CELEX: 62010CJ0507
Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose
Pamatinis sprendimas 2001/220/TVR
Nukentėjusiųjų padėtis baudžiamosiose bylose
Pažeidžiamų asmenų apsauga
Nepilnamečių, kaip liudytojų, apklausa
Papildoma išankstinio įrodymų administravimo procedūra
Prokuroro atsisakymas pateikti ikiteisminio tyrimo teisėjui prašymą surengti apklausą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. kovo 15 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų
padėties baudžiamosiose bylose (OL L 82, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 72, toliau – pamatinis
sprendimas) 2, 3 ir 8 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą prieš X, įtariamą atlikus seksualinio pobūdžio veiksmus su savo nepilnamete
dukra Y.

Teisinis pagrindas

Pamatinis sprendimas
Pagal Pamatinio sprendimo 1 straipsnio a punktą šiame sprendime „nukentėjusysis“ – „tai fizinis asmuo, patyręs žalą, įskaitant
kūno sužalojimą ar psichinę traumą, emocinį sukrėtimą ar ekonominius nuostolius tiesiogiai dėl veikimo ar neveikimo pažeidžiant
valstybės narės baudžiamąjį įstatymą“.
Pagal Pamatinio sprendimo 2 straipsnį „Pagarba ir pripažinimas“:
„1.      Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad nukentėjusiesiems priklausytų realus ir prideramas vaidmuo jos baudžiamosios teisės
sistemoje. Ji ir toliau visaip stengiasi užtikrinti, kad atliekant procesinius veiksmus nukentėjusieji būtų traktuojami su
derama pagarba asmens orumui, ir pripažįsta nukentėjusiųjų teises ir teisėtus interesus, ypač susijusius su baudžiamosios
bylos nagrinėjimu.
2.      Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad nukentėjusieji, kurie yra ypač pažeidžiami, galėtų naudotis konkrečiai nustatyta tvarka,
geriausiai atitinkančia jų padėtį.“
Pamatinio sprendimo 3 straipsnyje „Bylos nagrinėjimas ir parodymų davimas“ nustatyta:
„Kiekviena valstybė narė atliekant procesinius veiksmus garantuoja nukentėjusiesiems galimybę būti išklausytiems ir duoti
parodymus.
Kiekviena valstybė narė imasi atitinkamų priemonių siekdama užtikrinti, kad jos valdžios institucijos apklaustų nukentėjusiuosius
tik tiek, kiek reikia baudžiamosios bylos nagrinėjimui.“
Pamatinio sprendimo 8 straipsnyje „Teisė į apsaugą“ skelbiama:
„1. Kiekviena valstybė narė nukentėjusiesiems ir prireikus jų šeimų nariams ar panašų statusą turintiems asmenims užtikrina
tinkamą apsaugos lygį, ypač dėl jų saugos ir privataus gyvenimo apsaugos, kai kompetentingos institucijos mano, kad yra didelis
atsakomųjų veiksmų pavojus, arba turi tvirtų įrodymų dėl ketinimų įsibrauti į jų privatų gyvenimą.
2. Tuo tikslu ir nepažeisdamos šio straipsnio 4 dalies, valstybės narės garantuoja, kad būtų galima prireikus kaip teismo
procesinių veiksmų imtis atitinkamų priemonių nukentėjusiųjų ir jų šeimų narių ar panašų statusą turinčių asmenų privatumui
ir jų fotografijoms apsaugoti.
3. Kiekviena valstybė narė, be to, užtikrina, kad būtų išvengta nukentėjusiųjų ir nusikaltėlių kontaktų teismo patalpose,
nebent baudžiamosios bylos nagrinėjimas reikalauja tokių kontaktų. Prireikus tuo tikslu kiekviena valstybė narė palaipsniui
rūpinasi, kad teismo patalpose būtų specialūs laukiamieji nukentėjusiesiems.
4. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad tais atvejais, kai nukentėjusiuosius, ypač labiausiai pažeidžiamus, reikia apsaugoti
nuo parodymų davimo viešame teismo posėdyje padarinių, nukentėjusieji teismo sprendimu gali turėti teisę duoti parodymus tokiu
būdu, kuris leis šį tikslą pasiekti bet kuriomis tinkamomis priemonėmis, suderinamomis su pagrindiniais teisiniais [jos teisės]
principais.“

Nacionalinės teisės aktai
Baudžiamojo proceso kodekso (
Codice di procedura penale
, toliau – BPK) V knygos „Ikiteisminis tyrimas ir preliminarus posėdis“ 392 straipsnio 1bis dalyje nustatyta:
„Bylose dėl nusikaltimų, numatytų Baudžiamojo kodekso <...> 609quater <...> straipsniuose, prokuroras, taip pat nukentėjusiojo
prašymu, arba asmuo, kurio atžvilgiu vykdomas tyrimas, gali prašyti, kad nepilnamečio arba nukentėjusiojo, kuris yra pilnametis,
parodymai būtų gauti išankstinio įrodymų rinkimo (
incidente probatorio
) tvarka, net nesant 1 dalyje numatytų atvejų.“
BPK 394 straipsnyje numatyta
„1.      Nukentėjusysis gali prašyti prokuroro inicijuoti išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą.
2.     Jei prokuroras jo prašymo netenkina, jis priima motyvuotą sprendimą ir praneša apie jį nukentėjusiajam.“
Pagal BPK 398 straipsnio 5bis dalį:
„Atliekant tyrimą dėl nusikaltimų, numatytų Baudžiamojo kodekso <...> 609quater <...> straipsniuose, jei tarp asmenų, kurie
turi duoti parodymus, yra nepilnamečių, 2 dalyje minėtoje nutartyje teismas gali apibrėžti vietą, laiką ir konkrečias sąlygas,
kuriomis turi būti taikoma išankstinio įrodymų rinkimo procedūra, kai ji yra reikalinga arba tinkama atsižvelgiant į asmenų
apsaugos reikalavimus. Šiuo tikslu gali būti apklausiama ne teisme, o specialiose socialinėse įstaigose, jei tokių yra, arba,
jei tai neįmanoma, parodymus duodančio asmens namuose. Parodymai turi būti nepertraukiamai užfiksuoti arso arba garso ir vaizdo
įrašymo priemonėmis. Tais atvejais, kai negalima panaudoti įrašymo priemonių arba nėra techninio personalo, teisėjas skiria
ekspertizę arba specialistą. Be to, apklausa yra trumpai aprašoma protokole. Įrašų transkripcija atliekama tik šalių prašymu“.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad Z pateikė skundą dėl X, nurodžiusi, kad šis 2007 m. su jų dukra Y, kuri
tuo metu buvo penkerių metų amžiaus, kelis kartus atliko Baudžiamojo kodekso 609quater straipsniu, kartu su to paties kodekso
81 ir paskesniais straipsniais draudžiamus seksualinio pobūdžio veiksmus.
Remiantis šiuo skundu pradėtas ikiteisminis tyrimas, per kurį Y kelis kartus apklausė įvairūs psichologijos ir pediatrijos
ekspertai. Įgyvendinus šias priemones, 2008 m. gegužės 8 d. prokuroras pateikė prašymą bylą nutraukti.
Y šiam prašymui prieštaravo, todėl ikiteisminio tyrimo teisėjas, remdamasis taikomomis proceso taisyklėmis, numatė uždarą
posėdį, kad proceso dalyviai galėtų išreikšti savo nuomonę dėl šio prašymo pagrįstumo ir prireikus prašyti nurodyti atlikti
papildomą tyrimą arba perduoti bylą teismui. Per šį posėdį Y, remdamasi BPK 394 straipsniu, paprašė prokuroro ją apklausti
kaip liudytoją, taikant papildomą išankstinio įrodymų administravimo procedūrą, taip pat vadinamą „išankstinio įrodymų rinkimo“
procedūra.
Prokurorui pritarus prašymui pradėti išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teisėjas nurodė apklausti nepilnametę specialia tvarka pagal BPK 398 straipsnio 5bis dalį. Per šią apklausą Y patvirtino,
kad jos tėvas jos atžvilgiu atliko seksualinio pobūdžio veiksmus.
2010 m. gegužės 27 d.
Corte suprema di cassazione
panaikino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teisėjo sprendimą pradėti išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą.
2010 m. liepos 14 d. prokuroras vėl pateikė prašymą nutraukti bylą; šiam prašymui nukentėjusioji prieštaravo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teisėjas numatė kitą uždarą posėdį, per kurį Y vėl paprašė prokuroro apklausti
ją, taikant išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą. Prokuroras dėl šio prašymo sprendimo nepriėmė ir vėl pakartojo prašymą
nutraukti bylą.

Tribunale di Firenze
ikiteisminio tyrimo teisėjui kilo klausimas, ar su Pamatinio sprendimo 2, 3 ir 8 straipsniais suderinama nepilnamečiams nukentėjusiesiems
taikoma tvarka, nustatyta BPK 392 straipsnio 1bis dalimi bei 394 ir 398 straipsniais, pagal kurią, pirma, prokuroras nėra
įpareigotas patenkinti nukentėjusiojo prašymo taikyti išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą ir, antra, nukentėjusysis negali
prokuroro sprendimo atmesti minėtą prašymą apskųsti teismui, todėl jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis
į Teisingumo Teismą, kad šis priimtų sprendimą dėl minėtų Pamatinio sprendimo straipsnių turinio.

Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
Pagal Protokolo Nr. 36 dėl pereinamojo laikotarpio nuostatų, pridėto prie ESV sutarties, 9 straipsnį Pamatinio sprendimo,
priimto pagal ES sutarties VI antraštinę dalį iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo, teisinė galia išlieka tol, kol šis Pamatinis
sprendimas įgyvendinant Sutartis nėra panaikintas, anuliuotas arba iš dalies pakeistas.
Be to, to paties protokolo 10 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad, kiek tai susiję su Sąjungos teisės aktais policijos ir teisminio
bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose srityje, priimtais pagal ES sutarties VI antraštinę dalį iki Lisabonos sutarties įsigaliojimo,
Teisingumo Teismo įgaliojimai išliks tokie patys, įskaitant tuos, kurie buvo priimti pagal minėtos ES sutarties 35 straipsnio
2 dalį. Pagal šio protokolo 10 straipsnio 3 dalį šio straipsnio 1 dalyje nurodyta pereinamojo laikotarpio priemonė nustoja
galioti po penkerių metų nuo 2009 m. gruodžio 1 d., kai įsigaliojo Lisabonos sutartis.
Iš informacijos, susijusios su Amsterdamo sutarties įsigaliojimo data, paskelbtos 1999 m. gegužės 1 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(OL L 114, p. 56), matyti, kad Italijos Respublika pateikė deklaraciją pagal ES 35 straipsnio 2 dalį ir nurodė, kad pripažįsta
Teisingumo Teismo jurisdikciją dėl ES 35 straipsnyje numatytų aktų teisėtumo ir išaiškinimo šio straipsnio 3 dalies b punkte
numatytomis sąlygomis.
Be to, žinoma, kad Pamatinis sprendimas, pagrįstas ES 31 ir 34 straipsniais, priskiriamas aktams, numatytiems ES 35 straipsnio
1 dalyje, dėl kurių Teisingumo Teismas gali priimti prejudicinį sprendimą, ir neginčijama, kad ikiteisminio tyrimo teisėjas,
veikiantis tokioje byloje kaip šiuo atveju nagrinėjama pagrindinė byla, turi būti laikomas valstybės narės teismu pagal ES 35 straipsnį
(be kita ko, žr. 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo
Dell’Orto
, C‑467/05, Rink. p. I‑5557, 35 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis reikia atsakyti į pateiktus klausimus.

Dėl prejudicinių klausimų
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Pamatinio sprendimo 2 ir 3 straipsnius bei 8 straipsnio
4 dalį reikia aiškinti kaip draudžiančius tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai BPK 392 straipsnio 1bis dalis,
398 straipsnio 5bis dalis ir 394 straipsnis, pagal kurias, pirma, prokuroras nėra įpareigotas prašyti teismo leisti ypač pažeidžiamam
nukentėjusiajam būti išklausytam ir duoti parodymus išankstinio įrodymų rinkimo tvarka ikiteisminio baudžiamosios bylos tyrimo
stadijoje ir, antra, toks nukentėjusysis negali prokuroro sprendimo atmesti prašymą būti išklausytam ir duoti parodymus minėta
tvarka apskųsti teismui.
Pagal Pamatinio sprendimo 3 straipsnį kiekviena valstybė narė atliekant procesinius veiksmus garantuoja nukentėjusiesiems
galimybę būti išklausytiems ir pateikti įrodymus ir imasi atitinkamų priemonių, siekdama užtikrinti, kad jos valdžios institucijos
apklaustų nukentėjusiuosius tik tiek, kiek reikia baudžiamosios bylos nagrinėjimui.
Pamatinio sprendimo 2 straipsnis ir 8 straipsnio 4 dalis įpareigoja kiekvieną valstybę narę stengtis užtikrinti, kad visi
nukentėjusieji atliekant procesinius veiksmus būtų traktuojami su derama pagarba asmens orumui, rūpintis, kad ypač pažeidžiamiems
nukentėjusiesiems būtų taikoma konkrečiai nustatyta tvarka, geriausiai atitinkantį jų padėtį, ir užtikrinti, kad kai nukentėjusiuosius,
ypač labiausiai pažeidžiamus, reikia apsaugoti nuo parodymų davimo viešame teismo posėdyje padarinių, jie teismo sprendimu
galėtų liudyti tokiomis sąlygomis, kurios leistų šį tikslą pasiekti bet kuriomis tinkamomis priemonėmis, suderinamomis su
pagrindiniais jos teisės principais.
Pamatiniame sprendime neapibrėžta nukentėjusiojo pažeidžiamumo sąvoka, kaip ji suprantama pagal šio sprendimo 2 straipsnio
2 dalį ir 8 straipsnio 4 dalį, tačiau neginčijama, kad ši sąvoka akivaizdžiai taikoma mažamečiam vaikui, kuris, kaip pagrindinėje
byloje, tvirtina kelis kartus nukentėjęs nuo savo tėvo seksualinio pobūdžio veiksmų, atsižvelgiant konkrečiai į jo amžių ir
pažeidimų, nuo kurių jis mano nukentėjęs, pobūdį, sunkumą ir padarinius, tam, kad šis vaikas galėtų pasinaudoti specialia
apsauga, kurios reikalaujama minėtomis pamatinio sprendimo nuostatomis (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo
Pupino
, C‑105/03, Rink. p. I‑5285, 53 punktą).
Nė vienoje iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų trijų Pamatinio sprendimo nuostatų nenumatytos
konkrečios taisyklės, kaip įgyvendinti nurodytus tikslus: užtikrinti visiems nukentėjusiesiems, kad jie bus „traktuojami su
derama pagarba asmens orumui“, galimybę „būti išklausytiems“ atliekant procesinius veiksmus ir „duoti parodymus“ bei būti
apklaustiems „tik tiek, kiek reikia baudžiamosios bylos nagrinėjimui“, taip pat užtikrinti, kad „ypač pažeidžiami nukentėjusieji“
galėtų naudotis „konkrečiai nustatyta tvarka, geriausiai atitinkančia jų padėtį“, ir garantuoti, kad šie nukentėjusieji prireikus
bus apsaugoti nuo „parodymų davimo viešame teismo posėdyje padarinių“, „teismo sprendimu“ jiems suteikiant „teisę duoti parodymus
tokiu būdu, kuris leis šį tikslą pasiekti bet kuriomis tinkamomis priemonėmis, suderinamomis su pagrindiniais teisiniais [jos
teisės] principais“ (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Pupino
54 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kad pačiose Pamatinio sprendimo nuostatose nėra platesnio paaiškinimo, ir į EB 34 straipsnį, kuriuo nacionalinėms
institucijoms suteikta kompetencija pasirinkti formą ir priemones, skirtas pamatinių sprendimų tikslui pasiekti, reikia pripažinti,
kad Pamatiniu sprendimu nacionalinės valdžios institucijoms paliekama didelė diskrecija dėl konkrečios juo siekiamų tikslų
įgyvendinimo tvarkos (šiuo klausimu žr. 2008 m. spalio 9 d. Sprendimo
Katz
, C‑404/07, Rink. p. I‑7607, 46 punktą; 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo
Eredics ir Sápi
, C‑205/09, Rink. p. I‑0000, 37 ir 38 punktus ir 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Gueye ir Salmerón Sánchez
, C‑483/09 ir C‑1/10, Rink. p. I‑0000, 57, 72 ir 74 punktus).
Pagal pagrindinėje byloje svarstomus teisės aktus per ikiteisminį tyrimą duoti parodymai paprastai turi būti pakartoti viešame
posėdyje tam, kad įgytų įrodomąją galią. Vis dėlto tam tikrais atvejais leidžiama duoti parodymus tik vieną kartą  per ikiteisminį
tyrimą – tokie parodymai yra tokios pačios įrodomosios galios, tačiau duoti pagal kitokias taisykles nei numatytos viešajame
posėdyje (minėto Sprendimo
Pupino
55 punktas).
Dėl tokių teisės aktų Teisingumo Teismas nusprendė, jog minėtomis Pamatinio sprendimo nuostatomis siekiami tikslai reikalauja,
kad nacionalinis teismas turėtų galimybę ypač pažeidžiamų nukentėjusiųjų atžvilgiu taikyti specialią tvarką, pavyzdžiui, Italijos
teisėje numatytą papildomą išankstinio įrodymų administravimo procedūrą bei specialias parodymų davimo taisykles, jei ši tvarka
geriausiai atitinka nukentėjusiųjų padėtį ir neleidžia prarasti įrodymų, taip pat kuo labiau sumažina apklausų pasikartojimą
ir užkerta kelią dėl parodymų davimo viešajame posėdyje galimoms žalingoms pasekmėms tokių nukentėjusiųjų atžvilgiu (minėto
Sprendimo
Pupino
56 punktas).
Kitaip nei byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
Pupino
, pagrindinėje byloje nagrinėjamas pažeidimas priskiriamas prie pažeidimų, kurių atžvilgiu minėtą procedūrą iš principo galima
taikyti.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog tai, kad prokuroras neprivalo patenkinti per ikiteisminį
tyrimą ypač pažeidžiamo nukentėjusiojo pateikto prašymo kreiptis į bylą nagrinėjantį teisėją, kad šis taikytų minėtą procedūrą
ir suteiktų galimybę būti išklausytam taip pat numatyta specialia tvarka, pažeidžia minėtas Pamatinio sprendimo nuostatas.
Prokurorui atsisakius taikyti minėtą procedūrą, o asmeniui, kurio atžvilgiu atliekamas tyrimas, to neprašant, ikiteisminio
tyrimo teisėjas jos taikyti negali, nors tas pats teisėjas galėtų įpareigoti prokurorą suformuluoti kaltinimus, kad byla prieš
kaltinamąjį būtų perduota nagrinėti teisme.
Kaip pažymėta šio sprendimo 27 ir 28 punktuose, nė vienoje iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minėtų
trijų Pamatinio sprendimo nuostatų nenumatytos konkrečios priemonės, kuriomis reikia siekti jose nurodytų tikslų. Atsižvelgiant
į šių nuostatų formuluotę ir ES 34 straipsnį, reikia pripažinti, kad nacionalinės valdžios institucijos turi didelę diskreciją
šių priemonių atžvilgiu.
Kaip jau nurodyta šiame sprendime, valstybės narės turi numatyti konkrečias priemones ypač pažeidžiamiems nukentėjusiesiems,
tačiau tai nereiškia, kad šie nukentėjusieji būtinai turi teisę bet kuriuo atveju ikiteisminio tyrimo stadijoje pasinaudoti
tokia tvarka, kaip antai išankstinio įrodymų rinkimo procedūra, kad būtų pasiekti pamatiniu sprendimu siekiami tikslai.
Pamatinio sprendimo 8 straipsnio 4 dalimi valstybės narės įpareigojamos garantuoti, kad tais atvejais, kai nukentėjusiuosius,
ypač labiausiai pažeidžiamus, reikia apsaugoti „nuo parodymų davimo viešame teismo posėdyje padarinių“, jie „teismo sprendimu
gali turėti teisę duoti parodymus tokiu būdu, kuris leis šį tikslą pasiekti“, ir tai daryti „bet kuriomis tinkamomis priemonėmis,
suderinamomis su pagrindiniais teisiniais [jos teisės] principais“.
Bet kuriuo atveju, kaip generalinis advokatas atkreipė dėmesį išvados 53–58 punktuose, diskrecijos, kuria valstybės narės
naudojasi įgyvendindamos šį tikslą, ribų neviršija nacionalinės teisės aktas, kuriuo tokioje, kaip antai nagrinėjama, pagrindinėje
byloje teisės sistemoje numatomos procedūros taisyklės, pagal kurias prokuroras nusprendžia, ar patenkinti nukentėjusiojo
prašymą taikyti tokią procedūrą, kaip antai išankstinio įrodymų rinkimo procedūra.
Be to, kad, kaip nurodyta Pamatinio sprendimo devintoje konstatuojamojoje dalyje, jo nuostatose valstybėms narėms nenumatyta
pareiga užtikrinti, kad nukentėjusieji būtų vertinami kaip lygiaverčiai proceso dalyviai (be kita ko, žr. minėto Sprendimo
Gueye ir Salmerón Sánchez
53 punktą), aplinkybė, kad pagal Italijos baudžiamojo proceso sistemą prokuroras turi nuspręsti, ar pateikti kompetentingam
teismui nukentėjusiojo prašymą ikiteisminio tyrimo stadijoje taikyti išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą, kuria nukrypstama
nuo principo, kad įrodymai renkami vykstant teisminiams ginčams, laikytina atitinkančia sistemos, kurioje prokuroras yra teisėsaugos
institucija, atsakinga už baudžiamąjį persekiojimą, logiką.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos pagrįstos atitinkamos
valstybės narės baudžiamosios teisės sistemos pagrindiniais principais, kuriuos pagal Pamatinio sprendimo 8 straipsnio 4 dalį
reikia gerbti. Antra, vertinant nukentėjusiojo prašymą taikyti išankstinio įrodymų rinkimo procedūrą reikia atsižvelgti į
tai, kad Pamatinį sprendimą būtina aiškinti taip, kad būtų gerbiamos pagrindinės teisės. Atsižvelgdamos į šią būtinybę, nacionalinės
valdžios institucijos turi kiekvienu atveju įsitikinti, kad taikant tokią procedūrą baudžiamasis procesas, įvertinus bendrai,
netaps šališkas, kaip tai suprantama pagal minėtas nuostatas.
Nors pagal Italijos teisės sistemą ikiteisminio tyrimo teisėjas gali įpareigoti prokurorą suformuluoti kaltinimą byloje, nepaisydamas
to, kad šis norėjo bylą nutraukti, atrodo patvirtinta, kad tokiomis aplinkybėmis prokuroras visada gali prireikus netgi teisėjui,
kuris turi nuspręsti dėl tolesnės proceso eigos, prašymą taikyti tokią procedūrą, kaip antai išankstinio įrodymų surinkimo
procedūra.
Be to, kaip paaiškino Italijos vyriausybė, jei kaltinamojo byla perduodama teismui, vykstant teisminiams ginčams kompetentingame
teisme nukentėjusiojo apsauga užtikrinama įvairiomis BPK nuostatomis, kuriomis numatytas uždaras (
in camera
) posėdis ir galimybė taikyti BPK 398 straipsnio 5bis dalyje numatytas priemones, t. y. būtent tos priemonės, kurias ikiteisminio
tyrimo teisėjas norėjo taikyti ikiteisminio tyrimo stadijoje.
Šio sprendimo 36 punkte suformuluotos išvados nepaneigia aplinkybė, kad prokuroro neigiamas sprendimas, kuris turi būti motyvuotas,
negali būti teismo patikrintas, nes šią aplinkybę lemia sistema, pagal kurią pareiga palaikyti kaltinimą iš esmės priskirta
prokurorui.
Žinoma, kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs (be kita ko, žr. minėto Sprendimo
Gueye ir Salmerón Sánchez
58 ir 59 punktus), Pamatinio sprendimo 3 straipsnio pirma pastraipa ir 2 straipsnio 1 dalis reiškia, kad nukentėjusysis gali
duoti parodymus vykstant baudžiamajam procesui ir kad į juos gali būti atsižvelgta kaip į įrodymą. Norint užtikrinti nukentėjusiojo
galimybę realiai ir deramai dalyvauti nagrinėjant baudžiamąją bylą, jo teisė būti išklausytam, be galimybės objektyviai apibūdinti
faktines aplinkybes, turi reikšti ir galimybę išreikšti savo požiūrį.
Vis dėlto nei Pamatinio sprendimo nuostatos, nei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis (žr., kiek tai
susiję su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašytos Romoje, 6 straipsniu,
2001 m. kovo 29 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimą
Asociación de Víctimas del Terrorismo prieš Ispaniją
(Nr. 54102/00)) negarantuoja nukentėjusiajam nuo baudžiamosios teisės pažeidimo teisės reikalauti, kad trečiojo asmens atžvilgiu
būtų įvykdytas baudžiamasis persekiojimas, siekiant jį nuteisti.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Pamatinio sprendimo 2 ir 3 straipsnius
bei 8 straipsnio 4 dalį reikia aiškinti taip: jais nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai BPK 392 straipsnio
1bis dalis, 398 straipsnio 5bis dalis ir 394 straipsnis, pagal kurias, pirma, prokuroras nėra įpareigotas prašyti teismo leisti
ypač pažeidžiamam nukentėjusiajam būti išklausytam ir duoti parodymus išankstinio įrodymų rinkimo tvarka ikiteisminio baudžiamosios
bylos tyrimo stadijoje ir, antra, toks nukentėjusysis negali prokuroro sprendimo atmesti prašymą būti išklausytam ir duoti
parodymus minėta tvarka apskųsti teismui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
2001 m. kovo 15 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose 2 ir 3 straipsnius
bei 8 straipsnio 4 dalį reikia aiškinti taip: jais nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai BPK 392 straipsnio
1bis dalis, 398 straipsnio 5bis dalis ir 394 straipsnis, pagal kurias, pirma, prokuroras nėra įpareigotas prašyti teismo leisti
ypač pažeidžiamam nukentėjusiajam būti išklausytam ir duoti parodymus išankstinio įrodymų rinkimo tvarka ikiteisminio baudžiamosios
bylos tyrimo stadijoje ir, antra, toks nukentėjusysis negali prokuroro sprendimo atmesti prašymą būti išklausytam ir duoti
parodymus minėta tvarka apskųsti teismui.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.