeudessa tarkoitettu ”pöytälaatikkoyhtiö”, ja vahvisti
tämän tiedon 27.2.2006 pidetyssä kuulemisessa. Väite on myös vahvistettu luotettavin todistein, joita ovat esimerkiksi kantajan
ja FHT:n tilinpäätös, joka on toimitettu toimivaltaiselle viranomaiselle ja joka osoittaa, ettei se harjoittanut taloudellista
toimintaa ja se oli näin ollen merkityksellisinä tilikausina ”pöytälaatikkoyhtiö”.
Tässä yhteydessä on huomautettava, ettei komissio vastannut näihin perusteluihin riidanalaisessa päätöksessä. Kuten se myönsi
suullisessa käsittelyssä, se katsoi kantajan osallistuneen alusta saakka suoraan kartelliin.
Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ensimmäinen kanneperuste on perusteltu.

Toinen kanneperuste, joka koskee ilmeistä virhettä tosiseikkojen arvioinnissa sekä oikeudellista virhettä, joka liittyy siihen,
että kantajan katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta ajanjaksolla 20.1.1989–29.10.1993
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että koska sillä ei ollut yrityksen olennaisia ominaispiirteitä 20.1.1989–29.10.1993, sen ei voitu katsoa
olevan vastuussa rikkomisista, joihin sen emoyhtiö oli syyllistynyt sen nimissä kyseisenä ajanjaksona. Sen mukaan yrityksen,
jonka oli katsottava olleen vastuussa kyseisenä ajanjaksona, on kilpailuoikeuden sääntöjen mukaan oltava FHT ja/tai Tomkins.
Tässä yhteydessä kantaja muistuttaa, että se alkoi ”osallistua Pegler-yritykseen” 20.1.1989 lähtien, mutta ainoastaan, koska
se oli hankkinut tämän senhetkisen nimen ja koska se oli salaisesti ja palkatta FHT:n edustaja eikä sillä ollut varoja eikä
työntekijöitä.
Kantaja viittaa yhdistetyissä asioissa 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. vastaan
komissio, 16.12.1975 annettuun tuomioon (Kok., s. 1663, 475–483 kohta), asiassa C-266/93, Volkswagen ja VAG Leasing, 24.10.1995
annettuun tuomioon (Kok., s. I‑3477, 19 kohta) sekä vertikaalisia rajoituksia koskeviin suuntaviivoihin (EYVL 2000, C 291,
s. 1) ja katsoo, että komissio ei joko ymmärtänyt sen edustussuhteen luonnetta, joka sillä oli FHT:n kanssa, tai teki virheen
kiertämällä ongelman ottamatta asianmukaisesti huomioon sille esitettyjä todisteita.
Kantaja katsoo, että vaikka se ei kyennyt esittämään jäljennöstä edustussopimuksesta, komission olisi pitänyt kiinnittää enemmän
huomioita asiakirjoihin, jotka se kykeni toimittamaan; näitä olivat esimerkiksi Old Peglerin hallituksen pöytäkirjat, jotka
osoittivat FHT:n kanssa tehdyn edustussopimuksen irtisanomisen 20.1.1989, kantajan hallituksen pöytäkirjat, jotka osoittivat
sen FHT:n kanssa tekemän edustussopimuksen irtisanomisen 29.10.1993, FHT:n tilinpäätös, joka osoittaa kantajan mukaan, että
FHT:n hallussa olivat kaikki ”Pegler-yrityksen” varat ja se oli vastuussa kaikista tämän veloista 29.10.1993 saakka, sekä
kantajan tilinpäätös, joka sen mukaan osoittaa, että se hankki ”Pegler-yrityksen” varat ja velat vasta 29.10.1993 ja että
sillä ei missään vaiheessa ennen tuota päivämäärää ollut huomattavia varoja tai velkoja eikä huomattavia kirjanpitotapahtumia,
ja lopuksi 16.2.1995 päivätty asiakirja, joka kantajan mukaan osoittaa ratkaisevasti, että FHT siirsi ”Pegler-yrityksen” kantajalle
29.10.1993.
Lopuksi kantaja lisää, että sen argumentit pätevät myös Old Peglerin toimintaan FHT:n edustajana päivämäärää 20.1.1989 edeltäneenä
ajanjaksona, joten se on merkityksetöntä, ettei Old Pegler, jonka Tomkins purki 29.5.2000, enää ollut olemassa riidanalaisen
päätöksen tekemispäivänä.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä.
Komission mukaan kantajan argumentit, jotka koskevat sitä, että se oli samanaikaisesti ”passiivinen” ja toimi sisaryhtiönsä
”edustajana”, eivät kestä syvällistä tarkastelua. Tätä koskevista vaatimuksista huolimatta kantaja ei komission mukaan esittänyt
ensimmäistäkään merkityksellistä asiakirjaa minkäänlaisesta edustussopimuksesta.
Kantajan esittämissä asiakirjoissa viitataan komission mukaan yleisesti edustussuhteeseen täsmentämättä järjestelyjen luonnetta,
eivätkä ne osoita sitä, ettei kantaja olisi osallistunut rikkomiseen ennen 29.10.1993.
Komissio lisää, että vaikka kantaja olisi osoittanut edustussopimuksen olemassaolon, tämä ei olisi estänyt komissiota osoittamasta
riidanalaista päätöstä sille.
Komissio mainitsee myös Tomkinsin virallisen vastauksen tietojensaantipyyntöön, jonka komissio osoitti sille asetuksen N:o
1/2003 18 artiklan perusteella. Tässä vastauksessa, joka on sen mukaan ristiriidassa kantajan argumenttien kanssa, todetaan,
että ”vuoden 1987 ja 31.1.2004 välisenä aikana Pegler Ltd oli Tomkinsin (aiemmin FH Tomkins plc) kokonaan omistama tytäryhtiö”
ja että ”sitä johdettiin itsenäisenä yrityksenä, joka tekee omat päätöksensä teknisistä kysymyksistä, tuotannosta ja myynnistä/markkinoinnista”.
Komissio korostaa myös riidanalaisen päätöksen 135, 145 ja 187 perustelukappaleeseen viitaten, että kartellin muut osallistujat
ymmärsivät olevansa yhteistyössä kantajan kanssa ja että minkäänlaista (täysin sisäistä) tehtävien jakoa kantajan, Old Peglerin,
FHT:n tai minkään muun Tomkins-konsernin yksikön sisällä ei otettu huomioon.
Lopuksi komissio väittää olevan myös ilmeistä, että kantaja on vastuussa rikkomisesta ajanjaksolla 20.1.1989–29.10.1993, koska
kantaja on ”Pegler-yrityksen” taloudellinen seuraaja, kuten komissio jo selitti ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ajanjaksosta 20.1.1989–29.10.1993 on huomautettava, että kannekirjelmään liitetyistä asiakirjoista – näitä ovat esimerkiksi
FHT:n ja kantajan tilinpäätös, joka on ulkoisen tilintarkastajan oikeaksi todistama ja joka on toimitettu Yhdistyneen kuningaskunnan
viranomaisille – ilmenee, että koko kyseiseen ajanjaksoon sijoittuvina tilikausina kantaja ei tuottanut voittoa eikä tehnyt
tappiota. FHT:n yksityiskohtaisessa tilinpäätöksessä todetaan järjestelmällisesti, ettei kantajalla ole taloudellista toimintaa.
Kantajan tilinpäätöksestä ilmenee myös, ettei se toteuttanut kirjanpitotapahtumia kyseisenä ajanjaksona.
Tässä yhteydessä on todettava, että Englannin yhtiöoikeuden mukaan ilmaisua ”passiivinen” käytetään yhtiöstä, joka oikeudellisesta
näkökulmasta tarkasteltuna ei ole toteuttanut merkittäviä kirjanpitotapahtumia tilikauden aikana. Se, että kirjanpitomerkintöjä
ei ole, merkitsee merkittävien kirjanpitotapahtumien puuttumista. Ainoa sallittu kirjanpitotapahtuma tällaisen ”pöytälaatikkoyhtiön”
aseman säilyttämiseksi liittyy nimittäin yhtiön rekisteröintiin ja vuosi-ilmoituksen toimivaltaiselle viranomaiselle eli Companies
Houselle (yhtiörekisteri) toimittamiseen liittyviin kustannuksiin. Kaupallisen toiminnan uudelleen aloittaminen merkitsee
myös tämän aseman menettämistä. Koska Englannin yhtiöoikeuden mukaan kaikki edellytykset täytettiin, on kiistatonta, että
kantaja oli ”pöytälaatikkoyhtiö” eikä siis ollut aktiivinen markkinoilla.
Kuten kantaja itse myönsi suullisessa käsittelyssä, ei myöskään ole minkäänlaista epäilystä siitä, että ajanjaksolla 20.1.1989–29.10.1993
toimintaa harjoitettiin Peglerin nimellä. Tässä yhteydessä on todettava edellä 73 kohdassa mainituista asiakirjoista ilmenevän
myös, että FHT ja/tai Tomkins pitivät FHT:n työntekijöitä käyttäen kaupan tavaroita, jotka kuuluvat putken liittimien alaan,
ja tämä tapahtui liikenimellä Pegler sekä ennen että jälkeen kantajan nimen muuttamista. Tämän toteamuksen perusteella ei
siis voida päätellä, että kyseessä olisi kantajan toiminta.
Johtajien kokousten (Executive Meetings) pöytäkirjoista, jotka komissio mainitsee kumotakseen kantajan argumentin, jonka mukaan
se ei harjoittanut kaupallista toimintaa, on todettava, että kyseiset pöytäkirjat osoittavat ensi näkemältä kantajan harjoittaneen
kaupallista toimintaa.
On kuitenkin todettava, että se, että pöytäkirjojen otsakkeena on Tomkins Plc ja Pegler Ltd, on sinänsä merkityksetöntä tässä
kohtaa, toisin kuin komissio väittää. Tämä osoittaa yksinomaan, että taloudellista toimintaa harjoitettiin liikenimellä Pegler,
mutta se ei merkitse sitä, että kantaja olisi osallistunut suoraan tähän toimintaan.
Myöskään se, että kantajan johtajat – joista jotkut olivat myös FHT:n johtajia – osallistuivat edellä mainittuihin kokouksiin
ja että heillä oli tiettyjä Tomkins-konsernin muiden yksiköiden toimintaa tukevia tehtäviä, ei merkitse kantajan suoraa osallistumista
kartelliin kyseessä olevana ajanjaksona erityisesti siksi, että kyseiset johtajat eivät olleet kantajan työntekijöitä.
Lopuksi on todettava, ettei pöytäkirjojen sisällön perusteella voida päätellä kantajan todella olleen yksikkö, joka harjoitti
putken liittimiin liittyvää toimintaa. Lisäksi on huomautettava, että ensimmäistäkään komission mainitsemista pöytäkirjoista
ei ollut allekirjoitettu. Kantajan toiminnan puuttumisesta on joka tapauksessa todettava, että näitä pöytäkirjoja on pidettävä
vähemmän tärkeinä kuin FHT:n ja kantajan tilinpäätöstä, jonka ulkopuolinen tilintarkastaja on vahvistanut ja joka on Englannin
oikeuden mukaisesti toimitettu toimivaltaisille viranomaisille.
Komission väitteestä, jossa viitataan riidanalaisen päätöksen 135 ja 145 perustelukappaleeseen ja jonka mukaan kartellin muut
jäsenet ymmärsivät olevansa salaisessa yhteistyössä kantajan kanssa, on muistutettava, että 135 perustelukappaleessa viitataan
Deltan lausuntoon, jossa kuvaillaan kartellin rakennetta, ja että 145 perustelukappaleessa viitataan IMI:n lausuntoon, jossa
todettiin, että Pegler oli yksi yleiseurooppalaisen kartellin osallistujista. Toisin kuin komissio väittää, tästä ei seuraa,
että kyseisissä perustelukappaleissa tarkoitettiin nimenomaan kantajaa. Lisäksi on niin, että vaikka siitä ei ole pienintäkään
epäilystä, että FHT harjoitti toimintaa Peglerin liikenimellä, edellä mainituissa perustelukappaleissa ei ole mitään, mikä
osoittaisi, että näiden lausuntojen antajat tunsivat Tomkins-konsernin sisäisen rakenteen.
Riidanalaisen päätöksen 187 perustelukappaleesta, joka koskee Deltan edustajan yhteydenottoa W:hen BPFMA:n kokouksen jälkeen,
on katsottava, ettei se, että W hyväksyi Deltan kyseisen edustajan ehdotuksen lopettaa Peglerin aggressiivinen strategia,
riitä siihen, että kantajan olisi katsottava olevan vastuussa rikkomisesta. Ei ole mitenkään osoitettu, että W olisi toiminut
kantajan edustajana, koska hän ei ollut kantajan työntekijä merkityksellisenä ajankohtana, mitä komissio ei kiistä.
Vaikka kantaja ei kyennyt esittämään jäljennöstä edustussopimuksesta, edellä 64 kohdassa mainituista asiakirjoista ilmenee
lisäksi, että se oli FHT:n edustaja 29.10.1993 saakka, jolloin se otti haltuunsa ”Pegler-yrityksen” varat ja velat, työntekijät
mukaan luettuina, putken liittimiin liittyvän toiminnan osalta. Se, ettei kantaja saanut tästä palkkaa, ilmenee edellä 73
kohdassa mainituista todisteista.
Joka tapauksessa on todettava, että käsite ”dormant companies acting as agents” (edustajina toimivat passiiviset yhtiöt),
sellaisena kuin siihen viitataan vuoden 1985 Englannin yhtiölain liitteessä 4 olevassa 51 kohdassa, jonka otsikko on ”Yhtiön
tilinpäätöksen muoto ja sisältö”, ja saman lain liitteessä 8 olevassa 58A kohdassa, jonka otsikko on ”Pienten yhtiöiden tilinpäätöksen
muoto ja sisältö”, poikkeaa yhteisön kilpailuoikeudessa tarkoitetuista ”päämiehen” ja ”edustajan” käsitteistä.
On todettava, että kantajan ja sen emoyhtiön tai sen ja koko konsernin emoyhtiön suhde eroaa yhteisön kilpailuoikeudessa tarkoitetun
päämiehen ja edustajan suhteesta. Siinä luokittelu edustajaksi merkitsee nimittäin taloudellista toimintaa, mistä ei ole kyse
kantajan tapauksessa. Sillä, että sekä kantaja että komissio viittaavat oikeuskäytäntöön päämiehen ja tämän edustajan suhteesta,
ei näin ollen ole merkitystä, koska nyt käsiteltävässä asiassa on kyse konsernin sisäisestä suhteesta.
Riidanalaisessa päätöksessä komissio luokitteli kantajan suoraksi kartelliin osallistujaksi. Päätöksen 718 perustelukappaleesta
ilmenee myös, että komissio katsoi, ettei ole olemassa seikkoja, jotka osoittaisivat, että kantaja olisi toiminut toisen yrityksen
nimissä kilpailunvastaisessa yhteydenpidossaan rikkomisajanjaksolla.
Kyseisestä perustelukappaleesta ilmenee näin ollen, ettei komissio tulkinnut asianmukaisesti Tomkins-konsernin sisäisiä suhteita
ja toimintaa sen sisällä ja että se katsoi näin ollen, että EY 81 artiklan rikkomisesta oli vastuussa oikeudellinen yksikkö,
jolla ei ollut taloudellista toimintaa ja joka ei näin ollen osallistunut itse kartelliin.
Näin ollen on katsottava, että ajanjakson 20.1.1989–29.10.1993 osalta komissio katsoi virheellisesti kantajan olevan vastuussa
kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, johon Tomkins-konsernin muut yksiköt syyllistyivät.
Samoin tarkasteltaessa komission väitettä, jonka mukaan kantaja oli vastuussa rikkomisesta ennen 29.10.1993 taloudellisena
seuraajana, on riittävää viitata edellä oleviin 54–59 kohtaan.
Edellä esitetystä seuraa, että tämä kanneperuste on perusteltu.

Kolmas ja viides kanneperuste, jotka koskevat selvyyden puuttumista ja riidanalaisen päätöksen adressaattien nimeämisessä
tehtyä virhettä
Asianosaisten lausumat
Kolmannessa kanneperusteessa kantaja moittii komissiota siitä, ettei tämä nimennyt selvästi riidanalaisen päätöksen adressaatteja.
Kantaja väittää tässä yhteydessä, että kun komissio määräsi sekä Tomkinsin että sen maksamaan koko 5,25 miljoonan euron suuruisen
sakon, vaikka ne ovat kaksi erillistä oikeudellista yksikköä, jotka eivät enää kuulu samaan yritykseen, se ei määrittänyt
selvästi kummankin yksikön vastuun määrää. Kantaja väittää, etteivät molemmat yksiköt voi olla vastuussa koko 5,25 miljoonan
euron sakosta ja joutua maksamaan sen, koska muussa tapauksessa komissio ”saisi sille kuuluvan summan kaksinkertaisena”. Komissio
ei yksilöinyt selvästi riidanalaisessa päätöksessä yksikköä, jonka on katsottava olevan vastuussa rikkomisesta.
Lisäksi se, että kantajan katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta, koska se oli Tomkinsin tytäryhtiö, on kantajan mukaan
ristiriidassa riidanalaisessa päätöksessä tehdyn analyysin kanssa, sillä tämän analyysin mukaan Tomkins on yritys, jonka on
katsottava olevan vastuussa rikkomisesta, koska sen määräysvallassa ja omistuksessa oli koko ”Pegler-yrityksen” pääoma rikkomisajanjaksona.
Kantajan mukaan ei ole myöskään asianmukaista katsoa sen olevan vastuussa rikkomisesta ajanjaksona, jona eri tytäryhtiö oli
vastuussa sen liiketoiminnan harjoittamisesta, jonka suhteen rikkomiseen katsottiin syyllistytyn (ajanjakso 30.12.1988–20.1.1989),
tai jona se oli Englannin oikeudessa tarkoitettu ”pöytälaatikkoyhtiö”, jolla ei ollut työntekijöitä eikä varoja (ajanjakso
20.1.1989–29.10.1993).
Viidennessä kanneperusteessa kantaja väittää, että Tomkinsin olisi pitänyt katsoa olevan vastuussa rikkomisesta yksin. Tämän
väitteen tueksi se viittaa asiassa T-6/89, Enichem Anic vastaan komissio, 17.12.1991 annettuun tuomioon (Kok., s. II‑1623,
Kok. Ep. XI, s. II-1) ja asiassa T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 28.2.2002 annettuun tuomioon (Kok.,
s. II‑843). Sen mukaan näistä tuomioista seuraa, että oikeudellinen yksikkö, jonka on katsottava olevan vastuussa rikkomisesta,
on periaatteessa konsernin emoyhtiö. Oikeuskäytännöstä ilmenee sen mukaan myös, että komissio voi ainoastaan poikkeuksellisissa
olosuhteissa katsoa, että vastuu rikkomisesta on asianomaisen yrityksen ulkopuolella (em. asia Enichem Anic v. komissio, tuomion
237 kohta).
Kantaja esittää, että nyt käsiteltävässä asiassa rikkomiseen syyllistynyt yritys oli Tomkins. Rikkomisajanjaksona Tomkins-konsernin
eri oikeudelliset yksiköt omistivat sen mukaan ”Pegler-yrityksen”. Kantaja korostaa, että Tomkins koko konsernin emoyhtiönä
määritti sen nimenomaisen oikeudellisen yksikön, jonka määräysvallassa yritys kyseisenä ajanjaksona oli. Kantaja väittää myös,
että sitä pitäisi pitää erillisenä yrityksenä, joka on yksin vastuussa mahdollisista kilpailusääntöjen rikkomisista, ainoastaan
siitä ajankohdasta lähtien, jolloin se lakkasi kuulumasta Tomkins-konserniin, eli kun rikkominen oli päättynyt.
Komissio vaatii näiden kahden kanneperusteen hylkäämistä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperusteesta, joka koskee selvyyden puuttumista riidanalaisen päätöksen adressaattien nimeämisessä, on todettava, että
nämä – kantaja mukaan lukien – mainitaan selvästi kyseisen päätöksen 4 artiklassa.
On myös todettava, että komissio nimesi riidanalaisen päätöksen 682 perustelukappaleessa kantajan oikeudelliseksi yksiköksi,
joka oli osallistunut suoraan rikkomiseen, ja katsoi tämän olevan vastuussa rikkomisesta sen vuoksi, kun taas Tomkinsin katsottiin
olevan vastuussa kantajan lainvastaisesta toiminnasta yksinomaan emoyhtiön ominaisuudessaan (riidanalaisen päätöksen 683 perustelukappale).
Kanneperuste, joka koskee selvyyden puuttumista riidanalaisen päätöksen adressaattien nimeämisessä, on näin ollen hylättävä.
Kun tarkastellaan kanneperustetta, joka koskee riidanalaisen päätöksen adressaattien nimeämisessä tehtyä virhettä, kantajan
väitettä, jonka mukaan sen ei voida katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, koska se ei enää kuulunut Tomkins-konserniin, tai
jonka mukaan yksinomaan Tomkinsin on katsottava olevan vastuussa koko konsernin emoyhtiönä ja rikkomiseen syyllistyneen yhtiön
toiminnan harjoittajana, ei voida hyväksyä.
Sillä, että lainvastaista toimintaa harjoittanut ”yritys” jaettiin rikkomisen päättymisen jälkeen niin, että sen muodostaneet
oikeudelliset yksiköt erotettiin toisistaan, ei ole merkitystä sille, että ne ovat yhteisvastuussa rikkomisesta, johon on
syyllistytty.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yritysten voidaan katsoa olevan yhteisvastuussa rikkomisesta, vaikka rikkomisen aikana
yrityksen muodostaneet oikeudelliset yksiköt eivät enää kuuluisi samaan konserniin (ks. vastaavasti asia C-248/98 P, KNP BT
v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9641, 71 kohta).
Tästä seuraa, toisin kuin kantaja väittää, että rikkomiseen syyllistyneeseen yritykseen kuuluneiden kahden oikeudellisen yksikön
eli Peglerin ja Tomkinsin erottaminen EY 81 artiklan rikkomisen päättymisen jälkeen mutta ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä
ei poista sen vastuuta.
Lisäksi komissio voi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan katsoa emoyhtiön, tytäryhtiön tai emoyhtiön ja tytäryhtiön yhdessä
olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen
Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 331 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). On myös
huomautettava, ettei kantaja kiistä komission tätä toimivaltaa.
Tästä seuraa, ettei kantaja voi väittää edellä 93 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio
annettuun tuomioon viitaten, että Tomkins oli ainoa oikeushenkilö, jonka voitiin katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, koska
se harjoitti rikkomiseen syyllistyneen yrityksen toimintaa.
Näin ollen väite, jonka mukaan komissio olisi harkintavaltaansa käyttäessään syyllistynyt tosiseikkojen ja oikeudellisten
seikkojen ilmeiseen arviointivirheeseen katsomalla, että kantaja oli vastuussa riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetusta kilpailusääntöjen
vastaisesta toiminnasta, koska kantaja ei enää ollut oikeushenkilö, joka kuului rikkomisesta vastuussa olevaan yritykseen,
on perusteeton.
Lopuksi väitteestä, jonka mukaan sekä kantajan että Tomkinsin ei voida molempien katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, koska
tällöin komissio ”saisi sille kuuluvan summan kaksinkertaisena”, on riittävää todeta, että se perustuu kahden yrityksen yhteisvastuun
merkityksen virheelliseen tulkintaan, sillä se merkitsee sitä, että se, että yksi yrityksistä maksaa sakon koko summan, kumoaa
toisen velvollisuuden maksaa kyseinen sakko.
Edellä esitetystä seuraa, että kolmas ja viides kanneperuste on hylättävä perusteettomina.

Neljäs kanneperuste, joka koskee todellisia ja mahdollisia yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisia asetuksen N:o
1/2003 23 artiklan, vuoden 1998 suuntaviivojen ja vuoden 1996 yhteistyötiedonannon täytäntöönpanossa
Asianosaisten lausumat
Kantajan mukaan komission riidanalaisessa päätöksessä omaksuma näkökulma, joka muodostui siitä, että sille määrättiin yhdessä
Tomkinsin kanssa sakko, joka laskettiin sellaisten olosuhteiden mukaan, jotka koskivat vain toista niistä eli Tomkinsia, vaikka
ne ovat kaksi erillistä yritystä, asetti sen epäedullisempaan asemaan Tomkins-konserniin verrattuna yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen vastaisesti.
Osoittaakseen yhdenvertaisen kohtelun laiminlyönnin, joka aiheutuu komission omaksumasta näkökulmasta, kantaja viittaa asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklaan, vuoden 1998 suuntaviivoihin rikkomisen keston huomioon ottamisen osalta, varoittavaan vaikutukseen,
raskauttaviin tai lieventäviin olosuhteisiin ja lopuksi vuoden 1996 yhteistyötiedonantoon.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdasta kantaja väittää, että vaikka sen sakon enimmäismäärä, joka sille ja Tomkinsille
voitiin määrätä, ei ollut ”ratkaiseva tekijä” nyt käsiteltävässä asiassa määrätyn sakon määrittämisessä, komission omaksuma
tapa käsitellä kantajaa ja Tomkins-konsernia yhtenä yrityksenä sakkojen määrän laskemiseksi, vaikka kantaja ei enää kuulunut
tähän konserniin, aiheutti sille ”potentiaalista haittaa”.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdasta kantaja muistuttaa, että kyseisen artiklan sanamuodon mukaan sakon suuruutta määrättäessä
on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus että sen kesto. Jos komissio pyrki katsomaan, että oikeudelliset yksiköt, jotka
eivät enää kuuluneet samaan yritykseen, olivat yhteisvastuussa rikkomisesta, sen olisi pitänyt erottaa toisistaan yhtäältä
FHT:n alkuperäinen rikkomiseen osallistuminen ja toisaalta se, että kantaja jatkoi tätä rikkomista, mikä oli vähemmän vakavaa.
Rikkomisen keston huomioon ottamisesta vuoden 1998 suuntaviivojen mukaisesti kantaja väittää, että ainoa ajanjakso, jona voitiin
kohtuudella väittää sen olleen taloudellinen yksikkö, joka kykeni harjoittamaan itsenäistä toimintaa yrityksenä, oli 29.10.1993
alkanut ajanjakso. Tuona ajanjaksona se pysyi kuitenkin Tomkinsin tosiasiallisessa määräysvallassa ja ratkaisevan vaikutuksen
alaisena, joten Tomkinsin olisi pitänyt katsoa olevan vastuussa rikkomisesta. Kantaja muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön
ja komission päätöskäytännön mukaan rikkomisen toteamisen on rajoituttava ajanjaksoon, jolta komissiolla on todisteita rikkomisesta.
Kantajan mukaan tästä seuraa, että minkäänlainen ”yhteisvastuu” ei voi ylittää noin seitsemän ja puolen vuoden ajanjaksoa
29.10.1993–22.3.2001 eikä millään voida oikeuttaa saman sakon määräämistä yhteisvastuullisesti kantajalle ja Tomkinsille,
koska ajanjakso, jona ne olivat mahdollisesti vastuussa rikkomisesta, oli ”olennaisen erilainen”.
Sakon suuruuden määrittämisestä riittävän varoittavalle tasolle kantaja katsoo, että on vaikeaa kuvitella tapausta, jossa
komission omaksuma näkökulma ei olisi ristiriidassa vuoden 1998 suuntaviivojen tätä koskevan seikan kanssa, koska edellytyksenä
on, että entinen tytäryhtiö ja entinen emoyhtiö ovat ”olennaisen samanlaisessa” tilanteessa. Nyt käsiteltävässä asiassa sakon
korotus, jota sovellettiin varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, laskettiin erillisen yrityksen eli Tomkinsin kokoon nähden,
eikä sillä ollut minkäänlaista yhteyttä kantajan taloudelliseen tilanteeseen. Vastauksena komission vastineessa esittämiin
argumentteihin kantaja toteaa, että riidanalaisen päätöksen 771 perustelukappale koskee yksinomaan Tomkinsin kokoa ja valtaa
eikä liity mitenkään kantajan tilanteeseen eikä siinä ole minkäänlaisia perusteluja, jotka koskisivat sakon määrän korottamista
varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, kun tarkastellaan kantajan asemaa Tomkinsin entisenä tytäryhtiönä.
Kantaja mainitsee toisen vaikeuden, joka liittyy komission omaksumaan näkökulmaan ja on se, että raskauttavat tai lieventävät
olosuhteet, jotka on otettava huomioon sakon määrän laskennassa, poikkeavat usein huomattavasti sen ja Tomkinsin kaltaisen
kahden itsenäisen yrityksen välillä. Kantajan mukaan nämä olosuhteet eivät rajoitu ongelmiin, jotka perustuvat rikkomiseen
itseensä, vaan ne kattavat myös tekijöitä, jotka voivat vaihdella ajan myötä – mukaan lukien ajanjaksona, jonka jälkeen se
ei enää kuulunut Tomkins-konserniin – ja joita ovat esimerkiksi yhteistyö komission kanssa tutkimuksen aikana, rikkomisen
päättäminen tai monenlainen toiminta, joka voi merkitä raskauttavia olosuhteita.
Kantajan mukaan asianomaisiin yksiköihin sovellettavien raskauttavien ja lieventävien olosuhteiden välillä on todellisuudessa
”potentiaalisia eroja”, joita komissio ei sen mukaan ottanut huomioon. Vaikka tätä seikkaa ei pidetty ”ratkaisevana tekijänä”
nyt käsiteltävässä asiassa sakon tasoa määritettäessä, kantaja viittaa riidanalaisen päätöksen 601 perustelukappaleeseen,
jossa komissio totesi, että putken liittimien tärkeimmät valmistajat, joihin se kuului, olivat osallistuneet järjestelyihin
koko rikkomisen ajan säännöllisesti, jatkuvasti ja aktiivisemmin kuin muut osallistujat. Kantaja väittää, että koska se oli
Englannin yhtiöoikeudessa tarkoitettu ”pöytälaatikkoyhtiö” kartellin ensimmäisinä vuosina, sen rooli rajoittui tosiasiassa
sille annettujen määräysten noudattamiseen. Toinen ”potentiaalinen ero” perustuu sen mukaan siihen, että kaikki kartellista
mahdollisesti saatu taloudellinen hyöty koitui Tomkins-konsernille eikä kantajalle, kun otetaan huomioon se, miten Tomkins-konserni
käsitteli käteisvaroja.
Lopuksi kantaja väittää vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisesta, että komission näkökulma aiheuttaa myös vakavia ”potentiaalisia
ongelmia” kyseisen tiedonannon kannalta, sillä se koskee pikemminkin yritysten tilannetta komission tutkimuspäivänä kuin rikkomispäivänä.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä. Se huomauttaa tässä yhteydessä, että kantaja ei ole osoittanut yhdenvertaisen
kohtelun periaatteen loukkaamista asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan, vuoden 1998 suuntaviivojen eikä vuoden 1996 yhteistyötiedonannon
soveltamisessa.
Erityisesti varoittavan vaikutuksen suhteen komissio väittää riidanalaisen päätöksen 766 ja 771 perustelukappaleeseen viitaten,
että se otti huomioon kaksi seikkaa laskiessaan sakon määrän korotusta varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi; Tomkins-konsernin
koon sekä sen oikeudellisen ja taloudellisen tietämyksen ja infrastruktuurin, jonka ansiosta suuret yritykset kykenevät arvioimaan
paremmin, rikkovatko ne toiminnallaan kilpailusääntöjä. Komissio esittää, että Tomkinsin tapauksessa ratkaiseva tekijä sakon
määrän korottamiselle varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi oli lähinnä näistä ensimmäinen ja erityisesti sen 4 635 miljoonan
euron liikevaihto. Kantajaan sovellettu sakon määrän korottaminen varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi perustui puolestaan
komission mukaan tämän oikeudellisen ja taloudelliseen tietämykseen ja infrastruktuuriin, mikä merkitsee sitä, että rikkomisajankohtana
Tomkins-konsernin koko, rakenne, liikevaihto ja organisaatio otettiin huomioon. Saatu korotuskerroin 1,25 oli komission mukaan
sama kuin emoyhtiö Tomkinsiin sovellettu korotuskerroin, koska oikeudellista ja taloudellista tietämystä ja infrastruktuuria
koskeva tekijä liittyy kantajan myyntiä toiselle konsernille edeltäneeseen ajanjaksoon.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tässä kanneperusteessa kantaja moittii komission näkemystä, joka koskee sakon määrän laskemista tilanteessa, jossa yritys
on jaettu rikkomisen päättymisen ja sakon määräävän päätöksen tekemisen välillä.
Ensinnäkin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta kymmenen prosentin enimmäismäärästä on todettava, ettei
sitä ylitetty nyt käsiteltävässä tapauksessa, kuten kantaja itsekin myöntää. Näin ollen kantajan tätä koskeva väite on tehoton.
Ylimääräisenä on huomautettava, että tilanteessa, jossa sakon enimmäismäärä, joka kantajalle voidaan määrätä erikseen, olisi
saavutettu, sillä olisi ollut oikeus siihen, että asianomaista enimmäismäärää olisi sovellettu (yhdistetyt asiat T-71/03,
T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 390 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi kantajan väitteestä, joka liittyy rikkomisen keston huomioimiseen sakon määrän laskemisessa sekä asetuksen N:o 1/2003
23 artiklan 3 kohdan että vuoden 1998 suuntaviivojen suhteen, on huomautettava, ettei kantaja esitä minkäänlaista konkreettista
väitettä, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu. Sikäli kuin kantaja
esittää, ettei yhteisvastuu voi ulottua noin seitsemän ja puolen vuoden ajanjaksoa pidemmälle 29.10.1993 ja 22.3.2001 välisenä
aikana ja ettei näin ollen minkään perusteella voida oikeuttaa saman sakon määräämistä yhteisvastuullisesti sille ja Tomkinsille,
koska niiden osallistumisen kesto ja siten mahdollinen vastuu rikkomisesta on ”olennaisen erilainen”, on riittävää viitata
ensimmäisen ja toisen kanneperusteen tutkimiseen, missä yhteydessä todettiin, ettei kantajan voitu katsoa olevan vastuussa
rikkomisesta päivämäärää 29.10.1993 edeltäneellä ajanjaksolla.
Kolmanneksi muista väitteistä, jotka esitettiin kantajan ja Tomkinsin yhteisvastuusta – nämä liittyvät raskauttavien tai lieventävien
olosuhteiden arvioimiseen sekä vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamiseen tilanteessa, jossa emo- ja tytäryhtiö eivät
enää kuulu EY 81 artiklassa tarkoitettuun samaan yritykseen – on todettava, että ne nostavat nyt käsiteltävässä asiassa esiin
täysin merkityksettömiä hypoteettisia kysymyksiä. On nimittäin todettava, että kantajan ja sen emoyhtiön osalta ei otettu
huomioon raskauttavia eikä lieventäviä olosuhteita. Kantaja tai Tomkins eivät myöskään ole pyytäneet komissiota soveltamaan
vuoden 1996 yhteistyötiedonantoa.
Lopuksi kantajan argumentista, joka koskee sakon märittämistä riittävän varoittavalle tasolle, on ensinnäkin muistutettava,
että vuoden 1998 suuntaviivoissa todetaan, että rikkomisen luonteen, sen todellisten markkinavaikutusten ja maantieteellisten
markkinoiden koon lisäksi on tarpeen ottaa huomioon rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa
vakavaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille sekä määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän
varoittava (vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan neljäs alakohta).
Huomioon voidaan myös ottaa se, että suurilla yrityksillä on useimmiten oikeudellista ja taloudellista tietoa sekä infrastruktuureja,
jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomisia ja niistä aiheutuvia
kilpailuoikeudellisia seurauksia (vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan viides alakohta).
Ensimmäisen seikan yhteydessä on arvioitava yrityksen taloudelliset resurssit päivänä, jona sakko määrätään. Toisen seikan
osalta liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää asianomaisten yritysten koon, on liityttävä niiden tilanteeseen
rikkomishetkellä (ks. vastaavasti asia T-410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008, Kok., s. II‑881, 379 ja 382 kohta).
Vaikka nämä kaksi seikkaa liittyvät läheisesti yrityksen kokoon, kyseessä on kaksi erillistä sakon perusmäärän laskentapohjan
korottamista koskevaa perustetta.
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että komissio muistutti aluksi riidanalaisen päätöksen 766 perustelukappaleessa toimivallastaan
soveltaa korotuskerrointa laskentapohjan tarkistamiseksi riittävän varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi (vuoden 1998 suuntaviivojen
1 A kohdan neljännessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla) ja sen huomioimiseksi, että suurilla yrityksillä on oikeudellista
ja taloudellista tietämystä ja infrastruktuuria, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti
liittyviä rikkomisia (vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla). Komissio totesi
myös, että se aikoi ottaa nämä kaksi seikkaa huomioon.
Tomkins-Peglerin taloudellisesta yksiköstä on erityisesti muistutettava, että kun komissio vahvisti kantajalle rikkomiseen
syyllistyneenä ja Tomkinsille tytäryhtiönsä rikkomisesta vastuullisena emoyhtiönä määrättävän sakon, se tukeutui kantajan
markkinaosuuteen, koska sen suhteellinen merkitys putken liittimien markkinoilla oli merkityksellinen kriteeri asianomaisten
yritysten sakon perusmäärän alkuperäisen laskentapohjan määrittämiseksi. Tällä tavoin kantaja ja näin ollen sen emoyhtiö luokiteltiin
kuudenteen luokkaan, jolle vahvistettiin kahden miljoonan euron laskentapohja. Komissio korotti sittemmin tätä kyseisen taloudellisen
yksikön alkuperäistä laskentapohjaa soveltamalla 1,25:n korotuskerrointa varmistaakseen varoittavan vaikutuksen, ja tämä määritettiin
Tomkinsin liikevaihdon perusteella.
Vastauksessa komissio selitti, että se oli soveltanut Tomkinsin tapauksessa vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan neljättä
alakohtaa ja kantajan tapauksessa vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan viidettä alakohtaa oikeuttaakseen sakon laskentapohjan
korottamisen.
On kiistatonta, että komissiolla on oikeus valita näistä kahdesta seikasta se, jota se pitää tärkeimpänä arvioinnissaan.
Ensiksi on kuitenkin huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 771 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio tukeutui
yksinomaan Tomkinsin liikevaihtoon vuonna 2005 eli riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneenä vuonna ja katsoi, että kyseinen
liikevaihto oikeutti sakon alkuperäisen laskentapohjan korottamisen varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi.
On myös todettava, ettei komissio mainitse riidanalaisessa päätöksessä mitään siitä, että se olisi soveltanut oikeudellista
ja taloudellista tietämystä ja infrastruktuuria koskevaa kriteeriä kantajaan, eikä se myöskään täsmennä asianomaisen yrityksen
kokoa rikkomishetkellä, mikä on merkityksellinen kriteeri vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan viidenteen alakohtaan perustuvan
korotuksen oikeuttamiseksi. Se ei sitä paitsi olisi voinut tehdä näin nyt käsiteltävässä tapauksessa, kun otetaan huomioon,
että vuoden 1998 suuntaviivojen 1 A kohdan neljännessä ja viidennessä alakohdassa tarkoitetut seikat, arvioidaan eri ajankohtina
eli edellisessä tapauksessa päivänä, jona sakko määrätään, ja jälkimmäisessä tapauksessa päivänä, jona rikkomiseen syyllistytään.
Joka tapauksessa on toiseksi niin, että näiden kahden seikan jakaminen ja niiden soveltaminen erikseen kahteen yhtiöön, jotka
kuuluvat samaan taloudelliseen yksikköön ja joista yksi on toisen emoyhtiö, jonka katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta
yksinomaan tämän vuoksi, on ristiriidassa EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen käsitteen kanssa.
Komissio voi toki ottaa sakon perusmäärän laskentapohjaa määrittäessään huomioon liikevaihdon vuodelta, joka edeltää päätöksen,
jolla rikkominen todetaan, tekemistä (eli soveltaa ensimmäistä kriteeriä) tai liikevaihdon rikkomishetkellä (eli soveltaa
toista kriteeriä). Komissio ei kuitenkaan voi tukeutua kriteeriin siten, että se soveltaa sitä ainoastaan yhteen niistä kahdesta
yksiköstä, jotka aikaisemmin muodostivat rikkomiseen syyllistyneen taloudellisen yksikön. Kun emoyhtiö ja tytäryhtiö eivät
enää ole EY 81 artiklassa tarkoitettu taloudellinen yksikkö sen päätöksen tekemispäivänä, jolla niille määrätään sakko rikkomisesta,
komissio ei voi tukeutua entisen emoyhtiön liikevaihtoon päätöksen tekemistä edeltäneenä vuonna määrittääkseen varoittavan
tekijän, jota sovelletaan kahteen yhtiöön, jotka muodostivat yhden ainoan yrityksen tosiseikkojen tapahtumahetkellä mutta
joka on sittemmin jaettu. Tämä liikevaihto ei nimittäin osoita yrityksen todellista taloudellista kapasiteettia aiheuttaa
vahinkoa muille toimijoille rikkomishetkellä.
Edellä esitetystä seuraa, että tämä kanneperuste on osittain perusteltu sen väitteen osalta, joka koskee varoittavaa tekijää.

Kuudes kanneperuste, joka koskee laskuvirhettä ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sakon laskennassa
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää toissijaisesti ensinnäkin, ettei komissio noudattanut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sakkoa (olipa se
yhteisvastuullisesti Tomkinsin kanssa tai ei) laskiessaan, ja toiseksi, että komissio teki joka tapauksessa virheen kantajalle
määräämänsä sakon (olipa se yhteisvastuullisesti Tomkinsin kanssa tai ei) määrää laskiessaan.
Kantaja katsoo edellä jo esitetyistä syistä, että asianmukainen sille erikseen tarkasteltuna määrätyn sakon määrä on 1 miljoonan
euron perusmäärä, jota ei koroteta varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, ja 70 prosentin korotus sen rikkomiseen osallistumisen
keston vuoksi, minkä seurauksena sakon kokonaismäärä on 1,7 miljoonaa euroa.
Kantaja väittää myös, että riidanalaisessa päätöksessä on tehty virhe sakon määrän laskennassa. Se täsmentää, että riidanalaisen
päätöksen 777 perustelukappaleen mukaan sakon määrä on 5,2 miljoonaa euroa sen jälkeen, kun sitä on korotettu varoittavan
vaikutuksen varmistamiseksi ja rikkomisen keston vuoksi, vaikka määrätty sakko on 5,25 miljoonaa euroa. Mitään perusteluja
tämän 50 000 euron sakon määrän korotuksen tueksi ei kantajan mukaan ole esitetty.
Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin väitetystä virheestä sakon määrän laskennassa on todettava, että komissio pyöristi riidanalaisen päätöksen 777
perustelukappaleessa sakon perusmäärän. Päätöksen 877 perustelukappaleessa sekä sen päätösosassa vahvistetaan selvästi, että
Tomkinsille yhteisvastuussa kantajan kanssa määrätty sakko on 5,25 miljoonaa euroa.
Lisäksi riidanalaisen päätöksen 765 perustelukappaleessa komissio totesi selvästi laskentapohjaksi 2 miljoonaa euroa ja vahvisti
771 perustelukappaleessa selvästi 1,25 suuruisen korotuskertoimen varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, minkä seurauksena
laskentapohja oli 2,5 miljoonaa euroa. Lopuksi riidanalaisen päätöksen 775 perustelukappaleessa komissio esitti nimenomaisesti
määrät, jotka lisättiin tähän perusmäärään kantajan rikkomiseen osallistumisen keston huomioimiseksi, eli perusmäärän 5 prosentin
korotuksen sekä vuodelta 1989 että vuodelta 1990 (125 000 euroa) ja 10 prosentin korotuksen kultakin jäljellä olevalta kymmeneltä
vuodelta vuoteen 2000 saakka (250 000 euroa). Tästä seuraa, että kantaja kykeni täysin lisäselvityksittä ja yksinkertaisen
laskutoimituksen tekemällä ymmärtämään, miksi oli perusteltua vahvistaa sakon määrä tasolle, joka mainitaan riidanalaisen
päätöksen 877 perustelukappaleessa ja 2 artiklan h alakohdassa.
Argumentin, jonka mukaan kantajalle määrätyn sakon asianmukainen määrä olisi ollut 1,7 miljoonaa euroa, osalta on riittävää
viitata jäljempänä oleviin kohtiin. Lisäksi on todettava, ettei ole mitään syytä alentaa 2 miljoonan euron laskentapohjaa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että määrä vahvistettiin rikkomisen vakavuuden mukaan ja että huomattavat erot asianomaisten
yritysten välillä oikeuttivat erilaisen kohtelun sakkojen laskentapohjan määrittämisessä.

Sakon lopullisen määrän määrittäminen
Kuten edellä 46–60, 73–98 ja 123–134 kohdasta ilmenee, riidanalaista päätöstä on muutettava siltä osin kuin siinä korotetaan
sakkoa korotuskertoimella 1,25 varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi ja 110 prosentilla rikkomiseen osallistumisen keston
perusteella.
Muutoin komission riidanalaisessa päätöksessä esittämät huomautukset sekä nyt käsiteltävässä asiassa sovellettu sakkojen laskentatapa
eivät edellytä muutoksia unionin yleisen tuomioistuimen puolesta.
Sakon lopullinen määrä lasketaan näin ollen seuraavasti: koska rikkominen kesti kantajan osalta seitsemän vuotta ja viisi
kuukautta (eikä riidanalaisessa päätöksessä määritettyä 12:ta vuotta ja kahta kuukautta), laskentapohjaa (2 miljoonaa euroa)
on korotettava 70 prosentilla (110 prosentin sijaan) soveltamatta korotusta varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi, minkä
seurauksena sakon määrä on 3,4 miljoonaa euroa.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleinen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 87 artiklan 3 kohdan nojalla määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten
kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja
osa toisen asianosaisen hyväksi. Nyt käsiteltävässä asiassa asianosaiset on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 20.9.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 4180 (asia
COMP/F-1/38.121 – Putken liittimet) 1 artikla kumotaan siltä osin kuin siinä todetaan, että Pegler Ltd osallistui rikkomiseen
ajanjaksolla 31.12.1988–29.10.1993.
2)
Yhteisvastuullisesti Peglerille päätöksen K(2006) 4180 2 artiklan h alakohdassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 3,4 miljoonaa
euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Julistettiin Luxemburgissa 24 päivänä maaliskuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.