CELEX: 62014CJ0238
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Sociálna politika
Smernica 1999/70/ES
Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP
Nepravidelní pracovníci zábavného priemyslu
Opakovane uzatvárané pracovné zmluvy na dobu určitú
Doložka 5 bod 1
Opatrenia zamerané na predchádzanie zneužívaniu opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú
Pojem ‚objektívne dôvody‘ odôvodňujúce uzatvorenie takýchto zmlúv

Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že zachovalo výnimky z opatrení zameraných na predchádzanie zneužívaniu zmlúv na dobu určitú, ktoré boli opakovane uzatvárané s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z doložky 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá sa nachádza v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (
Ú. v. ES L 175, s. 43
; Mim. vyd. 05/003, s. 368).
Právny rámec
Právo únie
Podľa článku 1 smernice 1999/70 je jej účelom „uviesť do účinnosti rámcovú dohodu…, ktorú… uzavreli všeobecné medzirezortné [medziodvetvové –
neoficiálny preklad
] organizácie (ETUC, UNICE a CEEP), pripojenú v prílohe k tejto smernici“.
Body 6 až 8 a 10 všeobecných hľadísk rámcovej zmluvy uvádzajú:
„6.
keďže pracovné zmluvy na dobu neurčitú predstavujú všeobecnú formu pracovnoprávnych vzťahov, prispievajú ku kvalite života príslušných pracovníkov a zlepšujú výkon;
7.
keďže objektívne zdôvodnené využívanie pracovných zmlúv na dobu určitú predstavuje spôsob, ako predchádzať nezákonnému počínaniu;
8.
keďže v určitých rezortoch [odvetviach –
neoficiálny preklad
], povolaniach a pri niektorých činnostiach je pre pracovnoprávne vzťahy príznačné uplatňovanie pracovných zmlúv na dobu určitú, čo vyhovuje zamestnávateľom i pracovníkom;
…
10.
keďže táto dohoda ponecháva na členské štáty a sociálnych partnerov, aby sa dohodli na uplatňovaní všeobecných zásad, minimálnych požiadaviek a ustanovení v nej obsiahnutých, za účelom zohľadnenia situácie príznačnej pre jednotlivé členské štáty, ako aj podmienky v jednotlivých rezortoch [odvetviach –
neoficiálny preklad
] a povolaniach, vrátane činností sezónnej povahy“.
Podľa doložky 1 rámcovej dohody je jedným z jej cieľov vytvoriť rámec na zamedzenie zneužívaniu, ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo opakovanom zakladaní pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú.
Podľa doložky 5 rámcovej dohody nazvanej „Opatrenia proti nezákonnému konaniu [zneužívaniu –
neoficiálny preklad
]“:
„1.
V úsilí zabrániť nezákonnému konaniu [zneužívaniu –
neoficiálny preklad
], ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi dohodami alebo zaužívanými postupmi, a/alebo sociálni partneri sú v prípade, že neexistujú ekvivalentné zákonné opatrenia na zamedzenie nezákonného konania [zneužívania –
neoficiálny preklad
], prijmú spôsobom, ktorý zohľadňuje potreby príslušných rezortov [odvetví –
neoficiálny preklad
] alebo kategórií pracovníkov, jedno alebo viacero z týchto opatrení:
a)
na základe objektívnych dôvodov predĺžiť platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov;
b)
určiť maximálne prípustné celkové obdobie platnosti opakovane uzatvorených pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú;
c)
určiť, koľkokrát možno platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov predĺžiť.
2.
Členské štáty po porade so sociálnymi partnermi, a/alebo sociálni partneri prípadne určia, za akých podmienok sú považované za pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú:
a)
‚opakovane uzatvorené‘;
b)
pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu neurčitú.“
Luxemburské právo
Zákonník práce
Článok L. 121‑2 Zákonníka práce, ktorý sa nachádza v časti 1 kapitole I hlave II tohto zákonníka, nazvaný „Všeobecné ustanovenia“, upravuje:
„Pracovná zmluva sa uzatvára na dobu neurčitú.
V prípade a za podmienok uvedených v kapitole 3 tejto hlavy môže pracovná zmluva obsahovať dobu trvania, ktorá bude presne stanovená pri jej uzatvorení alebo bude vyplývať zo splnenia úlohy, na ktorú bola zmluva uzatvorená.“
Článok L. 122‑1 tohto zákonníka, ktorý sa nachádza v jeho časti 1 kapitole II hlave II, nazvaný „Použitie zmlúv na dobu určitú“, stanovuje:
„1.   Zmluva na dobu určitú sa môže uzatvoriť na uskutočnenie konkrétnej a časovo obmedzenej úlohy; jej predmetom nemôže byť trvalé obsadenie pracovného miesta súvisiaceho s bežnou a trvalou činnosťou podniku.
2.   V zmysle odseku 1. sa za konkrétne a časovo obmedzené úlohy považujú najmä:
(1)
náhrada za dočasne neprítomného zamestnanca alebo za zamestnanca, ktorého pracovný vzťah je prerušený z iných dôvodov ako kolektívny pracovný spor alebo nedostatok práce vyplývajúci z ekonomických príčin alebo nepriaznivej ekonomickej situácie, ako aj náhrada za zamestnanca s pracovnou zmluvou na dobu neurčitú, ktorého miesto sa uvoľnilo, v rámci čakania na začiatok pracovného pomeru zamestnanca prijatého na nahradenie zamestnanca, ktorého pracovná zmluva sa skončila;
(2)
práca sezónneho charakteru definovaná vo veľkovojvodskom nariadení;
(3)
práce, pri ktorých sa v rámci určitých odvetví ustálila prax nevyužívať zmluvu na dobu neurčitú z dôvodu povahy vykonávaných činností alebo dočasnej povahy týchto prác, zoznam týchto odvetví a prác stanoví veľkovojvodské nariadenie;
(4)
výkon príležitostných a presne definovaných úloh, ktoré nespadajú do rámca súčasných činností podniku;
(5)
výkon konkrétnych a časovo obmedzených úloh v prípade dočasného a výnimočného zvýšenia objemu činností podniku, alebo v prípade založenia alebo rozširovania podniku;
(6)
výkon naliehavých prác, nevyhnutných z dôvodu predchádzania nehodám, náprave nedostatočného materiálu, organizácie opatrení na zabezpečenie zariadení a budov podniku, aby sa predchádzalo škodám na majetku podniku a jeho zamestnancoch;
(7)
práca uchádzača o zamestnanie zapísaného na ‚Agence pour le développement de l’emploi‘ (Úrad rozvoja zamestnanosti), buď v rámci opatrení zaradenia alebo opätovného zaradenia do pracovného života, alebo zaradeného do kategórie nezamestnaných, ktorých je možné zamestnať prostredníctvom zmluvy na dobu určitú definovanej vo veľkovojvodskom nariadení, v prípade ktorého je potrebné, aby k nemu zaujala stanovisko Conseil d’État (Štátna rada) a aby s ním súhlasila konferencia predsedov poslaneckej snemovne. Požiadavky určujúce kategórie oprávnených nezamestnaných zohľadňujú predovšetkým vek, vzdelanie a dĺžku zápisu nezamestnaného, ako aj jeho sociálne pomer;
(8)
práca určená na uprednostnenie zamestnávania určitej kategórie uchádzačov o zamestnanie;
(9)
práca, pri ktorej sa zamestnávateľ zaviaže zabezpečiť zamestnancovi dodatočné odborné školenie.
…
3.   Odchylne od vyššie uvedených odsekov 1. a 2. môžu byť pracovnými zmluvami na dobu určitú:
…
(2)
pracovné zmluvy uzatvorené nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu definovanými v článku 3 zákona z 30. júla 1999 týkajúceho sa a) postavenia nezávislých profesionálnych umelcov a nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu, b) podpory umeleckej tvorby, ktorý bol zmenený a doplnený zákonom z 26. mája 2004 (ďalej len „zmenený a doplnený zákona z 30. júla 1999“), s podnikmi zábavného priemyslu alebo v rámci kinematografickej, audiovizuálnej, divadelnej alebo muzikálnej produkcie.
…“
Článok L. 122‑3 uvedeného zákonníka, nachádzajúci sa v jeho časti 3 kapitole II hlave II, nazvaný „Dĺžka trvania zmluvy na dobu určitú“, upravuje:
„1.   Zmluva na dobu určitú musí už pri svojom uzatvorení obsahovať presne stanovené obdobie svojho trvania.
Presne stanovené obdobie svojho trvania nemusí obsahovať, ak je uzatvorená v nasledujúcich prípadoch:
(1)
náhrada za neprítomného zamestnanca alebo za zamestnanca, ktorého pracovný vzťah je prerušený z iných dôvodov ako kolektívny pracovný spor, alebo náhrada za zamestnanca, ktorého miesto sa uvoľnilo pred začiatkom pracovného pomeru jeho nástupcu;
(2)
práce sezónneho charakteru;
(3)
práce, pri ktorých sa ustálila prax nevyužívať zmluvu na dobu neurčitú z dôvodu povahy vykonávaných činností alebo dočasnej povahy týchto prác.
V prípade, ak zmluva neobsahuje konkrétnu dĺžku trvania, musí byť uzatvorená na minimálne obdobie a končí sa zánikom prekážky zo strany neprítomného zamestnanca a splnením úlohy, na ktorú bola uzatvorená.
…“
Článok L. 122‑4 rovnakého zákonníka nachádzajúci sa v danej časti 3 znie:
„1.   S výnimkou zmlúv na sezónne práce nemôže dĺžka zmluvy na dobu určitú, definovaná v článku L. 122‑1, v prípade toho istého zamestnanca presiahnuť dvadsaťštyri mesiacov, vrátane predĺženia platnosti.
…“
Článok L. 122‑5 Zákonníka práce, nachádzajúci sa v jeho časti 4 kapitole II hlave II, nazvaný „Predĺženia platnosti zmluvy uzatvorenej na dobu určitú“, upravuje:
„1.   Zmluva na dobu určitú môže byť dvakrát predĺžená na konkrétne obdobie.
Zásada a/alebo podmienky predĺženia platnosti musia byť predmetom ustanovení pôvodnej pracovnej zmluvy alebo dodatočnej prílohy tejto zmluvy.
Pri neexistencii písomnej formy zmluvy alebo dodatočnej prílohy v súlade s týmto ustanovením sa predĺžená zmluva považuje za zmluvu na dobu neurčitú, dôkaz o opaku je neprípustný.
…
3.   Odchylne od ustanovení tohto článku môžu byť bez toho, aby boli považované za zmluvy na dobu neurčitú, predĺžené aj viac ako dvakrát na celkové obdobie presahujúce dvadsaťštyri mesiacov pracovné zmluvy na dobu určitú uzatvorené s:
…
(2)
nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu definovanými v článku 4 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999;
…“
Podľa článku L. 122‑6 tohto zákonníka, nachádzajúceho sa v jeho časti 5 kapitole II hlave II, nazvaného „Opakované uzatváranie zmlúv“:
„Ak pracovný vzťah pretrváva po uplynutí platnosti zmluvy na dobu určitú, táto pracovná zmluva sa stáva zmluvou na dobu neurčitú.“
Zmenený a doplnený zákon z 30. júla 1999
Článok 3 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999 s názvom „Uznanie postavenia nezávislého profesionálneho umelca“ upravuje:
„Uznanie postavenia nezávislého profesionálneho umelca sa môže získať na základe písomnej žiadosti adresovanej ministrovi, do ktorého kompetencií patrí kultúra (ďalej len ‚minister‘). K tejto žiadosti je pripojený spis, ktorého obsah určí veľkovojvodské nariadenie.
Minister prizná toto postavenie osobám, ktoré spĺňali požiadavky stanovené v tomto zákone aspoň tri roky pred podaním žiadosti, Poradná komisia zriadená podľa tohto zákona poskytne svoje stanovisko.
Minimálne obdobie troch rokov, ktoré predchádza podaniu žiadosti, sa skracuje na dvanásť mesiacov v prípade osôb, ktoré sa môžu preukázať oficiálnym titulom udeleným po odbornom štúdiu v oblastiach upravených týmto zákonom.
Toto uznanie je platné [dvadsaťštyri] mesiacov. Po uplynutí tohto obdobia môže byť uznanie predĺžené na základe písomnej žiadosti adresovanej ministrovi. Minister predĺži na základe stanoviska Poradnej komisie uznanie osobám, ktoré spĺňajú požiadavky stanovené v tomto zákone od okamihu ich uznania za nezávislých profesionálnych umelcov, prípade od okamihu predĺženia tohto uznania. Pred prijatím rozhodnutia môže minister na základe stanoviska Poradnej komisie rozhodnúť, že žiadateľ musí predložiť úplný nový spis, uvedený v prvom odseku tohto článku, alebo jeho časť.
Proti rozhodnutiu ministra je možné podať žalobu o neplatnosť.“
Článok 4 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999 s názvom „Definícia nepravidelného pracovníka zábavného priemyslu“ znie:
„Nepravidelný pracovník zábavného priemyslu je umelec alebo technik na scéne alebo v štúdiu, ktorý vykonáva činnosť v zásade buď na účet podniku zábavného priemyslu alebo v rámci kinematografickej, audiovizuálnej, divadelnej alebo muzikálnej produkcie a ktorý poskytuje svoje služby výmenou za mzdu, honorár alebo iný príjem na základe pracovnej zmluvy na dobu určitú alebo zmluvy o poskytnutí služieb.“
Konanie pred podaním žaloby
Komisia adresovala 12. marca 2009 Luxemburskému veľkovojvodstvu list, v ktorom tento členský štát požiadala, aby, pokiaľ ide o Zákonník práce, objasnil v súlade s rámcovou dohodou niektoré body luxemburského práva týkajúce sa po prvé neexistencie definície pojmu „porovnateľný stály pracovník“, po druhé existencie výnimiek z opatrení zameraných na predchádzanie zneužívaniu opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú a po tretie neexistencie povinnosti zamestnávateľov poskytnúť zamestnancom na dobu určitú informácie o možnosti zamestnania.
Keďže tento list ostal bez odozvy, Komisia 1. októbra 2010 adresovala Luxemburskému veľkovojvodstvu výzvu. Tento členský štát na ňu odpovedal listom z 20. decembra 2010.
Keďže Komisia nebola s odpoveďou Luxemburského veľkovojvodstva úplne spokojná, doručila mu dodatočnú výzvu z 1. októbra 2012, v ktorej táto inštitúcia uviedla, že prvú výhradu považuje za zodpovedanú. Naopak, pokiaľ ide o druhú výhradu, uvedená inštitúcia sa domnievala, že odpoveď luxemburských orgánov neuvádzala, akým spôsobom sú pracovné zmluvy dvoch kategórií zamestnancov, t. j. pedagogicko‑vedeckých zamestnancov luxemburskej univerzity a nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu, podriadené obmedzeniam v oblasti ich predlžovania s cieľom zabrániť zneužívaniu opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú. Komisia tiež zopakovala svoju tretiu výhradu týkajúcu sa neexistencie povinnosti zamestnávateľov poskytnúť zamestnancom na dobu určitú informácie o možnosti zamestnania.
Keďže táto dodatočná výzva ostala bez odpovede, Komisia 26. apríla 2013 oznámila Luxemburskému veľkovojvodstvu svoje odôvodnené stanovisko, v ktorom zopakovala svoju druhú a tretiu výhradu. Luxemburské veľkovojvodstvo odpovedalo na toto odôvodnené stanovisko 10. júla 2013.
Keďže Komisia sa s odpoveďou tohto členského štátu neuspokojila, rozhodla sa podať túto žalobu.
O žalobe
Argumentácia účastníkov konania
Na úvod Komisia upriamuje pozornosť Súdneho dvora na obmedzený predmet svojej žaloby v porovnaní s odôvodneným stanoviskom, keďže upustila od svojich výhrad týkajúcich sa jednak pedagogicko‑vedeckých zamestnancov luxemburskej univerzity a jednak neexistencie povinnosti zamestnávateľov poskytnúť zamestnancom na dobu určitú informácie o možnosti zamestnania v ich spoločnosti, vzhľadom na skutočnosť, že luxemburské orgány preukázali, že uvedení zamestnanci požívajú ochranu proti zneužívaniu opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú, a predložili Komisii legislatívne ustanovenia, ktoré ukončujú vytýkané nesplnenie povinnosti, pokiaľ ide o uvedenú povinnosť poskytnúť informácie.
Táto žaloba sa tak týka výlučne nesplnenia povinností, ktoré Luxemburskému veľkovojvodstvu vyplývajú z doložky 5 rámcovej dohody, keďže tento členský štát zachoval výnimky z opatrení zameraných na predchádzanie zneužívaniu zmlúv na dobu určitú, ktoré boli opakovane uzatvárané s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu.
Komisia uvádza, že doložka 5 rámcovej dohody, ktorá ukladá členskému štátu povinnosť prijať opatrenia zamerané na predchádzanie zneužívaniu opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú, bola do luxemburského práva prebratá článkom L. 122‑4 Zákonníka práce, ktorý vo svojom odseku 1 stanovuje, že „[s] výnimkou zmlúv na sezónne práce nemôže dĺžka zmluvy na dobu určitú, definovaná v článku L. 122‑1, v prípade toho istého zamestnanca presiahnuť dvadsať štyri mesiacov, vrátane predĺženia platnosti“. Článok L. 122‑5 tohto zákonníka však vo svojom odseku 3 upravuje, že „[o]dchylne od ustanovení tohto článku môžu byť bez toho, aby boli považované za zmluvy na dobu neurčitú, predĺžené aj viac ako dvakrát na celkové obdobie presahujúce dvadsať štyri mesiacov pracovné zmluvy na dobu určitú uzatvorené s:… nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu definovanými v článku 4 [zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999]“.
Komisia zdôrazňuje, že pokiaľ ide o nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu, luxemburské právo neupravuje žiadny objektívny dôvod, ktorý umožňuje zabrániť zneužívaniu opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú. Vo svojej odpovedi na výzvu sa Luxemburské veľkovojvodstvo obmedzilo na konštatovanie, že zmluvy uzatvorené s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu podľa článku L. 122‑5 Zákonníka práce „sú v každom prípade podriadené obmedzeniam uvedeným v článku L. 122‑1 v jeho odsekoch 1. a 2.“. Komisia však naopak uvádza, že tieto ustanovenia vylučujú z ochrany nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu. Pokiaľ ide totiž o týchto pracovníkov, nie sú zmluvy podľa vyššie uvedených ustanovení podriadené ani požiadavke objektívneho dôvodu odôvodňujúceho predĺženie platnosti pracovných zmlúv na dobu určitú, ani obmedzeniu počtu predĺžení týchto zmlúv, ani obmedzeniu celkového obdobia platnosti uvedených zmlúv.
V odpovedi na odôvodnené stanovisko Luxemburské veľkovojvodstvo navyše zmenilo povahu svojho tvrdenia, keď uviedlo, že „v prípade nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu je nutné konštatovať, že ide o odvetvie činností, pri ktorých sa ustálila prax nevyužívať zmluvu na dobu neurčitú z dôvodu povahy vykonávaných činností a dočasnej povahy týchto prác“. Komisia však voči tejto analýze namieta vzhľadom na samotnú terminológiu luxemburskej právnej úpravy.
Po prvé Komisia uvádza, že znenie kapitoly II hlavy II Zákonníka práce týkajúce sa pracovnej zmluvy na dobu určitú zdôrazňuje, že práca nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu je uznaná za prácu, ktorá nevyhnutne neznamená výkon konkrétnych a časovo obmedzených úloh. Odsek 1 článku L. 122‑1 tohto zákonníka totiž upravuje pravidlo, podľa ktorého môžu byť zmluvy na dobu určitú uzatvorené len výnimočne na výkon konkrétnych a časovo obmedzených úloh, zatiaľ čo odsek 2 tohto článku vymenúva viacero príkladov uplatnenia tohto pravidla. Naopak, odsek 3 uvedeného článku stanovuje, že zmluvy na dobu určitú môžu byť tiež uzatvorené s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu „odchylne od vyššie uvedených odsekov 1. a 2.“. Komisia sa domnieva, že z toho logicky vyplýva, že článok L. 122‑1 ods. 3 tohto zákonníka umožňuje uzatvorenie zmlúv na dobu určitú s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu na výkon všeobecných a/alebo časovo neobmedzených alebo trvalých úloh.
Po druhé Komisia uvádza, že článok 4 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999 obsahuje ako jediné kritérium definície „nepravidelného pracovníka zábavného priemyslu“ odkaz na druh zmluvných vzťahov bez ohľadu na skutočnú povahu vykonávaných činností. Táto definícia tak umožňuje zamestnať nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu v situáciách, ktoré nie sú dočasné.
V tejto súvislosti sa Komisia domnieva, že hoci môže byť pre veľkú skupinu nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu ich zamestnávanie prostredníctvom opakovane uzatváraných zmlúv na dobu určitú odôvodnené z objektívnych dôvodov, t. j. skutočnosťou, že zmluvy sú uzatvárané v súvislosti s konkrétnym projektom, v zábavnom priemysle je množstvo zamestnancov, ako napríklad stáli členovia orchestra a základní členovia divadla alebo televíznej stanice, prijímaných zamestnávateľom aj na stabilnej báze. Títo pracovníci sú podľa definície luxemburského práva tiež „nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu“, keďže ich zmluvné vzťahy so zamestnávateľom spĺňajú požiadavky uvedené v zmenenom a doplnenom zákone z 30. júla 1999.
Preto sa Komisia domnieva, že definícia nepravidelného pracovníka zábavného priemyslu uvedená v luxemburskom práve nevyžaduje existenciu objektívneho dôvodu odôvodňujúceho predĺženie platnosti zmlúv na dobu určitú v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. a) rámcovej dohody a že navyše neexistuje žiadna skutočnosť, ktorá by umožňovala rozlíšiť medzi nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu angažovanými na stabilnej báze a pracovníkmi vykonávajúcimi činnosti v iných ekonomických odvetviach, kde tiež existuje veľká fluktuácia pracovných síl.
Luxemburské veľkovojvodstvo namieta voči vytýkanému nesplneniu povinnosti.
V prvom rade, pokiaľ ide o uplatnenie článku L. 122‑5 odseku 3 Zákonníka práce, tento členský štát namieta voči tvrdeniu Komisie, podľa ktorého pracovníci v oblasti zábavného priemyslu angažovaní na stabilnej báze majú v zmysle luxemburského práva postavenie „nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu“, keďže spĺňajú požiadavky uvedené v zmenenom a doplnenom zákone z 30. júla 1999. Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že na dosiahnutie tohto postavenia musí pracovník nevyhnutne vykonávať svoju činnosť v zábavnom priemysle nepravidelne. Pojem „nepravidelní pracovníci zábavného priemyslu“ znamená, že obdobia pracovnej činnosti sa striedajú s fázami nečinnosti. Tento členský štát sa tak domnieva, že v praxi sa nepravidelní pracovníci zábavného priemyslu zúčastňujú na individuálnych a časovo obmedzených projektoch, akými sú realizácia kinematografického diela alebo divadelnej hry.
Toto posúdenie podporuje aj skutočnosť, že pomoc poskytnutá nepravidelným pracovníkom zábavného priemyslu v prípade ich nedobrovoľnej nečinnosti sa podľa článku 7 tohto zákona vypočíta na dennom základe v závislosti od počtu dní nečinnosti medzi dvoma projektmi, ako aj skutočnosť, že cieľom denníka nepravidelného pracovníka zábavného priemyslu podľa článku 8 uvedeného zákona je zaznamenávať činnosti vykonávané pracovníkom na dennom základe. Za týchto podmienok nemá znenie článku 4 toho istého zákona, podľa ktorého má stály pracovník zábavného priemyslu tiež postavenie „nepravidelného pracovníka zábavného priemyslu“, zmysel.
Okrem toho článok 2 veľkovojvodského nariadenia z 11. júla 1989 o uplatnení článkov L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 a L. 125‑8 Zákonníka práce vyslovene vymenúva odvetvia činností, vrátane odvetvia zábavného priemyslu, v ktorých môžu byť pracovné zmluvy na dobu určitú uzatvorené pre práce, pri ktorých sa ustálila prax nevyužívať zmluvu na dobu neurčitú z dôvodu povahy vykonávaných činností alebo dočasnej povahy týchto prác.
Ďalej Luxemburské veľkovojvodstvo zdôrazňuje, že článok L. 122‑5 odseku 3 Zákonníka práce sa inšpiroval sociálnym aspektom. Z prípravných prác zákona z 26. mája 2004, ktorým sa mení a dopĺňa zákon z 30. júla 1999 týkajúci sa a) postavenia nezávislých profesionálnych umelcov a nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu, b) podpory umeleckej tvorby, totiž vyplýva, že uvedené ustanovenie Zákonníka práce bolo prijaté práve vzhľadom na skutočnosť, že uzatvorenie pracovnej zmluvy na dobu neurčitú sa môže v prípade nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu javiť ako komplikované a že postavenie nezávislého pracovníka „freelance“, ktoré využíva veľké množstvo umelcov a technikov, tvorí často podstatu neistej a právne nejasnej situácie, aby tomuto osobitnému odvetviu priznalo možnosť opakovane uzatvoriť pracovné zmluvy na dobu určitú, poskytujúc tak zamestnancom záruky a výhody, najmä v oblasti sociálneho zabezpečenia, ktoré nepožíva nezávislý pracovník „freelance“.
Nakoniec Luxemburské veľkovojvodstvo uznáva, že v luxemburskom práve neexistuje ani maximálne prípustné celkové obdobie platnosti v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. b) rámcovej dohody, pokiaľ ide pracovné zmluvy opakovane uzatvorené s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu v zmysle článku 4 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999, ani obmedzeniu počtu predĺžení týchto zmlúv v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. c) rámcovej dohody. Naopak, podľa tohto členského štátu, ktorý odkazuje na rozsudok Márquez Somohano (C‑190/13,
EU:C:2014:146
, bod 45), je situácia týchto pracovníkov charakteristická existenciou „objektívnych dôvodov“ v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. a) rámcovej dohody a judikatúry Súdneho dvora. Predovšetkým sa uvedení pracovníci zúčastňujú na individuálnych a časovo obmedzených projektoch a z možnosti predĺženia platnosti zmlúv na dobu určitú s tými istými pracovníkmi vyplýva pre zamestnávateľa určitá flexibilita, ako aj sociálne výhody. Komisia navyše priznáva, že práce na individuálnych projektoch predstavujú objektívny dôvod odôvodňujúci opakované využitie zmlúv na dobu určitú. Luxemburské veľkovojvodstvo v tejto súvislosti pripomenulo, že Súdny dvor už vo svojom rozsudku Kücük (C‑586/10,
EU:C:2012:39
, bod 56) rozhodol, že ak objektívny dôvod vyplýva z osobitnej povahy uložených úloh, skutočnosť, že zamestnávateľ musí opakovane využívať pracovníkov so zmluvami na dobu určitú, neznamená neprítomnosť takého objektívneho dôvodu v zmysle doložky 5 rámcovej dohody, ani existenciu zneužitia v zmysle tejto doložky.
Posúdenie Súdnym dvorom
Komisia vytýka Luxemburskému veľkovojvodstvu nesplnenie povinností, ktoré mu vyplývajú z doložky 5 rámcovej dohody, keďže v luxemburskom práve neexistuje žiadne opatrenie zamerané na predchádzanie zneužívaniu zmlúv na dobu určitú, ktoré boli opakovane uzatvárané s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu.
Treba pripomenúť, že predmetom doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody je vykonanie jedného z jej cieľov, a to vymedziť opakované uzatváranie pracovných zmlúv alebo zakladanie pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, ktoré sa považujú za možný zdroj zneužívania v neprospech pracovníkov tým, že sa upraví určitý počet minimálnych ochranných ustanovení určených na zabránenie neistote v postavení zamestnancov (pozri rozsudok Mascolo a i., C‑22/13, C‑61/13 až C‑63/13 a C‑418/13,
EU:C:2014:2401
, bod 72 a citovanú judikatúru).
Ako totiž vyplýva z druhého odseku preambuly rámcovej dohody, ako aj z bodov 6 a 8 jej všeobecných hľadísk, výhoda stability zamestnania sa chápe ako prvoradý prvok ochrany pracovníkov, zatiaľ čo pracovné zmluvy na dobu určitú môžu zodpovedať potrebám zamestnávateľa i pracovníkov iba za určitých okolností (rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 73 a citovanú judikatúru).
Preto doložka 5 bod 1 rámcovej dohody v úsilí predísť zneužívaniu opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv alebo zakladania pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú ukladá členským štátom povinnosť účinne a záväzne prijať najmenej jedno z opatrení, ktoré sú v nej uvedené, ak ich vnútroštátne právo neobsahuje rovnocenné zákonné opatrenia. Tri opatrenia vymenované v bode 1 písm. a) až c) uvedenej doložky sa týkajú objektívnych dôvodov odôvodňujúcich predĺženie platnosti takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov, resp. maximálne prípustného celkového obdobia platnosti týchto zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov a počtu ich predĺžení (pozri rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 74 a citovanú judikatúru).
Členské štáty však v tomto smere disponujú mierou voľnej úvahy, pretože môžu použiť jedno alebo viaceré opatrenia uvedené v doložke 5 bode 1 písm. a) až c) rámcovej dohody alebo existujúce rovnocenné zákonné opatrenia, aby zohľadnili potreby príslušných odvetví a/alebo kategórií pracovníkov (rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 75 a citovanú judikatúru).
Doložka 5 bod 1 rámcovej dohody tým určuje členským štátom všeobecný cieľ spočívajúci v zamedzení takého zneužívania, pričom im ponecháva voľbu prostriedkov na dosiahnutie tohto cieľa, pokiaľ nespochybňujú cieľ alebo potrebný účinok rámcovej dohody (pozri rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 76 a citovanú judikatúru).
Navyše, ako vyplýva z doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody a v súlade s jej tretím odsekom preambuly, ako aj bodmi 8 a 10 jej všeobecných hľadísk, členské štáty majú v rámci vykonávania rámcovej dohody možnosť, ak je to objektívne odôvodnené, zohľadniť osobitné potreby príslušných odvetví a/alebo dotknutých kategórií pracovníkov (pozri v tomto zmysle rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 70 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci je zrejmé, že predmetná vnútroštátna právna úprava umožňuje zamestnávať nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu v rámci opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú bez úpravy akéhokoľvek opatrenia obmedzujúceho maximálne prípustné celkové obdobie platnosti týchto zmlúv a počet ich predĺžení v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. b) a c) rámcovej dohody. Predovšetkým, ako vyplýva zo znenia článku L. 122‑5 ods. 3 Zákonníka práce, môžu byť zmluvy na dobu určitú uzatvorené s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu, ktorí sú definovaní v článku 4 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999, predĺžené aj viac ako dvakrát na celkové obdobie presahujúce dvadsať štyri mesiacov bez toho, aby boli považované za pracovné zmluvy na dobu neurčitú. Nenamieta sa ani voči skutočnosti, že táto právna úprava neobsahuje, pokiaľ ide o nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu, ekvivalentné zákonné opatrenia, ako sú opatrenia uvedené v doložke 5 bode 1 rámcovej dohody.
Za týchto podmienok je dôležité, aby bolo predĺženie platnosti pracovných zmlúv, ktoré sú opakovane uzatvorené s týmito pracovníkmi, odôvodnené „objektívnym dôvodom“ v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. a) rámcovej dohody.
Ako uvádza bod 7 jej všeobecných hľadísk a ako vyplýva z bodu 37 tohto rozsudku, zmluvné strany rámcovej dohody sa domnievali, že používanie pracovných zmlúv na dobu určitú založené na objektívnych dôvodoch je prostriedkom, ako predchádzať zneužívaniu (rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 86 a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o pojem „objektívne dôvody“, Súdny dvor už rozhodol, že ho treba chápať tak, že označuje presné a konkrétne okolnosti charakterizujúce určenú činnosť, a preto môže v tomto osobitnom kontexte odôvodniť opakované uzatváranie pracovných zmlúv na dobu určitú. Tieto okolnosti môžu vyplývať najmä z osobitného charakteru úloh, na plnenie ktorých boli takéto zmluvy uzatvorené, a z charakteristických vlastností spojených s nimi alebo prípadne zo sledovania legitímneho cieľa sociálnej politiky členského štátu (rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 87 a citovanú judikatúru).
Naproti tomu vnútroštátne ustanovenie, ktoré sa obmedzuje na to, že všeobecne a abstraktne na základe zákonnej alebo podzákonnej normy povoľuje opakované uzatváranie pracovných zmlúv na dobu určitú, nie je v súlade s požiadavkami spresnenými v predchádzajúcom bode tohto rozsudku. Takéto ustanovenie, ktoré je čisto formálne, neumožňuje zistiť objektívne a transparentné kritériá s cieľom overiť, či predĺženie platnosti takýchto zmlúv vskutku zodpovedá skutočnej potrebe, či je spôsobilé dosiahnuť sledovaný cieľ a nevyhnutné na tento účel. Takéto ustanovenie prináša reálne riziko zneužívania tohto typu zmlúv, a preto nie je zlučiteľné s cieľom a potrebným účinkom rámcovej dohody (rozsudok Mascolo a i.,
EU:C:2014:2401
, bod 88 a citovanú judikatúru).
V danom prípade, pokiaľ ide o tvrdenie Luxemburského veľkovojvodstva, podľa ktorého sa nepravidelní pracovníci zábavného priemyslu v zmysle luxemburského práva zúčastňujú na individuálnych a časovo obmedzených projektoch, je potrebné uviesť, že ak by sa aj predpokladalo, že takého projekty znamenajú pre zamestnávateľa dočasné potreby v oblasti prijímania zamestnancov a že tieto potreby môžu predstavovať „objektívne dôvody“ odôvodňujúce predĺženie platnosti pracovných zmlúv na dobu určitú v zmysle doložky 5 bodu 1 písm. a) rámcovej dohody, tento členský štát nevysvetlil, akým spôsobom vnútroštátna právna úprava požaduje, aby nepravidelní pracovníci zábavného priemyslu vykonávali v zmysle luxemburského práva svoje činnosti v rámci takýchto projektov. Naopak, ako zdôrazňuje Komisia, zo samotného znenia definície pojmu „nepravidelní pracovníci zábavného priemyslu“ nachádzajúceho sa v článku 4 zmeneného a doplneného zákona z 30. júla 1999 vyplýva, že táto definícia neurčuje, či ide o dočasnú alebo stálu povahu činností týchto pracovníkov.
Navyše, ako uvádza Komisia, potvrdenie, podľa ktorého je každý nepravidelný pracovník zábavného priemyslu v zmysle luxemburského práva prijatý na realizáciu projektu dočasnej povahy, je v rozpore zo samotnými pojmami článku L. 122‑1 Zákonníka práce. Ako totiž vyplýva z bodov 7 a 24 tohto rozsudku, odsek 1 tohto článku stanovuje pravidlo, podľa ktorého môžu byť zmluvy na dobu určitú uzatvorené len výnimočne na výkon konkrétnych a časovo obmedzených úloh. Odsek 2 uvedeného článku uvádza viacero príkladov uplatnenia tohto pravidla, medzi ktorými sa nachádzajú „práce, pri ktorých sa v rámci určitých odvetví ustálila prax nevyužívať zmluvu na dobu neurčitú z dôvodu povahy vykonávaných činností alebo dočasnej povahy týchto prác, zoznam týchto odvetví a prác stanoví veľkovojvodské nariadenie“. Navyše odsek 3 toho istého článku stanovuje, že zmluvy na dobu určitú môžu byť tiež uzatvorené v prípade nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu „odchylne od vyššie uvedených odsekov 1. a 2.“.
Z toho vyplýva, že úlohy zverené nepravidelným pracovníkom zábavného priemyslu nemusia nevyhnutne spĺňať požiadavky presnosti a dočasnosti uvedené v článku L. 122‑1 Zákonníka práce a že z toho dôvodu nemusí mať činnosť vykonávaná týmito pracovníkmi nevyhnutne dočasnú povahu. Je nutné konštatovať, že predmetná luxemburská právna úprava tak nebráni zamestnávateľom uzatvoriť s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu opakovane pracovné zmluvy na dobu určitú s cieľom uspokojiť svoje stále a trvalé potreby týkajúce sa zamestnancov.
Tento záver nemôže spochybniť ani tvrdenie uvedené v bode 31 tohto rozsudku a vychádzajúce z ustanovení veľkovojvodského nariadenia z 11. júla 1989. Týmto tvrdením sa totiž Luxemburské veľkovojvodstvo obmedzuje na konštatovanie, že toto nariadenie umožňuje uzatvorenie pracovných zmlúv na dobu určitú v odvetví zábavného priemyslu na podporu prác, pri ktorých sa ustálila prax nevyužívať zmluvu na dobu neurčitú z dôvodu ich dočasnej povahy. Tento členský štát však nevysvetlil, akým spôsobom toto nariadenie ovplyvňuje rozsah pôsobnosti a výklad, ktorý je potrebné poskytnúť výnimke upravenej v článku L. 122‑1 ods. 3 Zákonníka práce, ktorá, ako vyplýva z bodov 7, 47 a 48 tohto rozsudku, umožňuje zamestnávateľom zamestnať nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu na základe zmlúv na dobu určitú aj na splnenie úloh, ktoré nie sú dočasnej povahy. Právne postavenie nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu, ktoré vyplýva z ustanovení predmetného vnútroštátneho práva predložených Súdnemu dvoru, tak nespĺňa požiadavky jasnosti a presnosti, ktoré musia charakterizovať vnútroštátne opatrenia na prebratie (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Španielsko, C‑151/12,
EU:C:2013:690
, bod 33 a citovanú judikatúru).
Za týchto podmienok, ak by sme aj predpokladali, že predmetná vnútroštátna právna úprava sleduje cieľ uvedený Luxemburským veľkovojvodstvom, t. j. poskytnúť určitú flexibilitu, ako aj sociálne výhody nepravidelným pracovníkom zábavného priemyslu, umožňujúc ich zamestnávateľom opakovane využívať pracovníkov so zmluvami na dobu určitú, takýto cieľ nemôže zosúladiť túto právnu úpravu s doložkou 5 bodom 1 písm. a) rámcovej dohody, keďže neumožňuje preukázať existenciu presných a konkrétnych okolností charakterizujúcich predmetnú činnosť, a tým odôvodniť v tomto osobitnom kontexte opakované uzatváranie pracovných zmlúv na dobu určitú v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 44 tohto rozsudku.
Je pravda, ako už bolo uvedené v bode 40 tohto rozsudku, že členský štát má pri vykonaní doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody právo zohľadniť osobitné potreby príslušných odvetví, pričom však toto právo nemožno chápať ako právo, ktoré v rámci tohto odvetvia poskytuje štátu možnosť zbaviť sa povinnosti prijať primerané opatrenia na predchádzanie, a prípadne potrestanie, zneužívania opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú. Skutočnosť umožňujúca členskému štátu odvolať sa na cieľ, akým je flexibilita vyplývajúca z využívania pracovných zmlúv na dobu určitú, s cieľom zbaviť sa tejto povinnosti, je totiž v rozpore s jedným z cieľov sledovaných rámcovou dohodou, ktorý je uvedený v bodoch 35 a 36 tohto rozsudku, t. j. stabilitou zamestnania chápanou ako prvoradý prvok ochrany pracovníkov, a umožňuje tiež podstatným spôsobom zredukovať kategórie osôb, ktoré požívajú výhody spojené s ochrannými opatreniami upravenými v doložke 5 rámcovej dohody.
Preto je nutné konštatovať, že zo skutočností predložených Súdnemu dvoru v rámci prejednávanej veci vyplýva, že predmetná luxemburská právna úprava neobsahuje, v rozpore s judikatúrou uvedenou v bode 37 tohto rozsudku, opatrenie zamerané na predchádzanie zneužívaniu opakovane uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú v zmysle doložky 5 bodu 1 rámcovej dohody, pokiaľ ide o nepravidelných pracovníkov zábavného priemyslu. Žalobu podanú Komisiou je preto potrebné považovať za dôvodnú.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že je potrebné konštatovať, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že zachovalo výnimky z opatrení zameraných na predchádzanie zneužívaniu pracovných zmlúv na dobu určitú, ktoré boli opakovane uzatvárané s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z doložky 5 rámcovej dohody.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Luxemburské veľkovojvodstvo na náhradu trov konania a bolo konštatované nesplnenie povinnosti z jeho strany, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že zachovalo výnimky z opatrení zameraných na predchádzanie zneužívaniu pracovných zmlúv na dobu určitú, ktoré boli opakovane uzatvárané s nepravidelnými pracovníkmi zábavného priemyslu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z doložky 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999, ktorá sa nachádza v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP.

2.
Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.