CELEX: 62011CJ0487
Reglamentas (EEB) Nr. 918/83
1 straipsnio 2 dalies c punktas, 2 straipsnis ir 7 straipsnio 1 dalis
Asmeninės nuosavybės atleidimas nuo importo muitų
Sąvoka „nuosavybė buitiniams poreikiams tenkinti“
Į Sąjungos teritoriją įvežtas automobilis
Transporto priemonė, kuria naudojasi jį įvežusio savininko šeimos narys

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1983 m. kovo 28 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 918/83, nustatančio Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą, 1 straipsnio 2 dalies c punkto, 2 straipsnio ir 7 straipsnio 1 dalies (
OL L 105, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 1 t., p. 419, toliau – reglamentas) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant L. Treimanio ir
Valsts ieņēmumu dienests
(Valstybinė mokesčių inspekcija, toliau – VID) ginčą dėl importo muitų už į Europos Sąjungos teritoriją įvežtą automobilį.
Teisinis pagrindas
Trijose pirmose reglamento konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„kadangi nėra numatyta leidžiančių nukrypti nuostatų, patvirtintų pagal Sutarties nuostatas, Bendrojo muitų tarifo muitai taikomi visoms į [Sąjungą] importuojamoms prekėms; kadangi tas pat yra ir su žemės ūkio mokesčiais bei kitais importo privalomaisiais mokėjimais, nustatytais laikantis bendrosios žemės ūkio politikos ir konkrečių priemonių, taikomų tam tikroms perdirbtoms žemės ūkio prekėms;
kadangi tačiau tam tikromis griežtai apibrėžtomis aplinkybėmis, kai, esant tam tikroms prekių importo sąlygoms, nėra reikalo imtis įprastinių priemonių ekonomikai apsaugoti, tokie mokesčiai nėra pateisinami;
kadangi pageidautina, kad, esant tokioms aplinkybėms, kaip tradiciškai numato muitų taisyklės, prekėms neturėtų būti taikomi muitai, kuriuos įprastomis aplinkybėmis reikėtų taikyti“.
Reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punktas suformuluotas taip:
„Šiame reglamente:
<...>
c)
„asmeninė nuosavybė“ – tai bet kuri nuosavybė, skirta atitinkamų asmenų asmeniniam naudojimui arba jų buitiniams poreikiams tenkinti.
Pabrėžtina, kad „asmeninei nuosavybei“ priklauso:
—
buitiniai daiktai,
—
dviračiai ir motociklai, privačios motorinės transporto priemonės ir jų priekabos, turistiniai nameliai-autopriekabos, pramoginiai laivai ir privatūs lėktuvai.
„Asmenine nuosavybe“ taip pat laikomos įprastiems šeimos poreikiams reikalingos buitinės atsargos, malonumui laikomi gyvūnėliai ir balnojami gyvuliai, taikomųjų ir humanitarinių mokslų nešiojamosios priemonės, reikalingos asmens amatui ar profesinei veiklai. Nei savo pobūdžiu, nei kiekiu asmeninė nuosavybė neturi kelti įtarimo, kad ji yra importuojama komerciniais tikslais“.
Reglamento 2 straipsnyje nustatyta:
„Pagal 3–10 straipsnius fiziniams asmenims, keičiantiems nuolatinę gyvenamąją vietą ir persikeliantiems iš trečiosios šalies į [Sąjungos] muitų teritoriją, leidžiama įvežti savo asmeninę nuosavybę be importo muitų.“
Reglamento 3 straipsnyje įtvirtinta:
„Nuo importo muitų atleidžiama tik ta asmeninė nuosavybė:
a)
kurią, išskyrus aplinkybėmis pateisinamus atvejus, turėjo, o jei tai nesuvartojamos prekės, – kurias naudojo, atitinkamas asmuo savo buvusioje nuolatinėje gyvenamojoje vietoje mažiausiai šešis mėnesius iki palikdamas savo nuolatinę gyvenamąją vietą išvykimo trečiojoje šalyje;
b)
kuri skirta naudoti tuo pačiu tikslu naujoje nuolatinėje gyvenamojoje vietoje.
Be to, valstybės narės gali nustatyti sąlygą, kad nuo importo muitų nuosavybė atleidžiama su sąlyga, jei už ją kilmės šalyje arba išvykimo šalyje yra užmokėti paprastai už ją mokami muitai ir (arba) fiskaliniai mokesčiai.“
Reglamento 7 straipsnyje numatyta:
„1.   Kol nėra praėję 12 mėnesių nuo tos dienos, kai buvo leista asmeninę nuosavybę įvežti laisvai apyvartai, ši be muitų įvežta asmeninė nuosavybė negali būti skolinama, užstatoma, nuomojama ar perleidžiama už atlygį ar nemokamai, prieš tai nepranešus kompetentingoms institucijoms.
2.   Paskolinus, užstačius, išnuomojus ar perleidus asmeninę nuosavybę prieš pasibaigiant 1 dalyje nurodytam laikotarpiui, reikia už tą nuosavybę sumokėti atitinkamus importo muitus pagal tarifus, galiojusius tą dieną, kai ji buvo paskolinta, užstatyta, išnuomota ar perleista, atsižvelgiant į tos nuosavybės rūšį ir tą dieną kompetentingų institucijų nustatytą ar pripažintą jų muitinę vertę.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
L. Treimanis su savo sūnumi gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose. 2007 m. jie nusprendė apsigyventi L. Treimaniui priklausančiame būste Latvijoje. 2007 m. kovo 19 d. jis, kaip savininkas, įvežė savo automobilį be importo muitų, remdamasis reglamento 2 straipsniu. Tą pačią dieną išduotame automobilio registracijos pažymėjime nurodyta, kad automobilio savininkas yra L. Treimanis, o turėtojas – jo sūnus.
2007 m. gruodžio 17 d. VID Rygos regioninė muitinė priėmė sprendimą, kuriuo L. Treimanis paragintas sumokėti 2257,64 LVL sumą, apimančią importo muitą, pridėtinės vertės mokestį ir baudą. Šis sprendimas patvirtintas 2008 m. gegužės 9 d. VID direktoriaus sprendimu. Jis nusprendė, kad L. Treimanis nesilaikė reglamento 7 straipsnio nuostatų, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamo automobilio negalima laikyti skirto L. Treimanio ir jo sūnaus bendriems buitiniams poreikiams tenkinti. Iš tiesų, gyventojų registro duomenimis, L. Treimanio sūnaus gyvenamoji vieta buvo Rygoje, jis studijavo Taline (Estija), nedirbo ir buvo visiškai tėvo išlaikomas. O L. Treimanio deklaruota gyvenamoji vieta vis dar buvo Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur jis gyveno nuo 2007 m. rudens. Šiomis aplinkybėmis VID direktorius nusprendė, kad L. Treimanis negyvena kartu su savo sūnumi ir kad šio automobilio negalima laikyti įvežtu buitiniams poreikiams tenkinti.
L. Treimanis pateikė
Administratīvā rajona tiesa
skundą, reikalaudamas panaikinti 2008 m. gegužės 9 d. sprendimą. Jis nurodė, kad VID direktorius neteisėtai susiaurino sąvokos „buitis“ apibrėžtį, apimančią bendrą ūkio vedimą ir tėvų pareigą išlaikyti savo vaikus. Be to, jis tvirtina, kad nėra su savo sūnumi sudaręs panaudos sutarties – tik suteikė sūnui įgaliojimą, kuriuo šiam leista veikti savo tėvo interesais, o automobilis nebuvo skirtas sūnaus poreikiams tenkinti. Todėl jo ir sūnaus santykius reikia vertinti atsižvelgiant į šeimos aplinkybes.
VID direktorius tvirtino, kad L. Treimanis perdavė savo sūnui automobilį „panaudos“ sutarties pagrindu ir kad dėl šios aplinkybės pastarasis yra nurodytas automobilio registracijos pažymėjime kaip minėto automobilio turėtojas.
Administratīvā rajona tiesa
abejodamas, ar šios bylos aplinkybėmis įvežtą automobilį reikia laikyti nuosavybe, skirta L. Treimanio ir jo sūnaus buitiniams poreikiams tenkinti, ar panaudos sutarties objektu pagal reglamento 7 straipsnį, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal reglamento <...> 7 straipsnio 1 dalį asmeninės transporto priemonės, kuri įvežta į Europos Sąjungą iš trečiosios šalies, savininkui draudžiama perduoti minėtą transporto priemonę neatlygintinai naudoti savo šeimos nariui, kuris realiai iš trečiosios šalies persikėlė gyventi į Europos Sąjungą ir su kuriuo prieš įvežant transporto priemonę į Europos Sąjungą jos savininkas kartu gyveno tame pačiame namų ūkyje trečiojoje šalyje, jei pats transporto priemonės savininkas po to, kai transporto priemonė įvežta į Europos Sąjungą, iš esmės gyvena toje trečiojoje šalyje?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar reglamento 2 straipsnį ir 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad asmeninio automobilio savininkas, kuris iš trečiosios šalies savo „nuolatinę gyvenamąją vietą“ perkėlė į Sąjungos valstybę narę ir kuris tą automobilį iš tos trečiosios šalies įvežė į tą Sąjungos valstybę narę, gali pasinaudoti atleidimu nuo importo muitų, jei minėtu automobiliu Sąjungos teritorijoje neatlygintinai naudojasi jo šeimos narys, su kuriuo jis kartu gyveno tame pačiame namų ūkyje toje trečiojoje šalyje, nors pats šis savininkas po to, kai įvežė automobilį, toliau iš esmės gyvena šioje trečiojoje šalyje.
Siekiant atsakyti į ši klausimą, pirmiausia reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje aptariamas automobilis tenkina sąlygas, kuriomis galima pasinaudoti atleidimu nuo importo muitų, paskui reikia nustatyti, ar esant tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, buvo prarasta teisė į atleidimą nuo importo muitų, todėl šiuos muitus reikia sumokėti.
Kalbant pirmiausia apie įvežimą be importo muitų, pažymėtina, kad reglamente nustatytos sąlygos importuotojui ir įvežamai nuosavybei.
Dėl importuotojo reglamento 2 straipsnyje numatyta, kad nuosavybę be importo muitų leidžiama įvežti tik fiziniam asmeniui, keičiančiam savo nuolatinę gyvenamąją vietą ir persikeliančiam gyventi į Sąjungos muitų teritoriją.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje aptariamo automobilio savininkas iš tiesų perkėlė savo „nuolatinę gyvenamąją vietą“ į Latviją. Skaitant sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą iš tiesų neįmanoma nustatyti, ar L. Treimanis gyvena Latvijoje, ar jis dažnai būna šioje valstybėje. Šio sprendimo 8 punkte pirmiausia nurodyta, kad 2007 m. L. Treimanis su sūnumi persikėlė į Latviją, o toliau – kad jis vis dar deklaravęs gyvenamąją vietą Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur iš esmės gyveno, kai buvo priimtas 2008 m. gegužės 9 d. sprendimas.
Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad L. Treimanis neperkėlė savo „nuolatinės gyvenamosios vietos į [Sąjungos] muitų teritoriją“, kaip tai numatyta reglamento 2 straipsnyje, jis turėtų padaryti išvadą, kad nagrinėjamo automobilio nebuvo galima įvežti be importo muitų. Priešingu atveju jis turės išsiaiškinti, ar tenkinamos su įvežamos nuosavybės pobūdžiu susijusios sąlygos.
Dėl nuosavybės, įvežamos be importo muitų, reglamento 2 straipsnyje patikslinta, kad kalbama būtent apie asmeninę nuosavybę. Reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punkte asmeninė nuosavybė apibrėžta kaip „bet kuri nuosavybė, skirta atitinkamų asmenų asmeniniam naudojimui arba jų buitiniams poreikiams tenkinti“. Šioje nuostatoje patikslinta, kad prie šios kategorijos priskiriamos ir privačios motorinės transporto priemonės.
Pagrindinėje byloje nustatyta, kad įvežtu automobiliu naudojasi importuotojo sūnus, todėl negalima manyti, kad minėta transporto priemonė skirta importuotojo asmeniniam naudojimui.
Todėl reikia išsiaiškinti, ar automobilį, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kurį įvežė jo savininkas, o juo naudojasi jo sūnus, galima laikyti „nuosavybe buitiniams poreikiams tenkinti“ reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punkte vartojama prasme.
Reglamento 1 straipsnyje neapibrėžta, kas yra „nuosavybė buitiniams poreikiams tenkinti“. Šiuo požiūriu iš reikalavimų, susijusių tiek su vienodu Sąjungos teisės taikymu, tiek su lygybės principu, išplaukia, kad Sąjungos teisės nuostatos sąvokos, kuriose nėra aiškios jų prasmei ir reikšmei nustatyti skirtos nuorodos į valstybių narių teisę, paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai visoje Sąjungoje (1984 m. sausio 18 d. Sprendimo
Ekro
,
327/82, Rink. p. 107
, 11 punktas; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Linster
,
C-287/98, Rink. p. I-6917
, 43 punktas ir 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo
Feron
,
C-170/03, Rink. p. I-2299
, 26 punktas).
Vadinasi, reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punkto sąvoką „nuosavybė buitiniams poreikiams tenkinti“ reikia aiškinti autonomiškai.
Dėl tokio šios sąvokos aiškinimo reikia priminti, kokių tikslų Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė priimdamas šį reglamentą. Siekta palengvinti, viena vertus, įsikūrimą naujoje gyvenamojoje vietoje valstybėje narėje ir, kita vertus, valstybių narių muitinių darbą.
Reglamento antroje konstatuojamojoje dalyje patikslinta, kad prekių importo mokesčiai „tam tikromis griežtai apibrėžtomis aplinkybėmis, kai, esant tam tikroms prekių importo sąlygoms, nėra reikalo imtis įprastinių priemonių ekonomikai apsaugoti, <...> nėra pateisinami“.
Be to, pagal Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonę dėl Tarybos reglamento (EEB), įtvirtinančio Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą (
OL C 72, 1980, p. 20
), reikia „aiškiai nurodyti, kad reguliavimo dalykas neatsiejamas nuo fizinių asmenų ir jų šeimų gyvenimo ir kad jo negalima aiškinti siaurai. Be to, dėl sąlygų, kuriomis nuo mokesčių atleidžiami įvežami daiktai, šie daiktai negali realiai konkuruoti su panašiais Bendrijos kilmės daiktais arba neigiamai paveikti valstybės mokestinių pajamų“.
Galiausiai Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal atitinkamas reglamento nuostatas importas yra nekomercinio pobūdžio tuomet, kai įvežamos prekės, skirtos vien asmeniniam keliautojų ar jų šeimos naudojimui (2002 m. birželio 4 d. Sprendimo
Lyckeskog
,
C-99/00, Rink. p. I-4839
, 25 punktas). Be to, pagal reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punktą svarbiausia, kad nei savo pobūdžiu, nei kiekiu asmeninė nuosavybė nekeltų įtarimo, kad ji įvežama siekiant komercinių tikslų (minėto Sprendimo
Feron
20 punktas).
Reglamento tikslus būtų sunkiau pasiekti, jei, kaip minėtoje byloje
Feron
pateiktos išvados 74 punkte pažymėjo generalinis advokatas P. Maduro, siekiant nekomercinių tikslų įvežta asmeninė nuosavybė būtų apmokestinama įvežimo momentu.
Vadinasi, atleisti nuo muitų galima tą įvežtą nuosavybę, kurios naudojimas glaudžiai susijęs su suinteresuotųjų asmenų ir jų šeimų privačiu gyvenimu ir visiškai nesusijęs su kokiu nors komerciniu tikslu. Sąvoką „nuosavybė buitiniams poreikiams tenkinti“ reikia aiškinti atsižvelgiant į šiuos samprotavimus.
Kadangi pagal reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punktą privatus automobilis yra asmeninė nuosavybė, reikia nustatyti, ar tokia transporto priemonė, naudojama importuotojo šeimos nario, gali būti laikoma nuosavybe jo buitiniams poreikiams tenkinti.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 24–29 punktuose išdėstytus principus, nepanašu, kad tokią importuotojo šeimos nario naudojamą nuosavybę galima laikyti naudojama komerciniais tikslais.
Todėl būtina patikslinti, ką reiškia sąvoka importuotojo „šeimos narys“.
Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (
OL L 28, 1997, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), iš dalies pakeistu 1999 m. vasario 8 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 307/1999 (
OL L 38, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 335), 1 straipsnio f punkto i papunktyje nurodyta, jog „šeimos narys“ reiškia „bet kurį asmenį, kuris šeimos nariu arba namų ūkio nariu nustatomas ar pripažįstamas teisės aktais, pagal kuriuos mokamos išmokos, <...>; tačiau kai minėtuose teisės aktuose šeimos nariu arba namų ūkio nariu laikomas tik kartu (po vienu stogu) su darbuotoju gyvenantis asmuo, tai ši sąlyga laikoma įvykdyta, jeigu atitinkamas asmuo iš esmės yra to darbuotojo išlaikomas“.
Be to, pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (
OL L 158, p. 77
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46), 2 straipsnio 2 dalies c punktą „šeimos narys“ – tai: piliečio ir sutuoktinio ar partnerio pagal b punkto apibrėžimą tiesioginiai palikuonys, kuriems nesukakę 21 metų amžiaus, arba išlaikytiniai“.
Atsižvelgiant į šias nuostatas ir siekiant apibrėžti „nuosavybę buitiniams poreikiams tenkinti“, nuosavybę įvežusio asmens šeimos narį, besinaudojantį šia nuosavybe, galima apibrėžti kaip po vienu stogu su importuotoju gyvenantį arba iš esmės jo išlaikomą asmenį.
Iš šių elementų matyti, kad privatų automobilį, naudojamą importuotojo šeimos nario, t. y. kartu (po vienu stogu) su importuotoju gyvenančio arba iš esmės jo išlaikomo asmens, galima laikyti „nuosavybe buitiniams poreikiams tenkinti“ pagal reglamento 1 straipsnio 2 dalies c punktą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje aptariamas importuotojo šeimos narys atitinka minėtas nuostatas.
Toliau svarstant, ar naudojant privatų automobilį taip, kaip antai pagrindinėje byloje, galima netekti teisės į atleidimą nuo importo muitų, kaip tai numatyta reglamento 7 straipsnyje, reikia pažymėti, kad šiuo straipsniu numatant teisės į atleidimą nuo muitų netekimą siekiama nubausti už sandorius, dėl kurių perleidus, išnuomojus, paskolinus ar užstačius asmeninę nuosavybę per dvylika mėnesių nuo jos įvežimo ja pradeda naudotis ne jos savininkas. Kadangi įvežta nuosavybe importuotojas nebesinaudoja asmeniškai arba savo buitiniams poreikiams tenkinti, jai nebegali būti taikomas su jos paskirtimi susietas atleidimas nuo muitų.
Šioje 7 straipsnio 1 dalyje reglamentuojama situacija skiriasi nuo aptariamos pagrindinėje byloje, kai nagrinėjamą nuosavybę naudoja importuotojo šeimos narys buitiniams poreikiams tenkinti šio sprendimo 36 punkte išdėstytomis sąlygomis, jei pastarojoje situacijoje atsidūręs pagrindinėje byloje nagrinėjamas importuotojas nenustojo naudoti savo nuosavybės buitiniams poreikiams tenkinti, nesvarbu, kaip teisiškai kvalifikuojamas šios nuosavybės perdavimas naudotis šio importuotojo šeimos nariui. Todėl kai privatų automobilį, įvežtą be muitų, naudoja importuotojo šeimos narys, t. y. su juo po vienu stogu gyvenantis iš esmės jo išlaikomas asmuo, toks naudojimas nelemia teisės į atleidimą nuo muitų praradimą.
Iš visų šių samprotavimų matyti, jog į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: reglamento 2 straipsnis ir 7 straipsnio 1 dalis aiškintini taip, kad iš trečiosios šalies į Sąjungos muitų teritoriją privatų automobilį galima įvežti be importo muitų su sąlyga, kad importuotojas realiai perkėlė savo nuolatinę gyvenamąją vietą į Sąjungos muitų teritoriją, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas. Šio importuotojo šeimos nario, t. y. su juo po vienu stogu gyvenančio arba iš esmės jo išlaikomo asmens, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas, neatlygintinai naudojama transporto priemonė laikoma skirta importuotojo buitiniams poreikiams tenkinti, o toks naudojimas nelemia teisės į minėtą atleidimą praradimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1983 m. kovo 28 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 918/83, nustatančio Bendrijos atleidimo nuo muitų sistemą, 2 straipsnį ir 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad privatų automobilį iš trečiosios šalies į Europos Sąjungos muitų teritoriją galima įvežti be importo muitų su sąlyga, kad importuotojas realiai perkėlė savo nuolatinę gyvenamąją vietą į Europos Sąjungos muitų teritoriją, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas. Šio importuotojo šeimos nario, t. y. su juo po vienu stogu gyvenančio arba iš esmės jo išlaikomo asmens, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas, neatlygintinai naudojama transporto priemonė laikoma skirta importuotojo buitiniams poreikiams tenkinti, o toks naudojimas nelemia teisės į minėtą atleidimą praradimo.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: latvių.