CELEX: 62010CJ0257
Migruojantys darbuotojai
Socialinė apsauga
Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo
Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71
Valstybės narės pilietis, profesinę veiklą vykdęs Šveicarijoje
Grįžimas į savo kilmės šalį

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl, pirma, 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl
socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos
nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), iš dalies pakeisto
2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001 (OL L 187, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 129; toliau − Reglamentas; Nr. 1408/71), 3 straipsnio 1 dalies bei 72 straipsnio ir, antra, 1999 m.
birželio 21 d. Liuksemburge pasirašyto Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo
dėl laisvo asmenų judėjimo (OL L 114, 2002, p. 6; toliau – susitarimas) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas kilus ginčui tarp Švedijos pilietės E. Bergström ir
Försäkringskassan
(toliau − Nacionalinė socialinės apsaugos tarnyba) dėl pastarosios atsisakymo apskaičiuojant vaiko priežiūros pašalpą atsižvelgti
į darbo pagal darbo sutartį laikotarpį, kurį suinteresuotas asmuo dirbo Šveicarijoje.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Susitarimo preambulėje skelbiama:
„[Susitariančios Šalys],
įsitikinusios, kad laisvas asmenų judėjimas Susitariančiųjų Šalių teritorijose yra pagrindinis harmoningo jų santykių vystymo
veiksnys,
pasiryžusios įgyvendinti laisvą asmenų judėjimą jų teritorijose remiantis Europos bendrijoje taikomomis taisyklėmis,
<...>“
Šio susitarimo 1 straipsnyje numatyta:
„Šio Susitarimo tikslas yra Europos bendrijos valstybių narių ir Šveicarijos piliečiams:
a)      suteikti teisę atvykti, gyventi, dirbti pagal darbo sutartį, verstis savarankiška veikla ir teisę likti Susitariančiųjų Šalių
teritorijoje;
<...>
d)      sudaryti tokias pačias gyvenimo, įdarbinimo ir darbo sąlygas, kokios yra sudaromos tos šalies piliečiams.“
Šio susitarimo 2 straipsnyje „Diskriminacijos uždraudimas“ numatyta, kad „vienos Susitariančiosios Šalies piliečiai, teisėtai
gyvenantys kitos Susitariančiosios Šalies teritorijoje, taikant ir remiantis Susitarimo I, II ir III priedų nuostatomis, nediskriminuojami
dėl pilietybės“.
To paties susitarimo 8 straipsnyje numatyta:
„Pagal II priedą Susitariančiosios Šalys numato socialinės apsaugos sistemų koordinavimą, kurio tikslas:
a)      užtikrinti vienodo požiūrio principą;
<...>
c)      susumuoti visus laikotarpius į kuriuos atsižvelgiama pagal atitinkamų šalių nacionalinius teisės aktus, kad būtų galima įgyti
ir išsaugoti teisę gauti išmokas ir kad būtų apskaičiuotas tokių išmokų dydis;
d)      mokėti išmokas Susitariančiosios Šalies teritorijoje gyvenantiems asmenims;
<...>“
Susitarimo II priedo 1 straipsnis „Socialinės apsaugos sistemų derinimas“ suformuluotas taip:
„1.      Susitariančiosios Šalys susitaria socialinės apsaugos sistemų derinimo srityje tarpusavyje taikyti susitarimo pasirašymo momentu
galiojančius ir šio priedo A skirsniu iš dalies pakeistus Bendrijos teisės aktus, į kuriuos daroma nuoroda, arba jiems lygiavertes
normas.
2.      Teisės aktuose, į kuriuos daroma nuoroda šio priedo A skirsnyje, minima sąvoka „valstybė (‑s) narė (‑s)“ apima valstybes,
kurioms taikomi minėti Bendrijos teisės aktai, ir Šveicariją.“
Susitarimo II priedo A skirsnyje „Teisės aktai, į kuriuos daroma nuoroda“ numatyta:
„371 R 1408 <...>: 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal
darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje,
<...>“
Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio „Vienodų sąlygų taikymas“ 1 dalyje numatyta:
„Laikantis šio reglamento specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.“
Pagal šio reglamento 13 straipsnio 2 dalies f punktą:
„Asmeniui, kuriam nustoja galioję valstybės narės teisės aktai, kol bus pradėti taikyti kitos valstybės narės teisės aktai,
pagal vieno iš aukščiau nurodytų papunkčių taisykles arba pagal vieną iš 14–17 straipsniuose nurodytų išimčių ar specialių
nuostatų, taikomos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktų nuostatos.“
Minėto reglamento 23 straipsnyje, esančiame III antraštinės dalies, reglamentuojančios specialias nuostatas, susijusias su
įvairiomis išmokų kategorijomis, 1 skyriuje „Liga ir motinystė“, numatyta:
„1.      Valstybės narės, kurios teisės aktais nustatyta, kad išmokos pinigais apskaičiuojamos remiantis uždarbio vidurkiu ar įmokų
vidurkiu, kompetentinga įstaiga tokio uždarbio vidurkį ar įmokų vidurkį apskaičiuoja remdamasi tiktai uždarbiu ar įmokomis,
įgytomis pagal minėtus teisės aktus.
2.      Valstybės narės, kurios teisės aktais nustatyta, kad išmokos pinigais apskaičiuojamos remiantis vidutiniu uždarbiu, kompetentinga
įstaiga atsižvelgia tik į tokį vidutinį uždarbį arba, kur reikia, į tokio uždarbio vidurkį, kuris gautas laikotarpiu, kai
galiojo minėti teisės aktai.
<…>“
To paties reglamento 72 straipsnyje „Draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpių sumavimas“, esančiame
III antraštinės dalies 7 skyriuje „Išmokos šeimai“, numatyta:
„Jeigu pagal valstybės narės teisės aktus teisės į išmokas įgijimas priklauso nuo įgytų draudimo, darbo pagal darbo sutartį
arba savarankiško darbo laikotarpių, tos valstybės kompetentinga įstaiga sumuoja reikiamo dydžio draudimo, darbo pagal darbo
sutartį arba savarankiško darbo laikotarpius, įgytus bet kurioje kitoje valstybėje narėje, tartum šie laikotarpiai būtų įgyti
pagal jos administruojamus teisės aktus.“
Reglamento Nr. 1408/71 89 straipsnyje reglamentuojama:
„Valstybių narių tam tikrų teisės aktų taikymo specialios taisyklės išdėstytos V priede.“
Šio reglamento VI priedo N punkte „Švedija“ numatyta, kad „dėl reglamento 72 straipsnio taikymo nustatant asmens teisę gauti
išmoką šeimai, kitoje valstybėje narėje įgyti draudimo laikotarpiai laikomi paremtais tokiomis pačiomis vidutinėmis pajamomis
kaip ir Švedijos draudimo laikotarpiai, su kuriais jie yra sudedami“. Vėliau ši nuostata buvo panaikinta 2006 m. gruodžio
18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1992/2006, iš dalies keičiančiu Reglamentą Nr. 1408/71 (OL L 392,
p. 1).

Nacionalinės teisės aktai
1999 m. Socialinio draudimo įstatymo Nr. 799 (
Socialförsäkringslag (1999:799)
) 3 skirsnyje „Socialiniu draudimu teikiama apsauga“, be kita ko, numatyta:
„1 straipsnis. Visi Švedijos gyventojai yra apdraudžiami šioms [1962 m. Bendrojo socialinio draudimo įstatymas Nr. 381 (
Lagen om allmän försäkring (1962:381)
; toliau − Bendrasis socialinio draudimo įstatymas)] numatytoms išmokoms gauti:
1)      gydymo ir pan. išlaidų apmokėjimas pagal 2 skirsnį, kai išmokos apibrėžtos socialinio draudimo tarnybų;
2)      minimali ir bazinė motinystės (tėvystės) pašalpa;
3)      ligos ir nedarbingumo pašalpa garantijos išmokos forma;
<...>
4 straipsnis. Visi Švedijoje dirbantys asmenys yra apdraudžiami šioms [Bendrojo socialinio draudimo įstatyme] numatytoms išmokoms
gauti:
1)      ligos pašalpa ir nėštumo pašalpa;
2)      didesnė nei minimali motinystės (tėvystės) pašalpa ir vienkartinė motinystės (tėvystės) pašalpa;
3)      pajamomis pagrįsta ligos pašalpa ir pajamomis pagrįsta nedarbingumo pašalpa;
<...>“
Bendrojo socialinio draudimo įstatyme, be kita ko, skelbiama:
„3 skirsnis. Ligos pašalpa
2 straipsnis. Ligos pašalpos apskaičiavimo pagrindą sudarančios pajamos yra tikėtinos metinės apdrausto asmens piniginės pajamos
iš jo darbo Švedijoje, kurias jis gauna kaip viešojo arba privataus sektoriaus darbuotojas (
pajamos iš darbo
) arba kitaip (
pajamos iš kitos atlygintinos veiklos
). <...> Ligos pašalpos apskaičiavimo pagrindą sudarančias pajamas nustato socialinio draudimo tarnyba. <...>
Jei socialinio draudimo tarnyba nežinojo apie visas šias aplinkybes, nustatydama ligos pašalpos apskaičiavimo pagrindą sudarančias
pajamas remiasi tais duomenimis, kuriuos gali gauti iš apdrausto asmens arba jo darbdavio arba kuriuos gali sužinoti iš mokesčių
susigrąžinimo, susijusio su apdrausto asmens pajamomis. Nustatant ligos pašalpos apskaičiavimo pagrindą sudarančias pajamas
įtraukiama tik atlyginimo už atostogas dalis, neviršijanti atlyginimo, kuris būtų sumokėtas už atitinkamą darbo laikotarpį.
4 skirsnis. Motinystės (tėvystės) pašalpa
<...>
6 straipsnis. Visa motinystės (tėvystės) pašalpa yra ne mažesnė kaip 60 SEK per dieną (minimali pašalpa).
Jei tėvai iki vaiko gimimo buvo arba turėjo būti, jeigu socialinio draudimo tarnyba būtų žinojusi visas aplinkybes, apdrausti
minimalų lygį viršijančiu sveikatos draudimu be pertraukos bent 240 dienų, pirmąsias 180 dienų mokama motinos (tėvo) ligos
pašalpos dydžio motinystės (tėvystės) pašalpa, apskaičiuota pagal šio straipsnio penktą pastraipą. Bet kuriuo atveju visa
180 dienų mokama motinystės (tėvystės) pašalpa turi būti ne mažesnė kaip 150 SEK per dieną (bazinė pašalpa). Motina (tėvas),
apdrausta (apdraustas) tik pagal [1999 m. Socialinio draudimo įstatymo Nr. 799] 3 skirsnio 4 straipsnį, gali gauti šią išmoką,
jei atitinka pirmąją sąlygą.
Be to, kas numatyta antroje pastraipoje, mokama:
–        210 dienų – tėvų ligos pašalpos dydžio motinystės (tėvystės) pašalpa, apskaičiuota pagal šio straipsnio penktą pastraipą,
tačiau minimali pašalpa yra bazinė pašalpa, o
–        90 dienų – minimalios pašalpos dydžio motinystės (tėvystės) pašalpa.
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Švedijos pilietė E. Bergström 1994 m. sausio mėn. įsikūrė Šveicarijoje ir ten dirbo iki savo dukters gimimo 2002 m. kovo 19 dieną.
2002 m. rugsėjo 1 d. ji kartu su vyru ir dukra, grįžo į Švediją. Jos vyras tuoj pat įsidarbino Švedijoje, E. Bergström neįsidarbino,
kad galėtų prižiūrėti savo dukterį. Ji kreipėsi dėl ligos pašalpos dydžio motinystės (tėvystės) pašalpos (toliau − LPD-MP)
nuo 2003 m. kovo 16 d., kuri turėjo būti apskaičiuota remiantis jos pajamomis, gautomis iš darbo Šveicarijoje.
Nacionalinė socialinės apsaugos tarnyba nusprendė jai skirti bazinę motinystės (tėvystės) pašalpą (toliau − BMP), motyvuodama
tuo, kad ji neturėjo teisės į LPD-MP, nes nedirbo Švedijoje 240 dienų prieš gimdymą, priešingu atveju ji būtų įgijusi teisę
į didesnę nei bazinio dydžio ligos pašalpą.
E. Bergström apskundė šį sprendimą
Länsrätten i Stockholms län
(Stokholmo administracinis teismas). Šis teismas atmetė ieškinį dėl to, kad LPD-MP yra susijusi su darbo santykiais ir kad
apdraustas asmuo gali įgyti teisę į ją, tik jei pats dirba Švedijoje tuo laikotarpiu, kuriuo remdamasis prašo šios pašalpos.
Taigi vien to, kad asmens sutuoktinis dirba Švedijoje, neužtenka.
Tuomet E. Bergström pateikė apeliacinį skundą
Kammarrätten i Stockholm
(Stokholmo administracinis teismas), kuris, priimdamas sprendimą dėl esmės, nusprendė, kad ji įvykdė Švedijos teisės aktuose
numatytą 240 darbo dienų sąlygą, nes dirbo Šveicarijoje. E. Bergström turėjo teisę į didesnę nei BMP pašalpą, apskaičiuotą
remiantis jos darbu Šveicarijoje.
Nacionalinė socialinės apsaugos tarnyba apskundė šį sprendimą ir paprašė patenkinti
Länsrätten i Stockholms län
sprendimą. E. Bergström pateikė reikalavimą atmesti šį prašymą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, neginčijama, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio
2 dalies f punktą E. Bergström taikoma Švedijos teisė, nors ji ir nedirba Švedijoje. Vis dėlto ji neatitinka nacionalinės
teisės reikalavimų tam, kad įgytų teisę į LPD-MP.
Netenkinama sąlyga, susijusi su darbu Švedijoje, dėl kurio ji būtų buvusi apdrausta sveikatos draudimu nepertraukiamai ne
mažiau kaip 240 dienų iki vaiko gimimo. Kyla klausimas, ar reikia pripažinti, kad ji įvykdė šį reikalavimą dirbdama Šveicarijoje.
Be to, E. Bergström nedirbo ir neturėjo pajamų, kuriomis remiantis pagal nacionalinės teisės nuostatas galima nustatyti ligos
pašalpos apskaičiavimo pagrindą sudarančias pajamas. Kyla klausimas, ar taikant šias nuostatas reikia atsižvelgti į jos pajamas,
gautas iš darbo Šveicarijoje.
Atsižvelgdamas į šiuos argumentus,
Högsta förvaltningsdomstolen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal Sąjungos teisę, konkrečiai kalbant, pagal [susitarimą] ir [Reglamento Nr. 1408/71] 72 straipsnį, galima minimalų
draudimo laikotarpį, būtiną norint gauti išmoką šeimai, pavyzdžiui, pajamomis pagrįstą motinystės (tėvystės) pašalpą, įgyti
dirbant ir mokant socialines įmokas tik Šveicarijoje?
2.      Ar pagal Sąjungos teisę, konkrečiai kalbant, pagal susitarimą ir Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalį bei 72 straipsnį,
Šveicarijoje gautas pajamas reikia prilyginti valstybės viduje gautoms pajamoms, apskaičiuojant išmoką šeimai, pavyzdžiui,
pajamomis pagrįstą motinystės (tėvystės) pašalpą?“

Dėl prejudicinių klausimų

Pirminės pastabos
Norint atsakyti į pateiktus klausimus reikia, kad pagrindinės bylos aplinkybės patektų į susitarimo taikymo sritį. Šiuo aspektu
reikia pažymėti, kad E. Bergström atvejis atitinka Europos Sąjungos valstybės narės piliečio, kuris, dirbęs kitos susitariančiosios
šalies teritorijoje, grįžta į savo kilmės valstybę narę, kur, remdamasis šiuo darbu prašo šios valstybės narės teisės aktuose
numatytos šeimos pašalpos, atvejį.
Kalbant apie klausimą dėl susitarimo taikymo srities visų pirma reikia pažymėti, kad susitarimo preambulės antrame sakinyje
skelbiama, jog susitariančiosios šalys „pasiryžusios įgyvendinti laisvą asmenų judėjimą jų teritorijose remiantis Europos
bendrijoje taikomomis taisyklėmis“.
Ši laisvė būtų suvaržyta, jei susitariančiosios šalies pilietis savo kilmės valstybėje būtų mažiau palankiai vertinamas vien
dėl to, kad pasinaudojo teise judėti.
Antra, reikia priminti, kad susitarimo 8 straipsnyje numatyta, jog pagal jo II priedą susitariančiosios šalys numato socialinės
apsaugos sistemų koordinavimą jame numatytais tikslais. Šia nuostata nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nedaroma nuoroda į kokį
nors reikalavimą, susijusį su asmenų, kuriems šios socialinės apsaugos nuostatos taikomos, gyvenimo vieta ar susitariančiosios
šalies, kuri jas taikys, nurodymu.
Tarp minėtu 8 straipsniu siekiamų tikslų a punkte nurodytas „vienodo požiūrio principas“. Aiški ir bendra nuoroda į šį principą
parodo, kad šio straipsnio taikymo srityje minėtas principas taikomas neatsižvelgiant į susitarimo 2 straipsnį, kuriame nediskriminavimo
principas siejamas su asmens gyvenimu kitos susitariančiosios šalies teritorijoje.
Trečia, susitarimo II priedo A skirsnio 1 punkte numatyta, kad susitariančiosios šalys taiko Reglamentą Nr. 1408/71 su tam
tikromis išimtimis, kurios vis dėlto nėra reikšmingos vertinant pateiktą klausimą. Šio priedo 1 straipsnio 2 dalyje numatyta,
kad teisės aktuose, į kuriuos daroma nuoroda šio priedo A skirsnyje, minima sąvoka „valstybė (‑s) narė (‑s)“ apima ne tik
valstybes, kurioms taikomi minėti Bendrijos teisės aktai, bet ir Šveicariją.
Galiausiai reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 1408/71 taikomas ne tik šeimos išmokoms, bet ir kitoms išmokoms, tarp jų,
pavyzdžiui, senatvės išmokoms.
Remiantis tuo darytina išvada, kad, netaikant sumavimo taisyklės, darbuotojui grįžus į savo kilmės šalį, Šveicarijos Konfederacijos
ir Sąjungos valstybių narių socialinės apsaugos sistemų koordinavimas būtų negalimas daugeliu atveju,
inter alia
, įgyjant teisę į senatvės išmokas.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad susitarimas ir Reglamentas Nr. 1408/71 taikomas šio sprendimo 26 punkte nurodytai
darbuotojo situacijai.

Dėl pirmojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal susitarimą ir Reglamentą Nr. 1408/71
tuo atveju, jei valstybės narės teisės aktais pagrindinėje byloje nagrinėjamos šeimos išmokos siejamos su draudimo, darbo
pagal darbo sutartį ar savarankiško darbo laikotarpiais, kompetentinga šios valstybės narės institucija šiuo tikslu privalo
atsižvelgti į tuos laikotarpius, kurie visi įgyti Šveicarijos Konfederacijos teritorijoje.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad, remiantis nacionalinės teisės aktais, tam, kad E. Bergström įgytų
teisę į LPD-MP, ji turi įrodyti, kad dirbo 240 dienas iki gimdymo. Visą šį referencinį laikotarpį E. Bergström dirbo Šveicarijos
Konfederacijos teritorijoje.
Neginčijama, kad E. Bergström prašoma pašalpa yra šeimos išmoka, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio
u punkto i papunktį.
Norint atsakyti į pateiktą klausimą, reikia išaiškinti susitarimo 8 straipsnio c punktą ir Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį,
kuriuose teisės į nagrinėjamą išmoką įgijimas siejamas su „sumavimo“ taisykle.
Remdamosi „sumavimo“ sąvoka kai kurios suinteresuotos šalys pateikė Teisingumo Teismui pastabas, tvirtindamos, kad ši sąvoka
logiškai suponuoja, jog yra bent du darbo laikotarpiai keliose valstybėse narėse. Todėl už išmoką atsakingos kompetentingos
institucijos valstybė narė gali šiuo tikslu numatyti, kad reikalavimas dėl darbo laikotarpio turi būti įvykdytas jos teritorijoje,
o tai reiškia, kad, siekiant įgyti teisę į socialinio draudimo išmokas, negalima remtis vien laikotarpiu, įgytu kitos valstybės
narės teritorijoje.
Šiuo aiškinimu negalima remtis.
Tiek susitarimo 8 straipsnio c punkto, tiek Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnio formuluotės nėra dviprasmiškos. Pagal pirmąją
iš šių nuostatų sumavimas apima „visus laikotarpius“, į kuriuos atsižvelgiama pagal atitinkamų šalių nacionalinės teisės aktus,
o pagal antrąją sumuojant reikalaujama atsižvelgti į „draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpius,
įgytus kurios nors kitos valstybės narės teritorijoje“ kaip į laikotarpius, įgytus vadovaujantis kompetentingos institucijos
teisės aktais.
Reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 1408/71 buvo priimtas remiantis EEB sutarties 51 straipsniu (vėliau − EB 51 straipsnis,
dar vėliau, po pakeitimų, EB 42 straipsnis), kuriuo numatyta, kad Europos Sąjungos Taryba socialinės apsaugos srityje imasi
priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti, ir, be kita ko, įtvirtina sistemą, leidžiančią migruojantiems darbuotojams
ir jų išlaikytiniams užtikrinti pagal kelių valstybių įstatymus nustatomų „visų laikotarpių“ sudėtį, kad jie įgytų ir išlaikytų
teisę į socialines išmokas ir kad būtų galima apskaičiuoti tų išmokų dydį.
Šis aiškinimas atitinka susitarimo tikslą užtikrinti laisvą asmenų judėjimą tarp Šveicarijos Konfederacijos ir Europos bendrijos.
Juo taip pat laikomasi sutarties 8 straipsnio a punkte numatyto vienodo požiūrio principo, nes užtikrinama, kad dėl naudojimosi
teise laisvai judėti iš migruojančių darbuotojų nebūtų atimtos socialinės garantijos, kurios užtikrinamos kitiems šia teise
nesinaudojantiems darbuotojams.
Todėl už šeimos išmokas atsakinga kompetentinga valstybės narės institucija negali reikalauti, kad, be darbo ar veiklos laikotarpio
kitoje valstybėje (šiuo atveju Šveicarijoje), jos teritorijoje būtų įgytas kitas draudimo laikotarpis.
Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad pagal susitarimo 8 straipsnio c punktą ir Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį
tuo atveju, jei valstybės narės teisės aktais pagrindinėje byloje nagrinėjamos šeimos išmokos siejamos su draudimo, darbo
pagal darbo sutartį ar savarankiško darbo laikotarpiais, kompetentinga šios valstybės narės institucija šiuo tikslu privalo
atsižvelgti į šiuos laikotarpius, kurie visi įgyti Šveicarijos Konfederacijos teritorijoje.

Dėl antrojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą,
susitarimu ir Reglamentu Nr. 1408/71 Šveicarijoje gautos pajamos iš darbo prilyginamos nacionalinėms pajamoms, kuriomis remiantis
Švedijoje apskaičiuojamas prašomos išmokos šeimai dydis.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad E. Bergström prašė šeimos pašalpos, kurios dydis lygus dienpinigiams,
apskaičiuotiems pagal sveikatos draudimo taisykles (LPD-MP). Nagrinėjama išmoka šeimai susijusi su apdraustojo socialiniu
draudimu metinėmis darbo pajamomis.
Todėl, esant tokiai situacijai, apskaičiuojant šios konkrečios rūšies išmokų šeimai dydį, reikia atsižvelgti į taikytinas
Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas, susijusias su socialinio draudimo „ligos“ rūšimi.
Šios nuostatos įtvirtintos Reglamento Nr. 1408/71 23 straipsnyje. Nepaisant to, kad pajamos, kuriomis grindžiamas išmokų pinigais
apskaičiavimas, kurios nustatomos taikant šio straipsnio 1 ar 2 dalį, nustatomos arba atsižvelgiant į gautą uždarbį per įgytus
laikotarpius remiantis kompetentingos institucijos teisės aktais, arba, kur reikia, į tokio uždarbio vidurkį, kuris gautas
laikotarpiu, kai galiojo minėti teisės aktai, t. y. šiuo atveju Švedijos teisės aktai.
Tokią išvadą patvirtina Reglamento Nr. 1408/71 VI priedo N skirsnio 1 punkte esanti
ratione temporis
taikoma taisyklė, pagal kurią taikant šio reglamento 72 straipsnį nustatant asmens teisę į išmokas šeimai kitoje valstybėje
narėje įgyti draudimo laikotarpiai prilyginami laikotarpiams, per kuriuos mokamos įmokos, paremtos tokiomis pačiomis vidutinėmis
pajamomis kaip ir Švedijos draudimo laikotarpiai.
Tačiau pagrindinėje byloje E. Bergström negavo jokių pajamų per referencinį 240 dienų laikotarpį.
Esant tokiai situacijai, siekiant užtikrinti susitarimo 8 straipsnio c punkto ir Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnio, kaip
jie aiškinami šio sprendimo 45 punkte, veiksmingumą ir įvykdyti susitarimo 8 straipsnio a punkte ir minėto reglamento 3 straipsnio
1 dalyje įtvirtintą vienodo požiūrio reikalavimą, E. Bergström referencinės pajamos turi būti apskaičiuojamos atsižvelgiant
į asmens, Švedijoje vykdančio panašią veiklą ir turinčio panašią patirtį bei profesinę kvalifikaciją kaip suinteresuotasis
asmuo, gaunamas pajamas.
Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: susitarimo 8 straipsnio a punktas ir Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis,
23 straipsnio 1 ir 2 dalys, 72 straipsnis bei VI priedo N skirsnio 1 punktas turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, jei
pagrindinėje byloje nagrinėjamos išmokos šeimai dydis turi būti nustatomas vadovaujantis sveikatos draudimo taisyklėmis, šis
dydis asmeniui, kuris įgijo visus reikalingus šiai išmokai apskaičiuoti darbo laikotarpius kitos susitariančiosios šalies
teritorijoje, turi būti apskaičiuojamas atsižvelgiant į asmens, kuri turi panašią patirtį ir profesinę kvalifikaciją, ir kuris
vykdo panašią veiklą valstybės narės, kur yra prašoma šios išmokos, teritorijoje, gaunamas pajamas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Pagal 1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge pasirašyto Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos
susitarimo dėl laisvo asmenų judėjimo 8 straipsnio c punktą ir 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71
dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų
šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB)
Nr. 1386/2001, 72 straipsnį tuo atveju, jei valstybės narės teisės aktais pagrindinėje byloje nagrinėjamos šeimos išmokos
siejamos su draudimo, darbo pagal darbo sutartį ar savarankiško darbo laikotarpiais, kompetentinga šios valstybės narės institucija
šiuo tikslu privalo atsižvelgti į šiuos laikotarpius, kurie visi įgyti Šveicarijos Konfederacijos teritorijoje.
2.
Minėto susitarimo 8 straipsnio a punktas ir Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1386/2001, 3 straipsnio
1 dalis, 23 straipsnio 1 ir 2 dalys, 72 straipsnis bei VI priedo N skirsnio 1 punktas turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju,
jei pagrindinėje byloje nagrinėjamos išmokos šeimai dydis turi būti nustatomas vadovaujantis sveikatos draudimo taisyklėmis,
šis dydis asmeniui, kuris įgijo visus reikalingus šiai išmokai apskaičiuoti darbo laikotarpius kitos susitariančiosios šalies
teritorijoje, turi būti apskaičiuojamas atsižvelgiant į asmens, kuris turi panašią patirtį bei profesinę kvalifikaciją ir
kuris vykdo panašią veiklą valstybės narės, kur yra prašoma šios išmokos, teritorijoje, gaunamas pajamas.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.