CELEX: 62011CJ0537
Jūrų transportas
Direktyva 1999/32/EB
Marpol konvencija 73/78
VI priedas
Atmosferos teršimas iš laivų
Keleiviniai laivai, kuriais teikiamos reguliariosios paslaugos
Kruiziniai laivai
Didžiausias leistinas sieros kiekis jūriniame kure
Galiojimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/32/EB dėl sieros kiekio sumažinimo tam tikrose skystojo kuro rūšyse ir iš dalies keičiančios Direktyvą 93/12/EEB (
OL L 121, p. 13
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 24 t., p. 17), iš dalies pakeistos 2005 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/33/EB (
OL L 191, p. 59
, toliau – Direktyva 1999/32), 2 straipsnio 3g punkto ir 4a straipsnio 4 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant M. Manzi ir
Compagnia Naviera Orchestra
, vienos šalies ir
Capitaneria di Porto di Genova
(Genujos uosto valdyba, Italija), kitos šalies, ginčą dėl administracinės baudos, jiems paskirtos už didesnį nei leistinas sieros kiekį jūriniame kure.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
1973 m. lapkričio 2 d. Londone pasirašyta tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildyta 1978 m. vasario 17 d. protokolu (toliau –
Marpol
konvencija 73/78), įtvirtina kovos su jūros teršimu taisykles.
1997 m. protokolas, iš dalies keičiantis 1973 m. Konvenciją dėl teršimo iš laivų prevencijos, iš dalies pakeistą 1978 m. protokolu, pasirašytas 1997 m. rugsėjo 26 d. (toliau – 1997 m. protokolas), papildė šią konvenciją VI priedu „Atmosferos teršimo iš laivų prevencijos taisyklės“ (toliau – VI priedas).
Tarp 1997 m. protokolą pasirašiusių šalių yra 25 Europos Sąjungos valstybės narės. Čekijos Respublika, Vengrija ir Austrijos Respublika nėra šio protokolo šalys.
Pagrindinei bylai taikomos redakcijos VI priedo 14 taisyklės 1 punkte nustatyta, kad už SO
X
išmetimo kontrolės rajonų ribų sieros kiekis jūriniame kure neturi viršyti 4,50 % masės.
Sąjungos teisė
Direktyvos 1999/32 1, 3 ir 8 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(1)
kadangi Bendrijos aplinkosaugos politikos tikslai ir principai <...> ypač nukreipt[i] į tai, kad būtų užtikrinta veiksminga visų žmonių apsauga nuo pripažintų pavojaus rūšių, kurį sukelia išmestas sieros dioksidas, ir būtų apsaugota aplinka, neleidžiant išmesti tiek sieros, kad būtų viršijami kritinė apkrova ir kritiniai lygiai;
<…>
(3)
kadangi išmestas sieros dioksidas didina su rūgštėjimu susijusias problemas Bendrijoje; kadangi sieros dioksidas turi tiesioginę įtaką žmonių sveikatai ir aplinkai;
<…>
(8)
kadangi natūraliai naftoje ir akmens anglyje nedideliais kiekiais esanti siera, dešimtmečiais buvo laikoma vyraujančiu sieros dioksido išmetimo šaltiniu, kuris yra pagrindinė „rūgštaus lietaus“ priežastis ir viena svarbiausių oro taršos daugelyje miestų ir pramoninių rajonų priežasčių“.
Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šios direktyvos tikslas – sumažinti sieros dioksido išmetimą, atsirandantį deginant tam tikrų rūšių skystąjį kurą, ir tuo būdu sumažinti tokių išmetimų sukeliamą žalingą poveikį žmonėms ir aplinkai.“
Minėtos direktyvos 2 straipsnio 3f punkte apibrėžta viena iš joje vartojamų sąvokų:
„keleiviniai laivai – tai laivai, gabenantys daugiau nei 12 keleivių, kai keleiviu laikomas kiekvienas asmuo, išskyrus:
i)
laivo kapitoną ir įgulos narius arba bet kurį kitą asmenį, įdarbintą ar pasamdytą bet kokioms pareigoms laive ar laivo vykdomame versle, ir
ii)
vaikus iki vienerių metų“.
Direktyvos 1999/32 2 straipsnio 3g punkte apibrėžta kita iš šioje direktyvoje vartojamų sąvokų:
„reguliariosios paslaugos – tai serija keleivinių laivų maršrutų [reisų], kuriais užtikrinamas susisiekimas tarp dviejų ar daugiau uostų [tarp tų pačių uostų], arba serija plaukiojimų [reisų ar kelionių serija] iš to paties ir į tą patį uostą be tarpinių sustojimų:
i)
pagal paskelbtą tvarkaraštį, arba
ii)
tokiais reguliariais ir dažnais maršrutais, kad jie sudaro aiškų grafiką“.
Minėtos direktyvos 4a straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Valstybės narės imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad nuo [2006 m. rugpjūčio 11 d.] keleiviniai laivai, reguliariai plaukiantys į bet kurį Bendrijos uostą ir iš jo, šių valstybių narių teritoriniuose vandenyse, išskirtinėse ekonominėse zonose ir taršos kontrolės zonose, nenaudos jūrinio kuro, jei jo sieros koncentracija viršys 1,5 % masės. Valstybės narės yra atsakingos už tai, kad šį reikalavimą vykdytų bent su jų vėliava plaukiojantys laivai arba su kitų šalių vėliavoms plaukiojantys laivai tol, kol jie yra šių valstybių narių uostuose.“
Italijos teisė
Direktyva 1999/32 dėl sieros kiekio sumažinimo tam tikrose skystojo kuro rūšyse į Italijos teisę buvo perkelta 2006 m. balandžio 3 d. Įstatyminio dekreto Nr. 152 (įprastas GURI priedas, Nr. 88, 2006 m. balandžio 14 d.), iš dalies pakeisto 2007 m. lapkričio 6 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 205 dėl Direktyvos 2005/33/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 1999/32/EB dėl sieros kiekio jūriniame kure, įgyvendinimo (įprastas GURI priedas, Nr. 261, 2007 m. lapkričio 9 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 152/2006), 295 ir 296 straipsniais.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2008 m. liepos 13 d. Genujos uoste
Capitaneria di Porto di Genova
nustatė, kad kruizinis laivas
MSC Orchestra
, plaukiojantis su Panamos vėliava, naudoja jūrinį kurą, kurio sudėtyje esanti siera viršija 1,5 % kuro masės.
Įsakymu Nr. 166/2010
Capitaneria di Porto di Genova
skyrė šio laivo kapitonui M. Manzi ir jo savininkei
Compagnia Naviera Orchestra
administracinę baudą už Įstatyminio dekreto Nr. 152/2006 295 ir 296 straipsnių pažeidimą.
M. Manzi ir
Compagnia Naviera Orchestra
apskundė šį įsakymą šiais pagrindais:
—
Direktyva 1999/32 ir VI priedas nustato skirtingą leistiną sieros kiekį jūriniame kure,
—
su valstybės
Marpol
konvencijos 73/78 ir 1997 m. protokolo šalies vėliava plaukiojančiam
MSC Orchestra
laivui leidžiama naudoti kurą, kurio sudėtyje esanti siera neviršija 4,5 % masės, tuo metu, kai jis yra kitos valstybės to paties protokolo šalies, nagrinėjamu atveju – Italijos Respublikos, uoste, ir
—
Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalis, taigi ir ją perkeliantis Įstatyminis dekretas Nr. 152/2006, taikomi tik laivams, kuriais teikiamos „reguliariosios paslaugos“, o prie jų kruiziniai laivai nepriskiriami.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale di Genova
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 1999/32], priimtos atsižvelgiant, be kita ko, į [VI priedo] įsigaliojimą, 4 a straipsnis, nepažeidžiant sąžiningumo reikalaujančio tarptautinio principo ir lojalaus Bendrijos ir valstybių narių bendradarbiavimo principo, turi būti aiškinamas taip, kad minėtame straipsnyje numatyta sieros koncentracijos jūriniame kure 1,5 % masės riba netaikoma laivams, plaukiojantiems su valstybės, kuri nėra [Sąjungos] narė, bet yra
Marpol
konvencijos 73/78 šalis, vėliava ir esantiems valstybės narės, VI priedo šalies, uoste?
2.
Jei [Direktyvos 1999/32] 4 a straipsnis negali būti aiškinamas taip, kaip nurodyta 1 klausime, ar šis straipsnis, kiek jame numatyta naudojamo jūrinio kuro sieros koncentracijos 1,5 % masės riba keleiviniams laivams, kuriais teikiamos reguliariojo susisiekimo paslaugos iš Bendrijos uostus arba į juos, įskaitant plaukiojančius su vėliava valstybės, kuri nėra [Sąjungos] narė, bet yra [VI priedo], pagal kurį už [SO
x
išmetimo kontrolės rajonų] ribų sieros kiekis neturi viršyti 4,50 % masės, šalis, yra neteisėtas, nes prieštarauja bendrajam tarptautinės teisės principui
pacta sunt servanda
ir lojalaus Bendrijos ir valstybių narių bendradarbiavimo principui, kadangi VI priedą ratifikavusias ir jo šalimis tapusias valstybes nares verčia nevykdyti įsipareigojimų kitoms valstybėms [VI priedo šalims]?
3.
Ar [Direktyvos 1999/32] 2 straipsnio 3g dalyje nurodyta „reguliariųjų paslaugų“ sąvoka turi būti aiškinama taip, kad kruiziniai laivai laikomi laivais, kuriais teikiamos „reguliariosios paslaugos“?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar kruizinis laivas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalies taikymo sritį pagal „reguliariosios paslaugos“ kriterijų, nurodytą šios direktyvos 2 straipsnio 3g punkte.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, jog tam, kad įvairiems kruiziniams laivams būtų taikomas Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalyje įtvirtintas režimas, jie turi atitikti keleiviniams laivams taikytino šios direktyvos 2 straipsnio 3g punkte numatytą „reguliariųjų paslaugų“ kriterijų. Iš tiesų neginčijama, kad kruiziniai laivai priskiriami prie keleivinių.
Pagal pirmą šios nuostatos sąlygą keleiviniu laivu teikiamos reguliariosios paslaugos, jeigu juo vykdoma arba „serija <...> maršrutų [reisų], kuriais užtikrinamas susisiekimas tarp dviejų ar daugiau uostų [tarp tų pačių uostų]“, arba „serija plaukiojimų iš to paties ir į tą patį uostą be tarpinių sustojimų“.
Taigi, kruizinis laivas atitinka šią pirmąją sąlygą, jeigu juo vykdomi kruizai, kurie baigiasi jų išvykimo uoste be tarpinių sustojimų.
Siekiant nustatyti, ar kruizinis laivas taip pat gali atitikti šią pirmąją sąlygą kitomis nei pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytomis aplinkybėmis, reikia įvertinti, ar jis gali būti laikomas tokiu, kuriuo „užtikrinamas susisiekimas tarp dviejų ir daugiau uostų [tarp tų pačių uostų]“.
Ieškovai pagrindinėje byloje visų pirma nurodo, kad kruiziniu laivu, kaip antai pagrindinėje byloje, nėra užtikrinamas „susisiekimas“. Kruizų dalyviai nepirktų kelionės tam, kad būtų nuvežti iš vieno punkto į kitą; jie ją perka turėdami platesnį turistinį tikslą, todėl teikiama paslauga apima ir šių asmenų linksminimą.
Tačiau tokiam Direktyvos 1999/32 2 straipsnio 3g punkte numatytos sąvokos „susisiekimas“ aiškinimui negalima pritarti.
Iš tiesų reikia pabrėžti, kad kruiziniai laivai gabena keleivius iš vieno uosto į kitą tam, kad šie galėtų aplankyti šiuos uostus ir įvairias netoli jų esančias vietoves. Kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas nenurodė jokių tikslų, kuriais turėtų būti vykdomas toks gabenimas, darytina išvada, kad jie nesvarbūs taikant Direktyvos 1999/32 2 straipsnio 3g punktą. Taigi, turistinės paskirties reisų serija laikytina susisiekimu, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
Kadangi šia direktyva siekiama padėti apsaugoti žmonių sveikatą ir aplinką sumažinant sieros dioksido emisijas, įskaitant atsirandančias vykdant gabenimą jūra, pirma nurodytos išvados negali paneigti aplinkybė, kad kruizinio laivo keleiviams teikiamos papildomos paslaugos, kaip antai apgyvendinimas, maitinimas ir linksminimas.
Ieškovai pagrindinėje byloje taip pat teigia, kad laivas, dėl kurio pradėta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjama byla, nevykdo reisų „tarp dviejų ar daugiau uostų [tarp tų pačių uostų]“, nes, viena vertus, išvykimo uostas sutampa su atvykimo uostu ir, kita vertus, dažnai pasitaiko, kad į maršrutą įtrauktų tarpinių sustojimų nedaroma, tačiau jame nenumatytų tarpinių sustojimų daryti neatsisakoma, atsižvelgiant į keleivių turistinius pageidavimus.
Tokiems argumentams pritarti negalima.
Tam, kad būtų tenkinamas gabenti su tarpiniais sustojimais nustatytas „susisiekimo tarp dviejų ar daugiau uostų [tarp tų pačių uostų]“ kriterijus, reikia, kad kruiziniu laivu vykdomas susisiekimas vyktų tarp bent dviejų „tų pačių uostų“. O kruizas tarp dviejų ar daugiau uostų laikytinas gabenimo operacija tarp dviejų „tų pačių uostų“.
Iš tiesų į kiekvieno kruizo maršruto tipinį uostų sąrašą turi būti įtraukiami bent du uostai, kurių neįmanoma išvengti, t. y. išvykimo uostas ir atvykimo uostas. Taigi, gabenama tarp šių dviejų „tų pačių uostų“ ir taip yra, net jei gabenimas baigiasi išvykimo uoste.
Be to, svarbu pabrėžti, kad tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 1999/32 tikslas, kuris primintas šio sprendimo 25 punkte. Iš tiesų tai, ar kruiziniai laivai grįžta į išvykimo uostą, ar ne, negali pakeisti sieros dioksido emisijų ribos.
Todėl, jei daromi tarpiniai sustojimai, priskyrimui prie „susisiekimo“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 1999/32 2 straipsnio 3g punktą, nėra svarbu, ar tam tikri perkant kelionę numatyti tarpiniai sustojimai nevykdomi, o vietoj jų vykdomi kiti tarpiniai sustojimai, kurie nebuvo numatyti.
Darytina išvada, kad kruizinio laivo reisai su tarpiniais sustojimais, vykdomi tarp dviejų skirtingų uostų arba pasibaigiantys išvykimo uoste, yra susisiekimas tarp tų pačių uostų, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Pagal Direktyvos 1999/32 2 straipsnio 3g punkte įtvirtintą antrąją sąlygą, kuri papildo pirmąją, reisų ar kelionių serija keleiviniu laivu turi būti vykdoma pagal paskelbtą tvarkaraštį arba grafikui prilyginamu reguliarumu ar dažnumu.
Ši sąlyga įvykdoma, kai jūrų įmonė siūlo visuomenei nustatytu dažnumu vykstančių jūrinių kelionių kruiziniu laivu sąrašą, sudarytą atsižvelgiant, be kita ko, į šios įmonės pajėgumus ir paklausą visuomenėje; jame numatytos tikslios išvykimo bei atvykimo datos ir iš principo – valandos, todėl suinteresuotieji asmenys gali laisvai pasirinkti vieną ar kitą šios įmonės siūlomų kruizų.
Taigi, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad kruizinis laivas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalies taikymo sritį pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3g punkte numatytą „reguliariųjų paslaugų“ kriterijų, jeigu juo vykdomi kruizai su tarpiniais sustojimais ar be jų, pasibaigiantys išvykimo ar kitame uoste, ir šie kruizai organizuojami nustatytu dažnumu, tiksliai numatytomis išvykimo bei atvykimo datomis ir iš principo – valandomis, todėl suinteresuotieji asmenys gali laisvai pasirinkti vieną ar kitą iš siūlomų skirtingų kruizų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalis yra galiojanti atsižvelgiant į bendrąjį tarptautinės teisės principą
pacta sunt servanda
ir ESS 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą, nes ši direktyvos nuostata gali pažeisti VI priedą, taigi gali versti valstybes nares, kurios yra 1997 m. protokolo šalys, nevykdyti įsipareigojimų kitoms šio protokolo šalims.
Iš karto reikia pažymėti, kad Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalies galiojimo negalima vertinti pagal VI priedą, nes Sąjunga nėra
Marpol
konvencijos 73/78, įskaitant jos VI priedą, šalis ir ši jos nesaisto (pagal analogiją žr. 2008 m. birželio 3 d. Sprendimo
Intertanko ir kt.
,
C-308/06, Rink. p. I-4057, 47
ir 52 punktus).
Šio 4a straipsnio 4 dalies galiojimo taip pat negalima nagrinėti pagal bendrąjį tarptautinės teisės principą
pacta sunt servanda
, nes šis privalomasis principas taikomas tik tiems tarptautinės teisės subjektams, kurie yra atitinkamos tarptautinės sutarties susitariančiosios šalys ir dėl to yra jos saistomi.
Be to, neatrodo, kad VI priede būtų įtvirtintos bendrojoje tarptautinėje teisėje nusistovėjusios paprotinės normos, kurios, kaip tokios, saisto Sąjungos institucijas ir yra Sąjungos teisinės sistemos dalis (šiuo klausimu žr. 2010 m. vasario 25 d. Sprendimo
Brita
,
C-386/08, Rink. p. I-1289
, 42 punktą).
Galiausiai reikia konstatuoti, kad minėto Sprendimo
Intertanko ir kt.
47–52 punktuose minimi principai, iš kurių išplaukia, kad Direktyvos 1999/32 galiojimo negalima nagrinėti pagal VI priedą, neturėtų būti apeiti remiantis tariamu ESS 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo pažeidimu.
Tokiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalies galiojimo negalima nagrinėti pagal bendrąjį tarptautinės teisės principą
pacta sunt servanda
ar ESS 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą remiantis tuo, kad ši direktyvos nuostata gali pažeisti VI priedą ir taip versti valstybes nares, kurios yra 1997 m. protokolo šalys, nevykdyti įsipareigojimų kitoms šio protokolo šalims.
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi dėl VI priedo poveikio Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalies taikymo sričiai atsižvelgiant į bendrosios tarptautinės teisės principą, kuriuo reikalaujama sąžiningai vykdyti ir aiškinti tarptautines sutartis.
VI priedas į
Marpol
konvenciją 73/78 buvo įtrauktas 1997 protokolu. Jame, be kita ko, įtvirtinta 14 taisyklė, kurios 1 punkte numatyta, kad sieros kiekis jūriniame kure neturi viršyti 4,50 % masės.
Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad sieros kiekis jūriniame kure turi neviršyti 1,5 % masės. Nei šiame straipsnyje, nei kurioje nors kitoje šios direktyvos nuostatoje nėra su didžiausiu leistinu sieros kiekiu susijusio nukreipimo į VI priedą.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad net jei tarptautinė sutartis nesaisto Sąjungos, aplinkybė, kad visos valstybės narės yra jos susitariančiosios šalys, gali turėti padarinių Sąjungos teisės, visų pirma tų jos antrinės teisės nuostatų, kurios patenka į tokios sutarties taikymo sritį, aiškinimui. Taigi, Teisingumo Teismas šias nuostatas turi aiškinti atsižvelgdamas į šią sutartį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Intertanko ir kt.
49–52 punktus).
Taigi, šia teismų praktika negalima vadovautis tokiu atveju, kai tik tam tikros Sąjungos valstybės narės yra tarptautinės sutarties susitariančiosios šalys, o kitos valstybės narės – nėra.
Jei aiškinant antrinės teisės nuostatas būtų atsižvelgiama į tarptautine sutartimi, saistančia ne visas valstybes nares, nustatytą pareigą, šios pareigos taikymo sritis būtų išplėsta į ją įtraukiant tas valstybes nares, kurios nėra tokios sutarties susitariančiosios šalys. Tačiau tokias valstybes nares reikia laikyti „trečiosiomis šalimis“ tokios sutarties atžvilgiu. Be to, toks taikymo srities išplėtimas nesuderinamas su bendruoju tarptautinės teisės principu, kad sutartys turi santykinį poveikį, pagal kurį jos neįpareigoja trečiųjų šalių ir nesuteikia joms teisių (
pacta tertiis nec nocent nec prosunt
).
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad šis teismas turi paisyti šio principo, nes jis yra tarptautinės paprotinės teisės norma, kuri, kaip tokia, privaloma Sąjungos institucijoms ir yra Sąjungos teisinės sistemos dalis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Brita
42–44 punktus).
Be to, toks antrinės teisės aiškinimas neatitiktų ESS 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo.
Nagrinėjamu atveju 1997 m. protokolas yra tarptautinė sutartis ir tik kai kurios Sąjungos valstybės narės yra jos susitariančiosios šalys.
Taigi, aiškindamas Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalį Teisingumo Teismas neturi atsižvelgti į VI priedą ir, be kita ko, į jo 14 taisyklės 1 punktą.
Tokiomis aplinkybėmis šiame teisme negalima veiksmingai remtis sąžiningumo reikalaujančiu bendruoju tarptautinės teisės principu.
Net darant prielaidą, kad aiškindamas Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 dalį Teisingumo Teismas gali atsižvelgti į VI priede numatytą leistiną sieros kiekį, pakanka konstatuoti, kad atsižvelgiant į šiuo priedu siekiamą ir pačiame jo pavadinime aiškiai išreikštą tikslą, t. y. apsaugoti atmosferą mažinant iš jūrų transporto išmetamus kenksmingus teršalus, ši nuostata, kiek pagal ją leistinas didžiausias sieros kiekis jūriniame kure yra mažesnis, nei nurodytas šiame priede, neatrodo nesuderinama su tokiu tikslu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Teisingumo Teismui nepriklauso spręsti, koks yra VI priedo poveikis Direktyvos 1999/32 4a straipsnio 4 daliai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Kruizinis laivas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patenka į 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/32/EB dėl sieros kiekio sumažinimo tam tikrose skystojo kuro rūšyse ir iš dalies keičiančios Direktyvą 93/12/EEB, iš dalies pakeistos 2005 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/33/EB, 4a straipsnio 4 dalies taikymo sritį pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3g punkte numatytą „reguliariųjų paslaugų“ kriterijų, jeigu juo vykdomi kruizai su tarpiniais sustojimais ar be jų, pasibaigiantys išvykimo ar kitame uoste, ir šie kruizai organizuojami nustatytu dažnumu, tiksliai numatytomis išvykimo bei atvykimo datomis ir iš principo – valandomis, todėl suinteresuotieji asmenys gali laisvai pasirinkti vieną ar kitą iš siūlomų skirtingų kruizų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

2.
Direktyvos 1999/32, iš dalies pakeistos Direktyva 2005/33, 4a straipsnio 4 dalies galiojimo negalima nagrinėti pagal bendrąjį tarptautinės teisės principą
pacta sunt servanda
ar ESS 4 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą remiantis tuo, kad ši direktyvos nuostata gali pažeisti 1973 m. lapkričio 2 d. Londone pasirašytą tarptautinę konvenciją dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildytą 1978 m. vasario 17 d. protokolu, ir taip versti valstybes nares, kurios yra 1973 m. tarptautinės konvencijos dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildytos 1997 m. rugsėjo 26 d. Londone pasirašytu 1978 m. protokolu, šalys, nevykdyti įsipareigojimų kitoms šio protokolo šalims.

3.
Europos Sąjungos Teisingumo Teismui nepriklauso spręsti, koks yra VI priedo poveikis Direktyvos 1999/32, iš dalies pakeistos Direktyva 2005/33/EB, 4a straipsnio 4 daliai.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.