CELEX: 62006TJ0012
Konkurenca
Omejevalni sporazumi
Italijanski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka
Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES
Določanje cen in razdelitev trga
Imuniteta pred globami
Sodelovanje
Globe
Sorazmernost
Teža kršitve
Olajševalne okoliščine

Dejansko stanje
Tožeča stranka Deltafina SpA je italijanska družba, katere glavni dejavnosti sta prva predelava surovega tobaka in trženje
predelanega tobaka. Je v stoodstotni lasti družbe Universal Corp. s sedežem v Richmondu (Združene države).
I –
Upravni postopek
Komisija Evropskih skupnosti je 3., 4. in 5. oktobra 2001 na sedežih evropske zveze predelovalcev tobaka in obrtne zbornice
za tobak v Bruslju (Belgija) opravila preiskave na podlagi člena 14 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve [u]redbe
o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3). Istega dne je evropska
zveza predelovalcev tobaka o teh preiskavah s telefaksom obvestila vse člane, vključno z Associazione professionale trasformatori
tabacchi italiani (poklicno združenje italijanskih predelovalcev surovega tobaka, v nadaljevanju: APTI), katerega člani so
največja podjetja tega sektorja.
Komisija je 3., 4. in 5. oktobra 2001 opravila tudi preiskave na sedežih treh najpomembnejših španskih predelovalcev surovega
tobaka ter dveh španskih združenj predelovalcev in pridelovalcev tobaka. Trije španski predelovalci surovega tobaka, pri katerih
so bile opravljene preiskave, in družba iz skupine Universal so 16. januarja 2002 pri Komisiji vložili skupno vlogo za imuniteto
na podlagi Obvestila Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju:
Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 1996).
Komisija je 15. januarja 2002 italijanskima poklicnima združenjema APTI, ki zastopa predelovalce surovega tobaka, in Unione
italiana tabacco (italijanska konfederacija združenj predelovalcev surovega tobaka, v nadaljevanju: Unitab), ki zastopa pridelovalce
surovega tobaka, poslala zahtevo za informacije. Združenje APTI je 12. februarja 2002 odgovorilo na zahtevo za informacije.
Istega dne se je sestalo njegovo vodstvo in razpravljalo o zahtevi Komisije.
Družba Deltafina je 19. februarja 2002 Komisijo zaprosila za imuniteto pred globami na podlagi naslova A Obvestila Komisije
o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2,
str. 155, v nadaljevanju: Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002) in podredno za znižanje globe na podlagi naslova B tega
obvestila. Vloga za imuniteto se je nanašala na domnevni kartel predelovalcev surovega tobaka na italijanskem trgu.
Eden od odvetnikov družbe Universal in uradnik Generalnega direktorata Komisije za konkurenco, zadolžen za spis, sta 28. februarja 2002
opravila telefonski pogovor.
Komisija je 6. marca 2002 družbi Deltafina sporočila, da njena prošnja izpolnjuje pogoje iz točke 8(b) Obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002 in da ji bo na koncu upravnega postopka odobrila imuniteto pred globami za vse kršitve, ki jih bo Komisija
v povezavi s predloženimi dokazi ugotovila v preiskavi, če bo družba Deltafina izpolnila vse pogoje iz točke 11 tega obvestila.
Službe Komisije ter predstavniki družb Deltafina in Universal so na sestanku 14. marca 2002 razpravljali o načinu sodelovanja
družbe Deltafina s Komisijo (v nadaljevanju: sestanek 14. marca 2002). Na tem sestanku so med drugim govorili o zaupnem obravnavanju
vloge za imuniteto družbe Deltafina.
Družba Deltafina je 19., 21., 25. in 26. marca 2002 Komisiji predložila dodatne informacije.
Predstavniki družbe Deltafina in uradnik Komisije, zadolžen za spis, so se 22. marca 2002 po telefonu pogovarjali o več vprašanjih
v zvezi s sodelovanjem družbe Deltafina s Komisijo.
Zunanji pravni svetovalec družbe Universal je 2. aprila 2002 obvestil zunanje pravne svetovalce družb Standard Commercial
Corp. (v nadaljevanju: SCC) in Dimon Inc., ki sta matični družbi italijanskih družb Transcatab SpA in Dimon Italia Srl, katerih
dejavnost je prva predelava surovega tobaka, da je družba Deltafina Komisijo zaprosila za imuniteto v zvezi s karteli predelovalcev
na italijanskem trgu tobaka.
Vodstvo združenja APTI se je sestalo 4. aprila 2002 dopoldne. Na tem sestanku je predsednik družbe Deltafina prisotne obvestil,
da je ta družba začela sodelovati s Komisijo v smislu Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in ji posredovala obremenilne
dokumente.
Popoldne istega dne, 4. aprila 2002, sta tudi družbi Dimon Italia in Transcatab, katerih predstavniki so se udeležili sestanka
združenja APTI, navedenega v prejšnji točki, zaprosili za ugodno obravnavo na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
(ob 16.15 in 18.47).
Komisija je 18. in 19. aprila 2002 v prostorih družb Dimon Italia, Transcatab, Trestina Azienda Tabacchi SpA (v nadaljevanju:
Trestina) in Romana Tabacchi SpA opravila preiskave na podlagi člena 14 Uredbe št. 17.
Družba Deltafina je 18. aprila in 17. maja 2002 Komisiji predložila še druge dodatne informacije.
Predstavniki družbe Deltafina in služb Komisije so se sestali še 29. maja in 11. julija 2002.
Komisija je 8. oktobra 2002 družbama Dimon Italia in Transcatab sporočila, da sta prvo oziroma drugo podjetje, ki sta predložili
dokaze o kršitvi v smislu Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, zato jima namerava na koncu upravnega postopka odobriti
znižanje zneska globe, ki bi jima bila naložena za morebitne ugotovljene kršitve, za od 30 % do 50 % oziroma od 20 % do 30 %.
Komisija je 25. februarja 2004 več podjetjem ali podjetniškim združenjem, med katerimi so bili Deltafina, Universal, Dimon
Italia in Transcatab, poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
Zaslišanje, ki se ga je udeležila družba Deltafina, je bilo 22. junija 2004. Na tem zaslišanju je predstavnik družbe Dimon
Italia Komisijo opozoril na dokumenta v spisu – ki ju je Komisija fotokopirala med preiskavo v prostorih družbe Dimon Italia
18. aprila 2002 in ki vsebujeta z roko napisane zabeležke predstavnikov te družbe –, v katerih so povzete izjave predsednika
družbe Deltafina na sestanku združenja APTI 4. aprila 2002.
Komisija je 21. decembra 2004 sprejela dopolnilo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 25. februarja 2004 (v nadaljevanju:
dopolnilo), s katerim je družbo Deltafina in druga zadevna podjetja obvestila, da tej družbi ne namerava odobriti imunitete
pred globami, ker je kršila obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Zaslišanje v zvezi z dopolnilom je bilo 1. marca 2005. Po tem zaslišanju je Komisija od družb Universal, Deltafina, Dimon
in SCC prejela nove pripombe.
II –
Izpodbijana odločba
Komisija je po posvetovanju s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in monopole in na podlagi končnega poročila pooblaščenca
za zaslišanje 20. oktobra 2005 sprejela Odločbo C(2005) 4012 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 81(1) [ES] (Zadeva
št. COMP/C.38.281/B.2 – surovi tobak, Italija) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere povzetek je bil objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 13. februarja 2006 (UL L 353, str. 45).
Izpodbijana odločba je bila družbi Deltafina vročena 10. novembra 2005.
Izpodbijana odločba vsebuje zlasti te določbe:
„Člen 1
1. Družb[i] Deltafina […], Universal […] s[ta] kršil[i] člen 81(1) [ES], tako da s[ta] v navedenih obdobjih sklepali sporazume
in/ali sodelovali v usklajenih ravnanjih v sektorju surovega tobaka v Italiji.
Trajanje kršitve:
(a)       za družb[i] Deltafina, Universal […], od 29. septembra 1995 do 19. februarja 2002;
[…]
Člen 2
Za kršitve iz člena 1 se naložijo te globe:
(a)       Deltafina in Universal, solidarno: 30.000.000 EUR;
[…]“
Izpodbijana odločba temelji na ugotovitvah, opisanih v nadaljevanju.
A –
Kršitev in odgovornost zanjo
Komisija v izpodbijani odločbi po opisu upoštevnih dejstev in njihovi pravni presoji ugotovi, da je dokazano, da je družba
Deltafina skupaj z več podjetji neposredno sklepala sporazume in/ali sodelovala v usklajenih ravnanjih, ki jih prepoveduje
člen 81(1) ES. Ta presoja se v tej zadevi ne izpodbija.
Nato Komisija preuči vprašanje odgovornosti podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi, in ugotovi, da morata družba Deltafina
in njena matična družba Universal odgovarjati za zadevne kršitve in biti naslovnici izpodbijane odločbe.
B –
Izračun zneska globe
1.     Določitev osnovnega zneska globe
V zvezi z izračunom globe, ki jo je treba naložiti družbi Deltafina, Komisija najprej v točki 357 obrazložitve izpodbijane
odločbe spomni, da mora za določitev zneska globe upoštevati vse okoliščine tega primera, zlasti težo in trajanje kršitve,
v skladu s členom 23(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES]
in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
Komisija zato najprej preuči težo kršitve. Komisija spomni, da je treba pri presoji teže kršitve upoštevati njeno naravo,
njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga (točka 365 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Nato Komisija navede, da je proizvodnja surovega tobaka v Italiji 38 % proizvodnje v okviru kvote v Evropski uniji, ki je
bila v letu 2001, zadnjem celem letu kršitve, vredna 67.338 milijonov EUR (točka 366 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija meni, da je kršitev zelo resna, ker zadeva določanje cen za nakup sort surovega tobaka v Italiji in razdelitev nakupnih
količin (točka 367 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija v točki 368 obrazložitve izpodbijane odločbe ob sklicevanju na del izpodbijane odločbe, ki se nanaša na analizo omejevanja
konkurence (točka 277 obrazložitve in naslednje), trdi, da nakupni kartel lahko izkrivi pripravljenost pridelovalcev za pridelavo
določene količine pridelka in omeji konkurenco med predelovalci na nabavnem trgu in drugih trgih ter da to zlasti drži v primerih,
kakršen je ta, v katerih je proizvod, ki je predmet kartela (surovi tobak), pomembna „surovina“ za dejavnosti, ki jih izvajajo
udeleženci na nabavnem trgu (v tem primeru prva predelava in prodaja predelanega tobaka).
Komisija na podlagi navedenega ugotovi, da je treba kršitev, ki jo je storila družba Deltafina, opredeliti kot zelo resno
kršitev (točka 369 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nato Komisija navede, da je treba pri določanju zneska globe upoštevati posamezno težo vsakega podjetja in verjetne posledice
njegovega nezakonitega ravnanja. Tako Komisija presodi, da je treba globe določiti glede na tržni položaj vsake zadevne stranke.
V zvezi s tem meni, da je treba družbi Deltafina določiti najvišji izhodiščni znesek globe, ker je bila največji kupec s približno
25‑odstotnim tržnim deležem v letu 2001 (točke od 370 do 372 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar Komisija meni, da izhodiščni znesek, ki odraža samo položaj na trgu, za družbo Deltafina ne bo dovolj odvračilen, ker
je ta družba, kljub njenemu sorazmerno majhnemu prometu, del gospodarsko in finančno zelo močne večnacionalne skupine, ki
je eden od glavnih svetovnih trgovcev s tobakom in deluje na različnih ravneh tobačne industrije in različnih geografskih
trgih (točka 374 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Za zagotovitev odvračilnega učinka globe Komisija izhodiščni znesek pomnoži z množiteljem, ki odraža velikost zadevnih podjetij.
Za družbo Deltafina Komisija uporabi množitelj 1,5. Tako Komisija v točki 376 obrazložitve izpodbijane odločbe za družbo Deltafina
določi izhodiščni znesek globe, potem ko ga je pomnožila z množiteljem, v višini 37,5 milijona EUR.
Nato Komisija ta znesek zaradi trajanja kršitve poveča za 60 % (točka 377 obrazložitve izpodbijane odločbe), tako da je osnovni
znesek globe za družbo Deltafina 60 milijonov EUR (točka 379 obrazložitve izpodbijane odločbe).
2.     Olajševalna okoliščina
Nato Komisija kot olajševalno okoliščino v korist družbe Deltafina upošteva njeno dejansko sodelovanje v postopku zunaj področja
uporabe Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Najprej spomni, da družba Deltafina iz razlogov, navedenih v točki 43 in
naslednjih spodaj, ne izpolnjuje več pogojev za popolno imuniteto in znižanje globe na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 (točka 385 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nato Komisija navede, da je treba v primerih, ko se lahko uporabi Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002, sodelovanje podjetij,
ki so stranke v postopku, načeloma preučiti v okviru tega obvestila. Dodaja, da se samo v izjemnih okoliščinah lahko šteje,
da ima sodelovanje stranke na podlagi Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in
členom 65(5) PJ  (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju: Smernice) olajševalni
učinek na znesek globe, ki jo je treba naložiti, kadar se načeloma uporablja Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 (točki 386
in 387 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija meni, da v obravnavanem primeru to velja za družbo Deltafina iz dveh razlogov. Prvič, družba Deltafina je bila prvo
podjetje, ki je zaprosilo za uporabo Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 (samo nekaj dni po njegovem sprejetju), in
prvo podjetje, ki mu je Komisija odobrila pogojno imuniteto. Gre tudi za prvo odločbo v zvezi s posledicami kršitve obveznosti
sodelovanja za podjetja, ki so zaprosila za imuniteto na podlagi točke 11 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Drugič,
Komisija priznava, da je družba Deltafina od začetka in ves čas postopka bistveno prispevala k preiskavi, z izjemo dejstev,
ki upravičujejo zavrnitev končne imunitete (točke od 388 do 390 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Zato Komisija ugodno obravnava sodelovanje družbe Deltafina v postopku. Komisija nazadnje doda, da družba Deltafina ni nikdar
izpodbijala dejstev, ki so predmet izpodbijane odločbe. Glede na te ugotovitve in splošno ravnanje družbe Deltafina v postopku
Komisija ugotovi, da je treba tej družbi globo znižati za 50 % (točke od 391 do 398 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija ob upoštevanju te olajševalne okoliščine določi, da je znesek globe, ki jo je treba solidarno naložiti družbama Deltafina
in Universal, 30 milijonov EUR.
C –
Vloga družbe Deltafina za imuniteto
Nato Komisija navede razloge za svojo ugotovitev, da družba Deltafina ne more dobiti imunitete pred globami v smislu Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Komisija pojasni, da je družbi Deltafina, potem ko je preučila njeno vlogo za imuniteto pred globami in ugotovila, da je ta
družba izpolnila pogoje iz točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, odobrila imuniteto, pod pogojem, da izpolni
kumulativne pogoje iz točke 11 tega obvestila, med katerimi je spoštovanje obveznosti sodelovanja (točka 11(a) tega obvestila)
(točke od 405 do 409 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Vendar Komisija v točki 410 obrazložitve izpodbijane odločbe navede, da se je na zaslišanju 22. junija 2004 izkazalo, da je
družba Deltafina na sestanku združenja APTI, omenjenem v točki 12 zgoraj, ki so se ga udeležili tudi predstavniki družb Dimon
Italia, Transcatab in Trestina, razkrila, da je zaprosila za imuniteto, še preden je Komisija uspela opraviti preiskave zadevnega
kartela. Komisija navede še, da so ta dejstva predmet očitkov zoper družbo Deltafina, navedenih v dopolnilu (glej točko 20
zgoraj).
Tako je Komisija najprej podrobno preučila upoštevna dejstva in nato ugotovila, da družba Deltafina ne izpolnjuje pogojev
iz točke 11 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
1.     Upoštevna dejstva
Komisija navede, da so na sestanku 14. marca 2002 govorili o zaupnosti vloge družbe Deltafina za imuniteto. Po navedbah Komisije
so njene službe na tem sestanku pojasnile, da nameravajo opraviti nenapovedane preiskave kartela, ki ga je razkrila družba
Deltafina, da teh preiskav ni mogoče opraviti prej kot od 18. do 20. aprila 2002 in da je treba to do tega datuma ohraniti
v tajnosti, da konkurenti ne bi bili opozorjeni in da ne bi bila ogrožena učinkovitost preiskav (točka 412 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Komisija navede tudi, da je družba Deltafina službam Komisije na tem sestanku pojasnila, da se bo do predvidenega datuma preiskav
le stežka izognila razkritju vloge za imuniteto iz več razlogov, med katerimi so, prvič, skorajšnji sestanki s konkurenti
v okviru združenja APTI, na katerih jo bo stežka obdržala v tajnosti, drugič, nujno obveščanje širšega kroga vodstvenih delavcev
družbe Deltafina o vlogi (približno petnajst oseb) in, tretjič, nujnost razkritja vloge za imuniteto v finančnih transakcijah
z družbo Universal v Združenih državah (točka 412 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija v točkah od 413 do 415 obrazložitve izpodbijane odločbe povzame vsebino internega zapisnika s sestanka 14. marca 2002,
ki so ga napisale službe Komisije, in zabeležk enega od predstavnikov družbe Universal na tem sestanku.
Poleg tega Komisija v točki 416 obrazložitve izpodbijane odločbe navede, da so njene službe na sestanku 14. marca 2002 družbo
Deltafina prosile, naj jim predloži določene informacije, da bodo lahko opravile preiskave na kraju samem. Točka 417 obrazložitve
izpodbijane odločbe vsebuje sklicevanje na besedilo notranjega dokumenta služb Komisije z dne 15. marca 2002, ki povzema napredek
v tej zadevi po sestanku prejšnjega dne. V točki 418 obrazložitve izpodbijane odločbe je povzeto besedilo zapisnika s sestanka
upravnega odbora družbe Deltafina 1. marca 2002, na katerem se ta odbor seznani s tem, da je treba nemudoma prekiniti nezakonito
ravnanje, povezano s kartelom, in pozove udeležence k najstrožji zaupnosti v zvezi z vlogo za imuniteto.
Nato se Komisija sklicuje na izjavo predsednika družbe Deltafina na sestanku združenja APTI 4. aprila 2002, pri čemer se opira
na vsebino dveh dokumentov, ki sta ju odvetnika družbe Dimon Italia omenila na zaslišanju 22. junija 2004, in na vsebino dokumenta,
ki ga je podpisal sam predsednik družbe Deltafina in v katerem poroča o tem, kako je bila na tem sestanku razkrita vloga za
imuniteto (točke od 421 do 426 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija navede, da sta istega dne, kot je bila razkrita vloga za imuniteto, tudi družbi Dimon Italia in Transcatab zaprosili
za uporabo Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in da v njunih vlogah niso bile navedene izjave predsednika družbe Deltafina
na sestanku združenja APTI (točka 427 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz izpodbijane odločbe je nazadnje razvidno, da so se službe Komisije in družba Deltafina sestale še 29. maja 2002 in da na
tem sestanku ne Komisija ne družba Deltafina nista odprli vprašanja zaupnosti ter da družba Deltafina ni izjavila, da je na
sestanku združenja APTI 4. aprila 2002 družbama Dimon Italia in Transcatab razkrila, da je zaprosila za imuniteto (točka 429
obrazložitve izpodbijane odločbe).
2.     Neizpolnjevanje pogoja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 s strani družbe Deltafina
Komisija v izpodbijani odločbi trdi, da je obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
bistveni element sporazuma, ki ga sklene s prosilcem, kadar odobri pogojno imuniteto. Po mnenju Komisije je treba to obveznost
razlagati ob upoštevanju osnovne logike njene politike na področju imunitete, to je ob upoštevanju, da je prosilec odločilno
prispeval k začetku preiskave in odkritju kršitev, storjenih v omejevalnem sporazumu. V skladu s to logiko po mnenju Komisije
ta obveznost torej ni omejena na posredovanje dokazov o kršitvi, ampak pomeni tudi izogibanje vsem ukrepom, ki bi lahko ogrozili
njeno možnost, da preišče in/ali ugotovi kršitev (točki 431 in 432 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V točki 433 obrazložitve izpodbijane odločbe je navedeno, da lahko vsako razkritje vloge za imuniteto, kadar Komisija tako
kot v zadevnem primeru še ni opravila preiskav in kadar sektor ne ve, da jih namerava opraviti v kratkem, popolnoma in nepopravljivo
ogrozi njeno možnost, da opravi učinkovite preiskave in dokaže kršitev. Po mnenju Komisije polni učinek Obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002 zahteva, da ravnanje podjetij, ki prosijo za ugodno obravnavo, ne ogrozi preiskav. Zato se ta ne morejo
sklicevati na upravičeno pričakovanje, da zato, ker o tem ni izrecne določbe, zaupnost ne more biti del pogoja iz točke 11(a)
Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Po mnenju Komisije iz tega sledi, da je treba to, da prosilec za imuniteto to informacijo
namerno in prostovoljno razkrije konkurentom, šteti za neizpolnitev obveznosti sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002.
Komisija doda, da „notranja napetost“ med to obveznostjo in obveznostjo iz točke 11(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
v skladu s katero mora prosilec nehati sodelovati pri kršitvi najpozneje takrat, ko je zaprosil za imuniteto, prosilcu ne
dovoljuje, da drugim članom omejevalnega sporazuma prostovoljno sporoči, da je zaprosil za imuniteto. Ta položaj se razlikuje
od položaja, v katerem je prosilec prisiljen sprejeti ukrepe, zaradi katerih lahko drugi člani omejevalnega sporazuma posumijo,
da je zaprosil za imuniteto (točka 434 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Poleg tega Komisija meni, da posebne okoliščine te zadeve kažejo, da je družba Deltafina razumela, da je zaupnost del njene
obveznosti sodelovanja. Po mnenju Komisije je to jasno razvidno zlasti iz sklepa upravnega odbora družbe Deltafina z dne 1. marca 2002,
ki je v zvezi s tem nalagal „najstrožjo zaupnost“ (glej točko 418 obrazložitve izpodbijane odločbe in točko 50 zgoraj), in
iz besed predsednika družbe Deltafina, da se sme odločitev družbe Deltafina, da bo sodelovala s Komisijo, „drugim podjetjem
sporočiti z največjo previdnostjo in samo, če je nujno“ (točka 440 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Glede na navedena upoštevna dejstva in vsebino pogoja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 Komisija ugotovi,
da družba Deltafina tega pogoja ni izpolnila. Čeprav je vedela, da namerava Komisija med 18. in 20. aprilom 2002 opraviti
preiskave na kraju samem, je njen predsednik glavna konkurenta prostovoljno obvestil o vlogi za imuniteto, preden so bile
opravljene te preiskave na kraju samem (točka 441 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija v točki 442 obrazložitve izpodbijane odločbe navede tudi, da je bilo povsem mogoče, da bi ravnanje družbe Deltafina
ogrozilo rezultat preiskav, kar je družba Deltafina vedela ali bi vsaj morala vedeti, zlasti ker jo je Komisija posebej obvestila
o preiskavah, ki bodo opravljene v kratkem, in ker jo je pozvala, naj vlogo za imuniteto obravnava kot zaupno, da ne bi ogrozila
izida preiskav. Po mnenju Komisije ni mogoče ugotoviti, ali je to ravnanje dejansko škodilo preiskavam, poleg tega pa ta okoliščina
nikakor ne more biti odločilen dejavnik pri dokazovanju odgovornosti družbe Deltafina (točka 443 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
V zvezi s tem Komisija ugotovi, da ne pogovori na sestanku 14. marca 2002 ne njeno poznejše ravnanje ne dopuščajo dvoma, da
ni nikdar sprejela dejstva, da je za družbo Deltafina razkritje njene prošnje za uporabo Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
njenim konkurentom neizogibno in da zato preiskav ni več mogoče opraviti. Nasprotno, Komisija trdi, da je pojasnila, da je
treba to informacijo ohranjati v tajnosti še en mesec, da lahko pripravi preiskave, za katere je zahtevala potrebne informacije
in ki jih je začela pripravljati naslednji dan po sestanku (točki 446 in 447 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija navaja, da je priznala dejstvo, da bo imela družba Deltafina praktične težave pri ohranjanju tajnosti vloge za imuniteto,
in dejstvo, da preiskave zelo verjetno ne bodo opravljene, če bo morala družba Deltafina vlogo za imuniteto razkriti svojim
konkurentom. Vendar Komisija meni, da je družba Deltafina v tem primeru na sestanku združenja APTI sama od sebe in prostovoljno
razkrila vlogo za imuniteto. Takega ravnanja nikakor ni mogoče upravičiti v okviru take vloge za imuniteto (točke 444, 448
in 450 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Iz točke 449 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je to, da družba Deltafina Komisije ni obvestila o tem razkritju,
mogoče razumeti tako, da ni pričakovala, da se bo Komisija strinjala z njenim ravnanjem.
Komisija navede, da je družba Deltafina med upravnim postopkom trdila, da razkritje ni bilo prostovoljno, ampak posledica
pritiskov njenih konkurentov. Čeprav po mnenju Komisije zahteva po prenehanju sodelovanja pri kršitvi, ki sledi vlogi za imuniteto,
lahko povzroči praktične težave, družba Deltafina ni dokazala, kako bi njeno prenehanje sodelovanja pri nezakonitih ravnanjih
in njeno zavračanje srečanj s konkurenti „lahko oviralo njeno zakonito poslovno ravnanje“. Poleg tega po mnenju Komisije pritiski
okolice, ki niso resna in takojšnja grožnja, ne morejo izključiti prostovoljnega značaja zadevnega razkritja. Ker na ravnanje
predsednika družbe Deltafina ni vplivala prisilna grožnja, Komisija sklepa, da je bilo razkritje vloge za imuniteto na sestanku
združenja APTI prostovoljno (točke od 451 do 453 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nazadnje, Komisija meni, da dejstvo, da je zunanji pravni svetovalec družbe Universal zaradi določenih pritiskov zunanjih
pravnih svetovalcev matičnih družb Dimon Italia in Transcatab 2. aprila 2002 potrdil, da je družba Deltafina Komisijo prosila
za imuniteto, samo po sebi ne more upravičiti ali odpraviti tega, da družba Deltafina ni izpolnila obveznosti sodelovanja.
Komisija namreč meni, prvič, da ni dokazane povezave med razkritjem v Združenih državah in ravnanjem predsednika družbe Deltafina,
drugič, da morebitna posamična kršitev obveznosti sodelovanja s Komisijo ne more upravičiti poznejše neizpolnitve iste obveznosti
(
ex iniuria non oritur ius
), in, tretjič, da ni nobenega dokaza o pritiskih, ki naj bi jih izvajali zunanji pravni svetovalci družb SCC in Dimon, razen
telefonskega sporočila, ki ga je zunanji pravni svetovalec družbe SCC pustil v telefonskem predalu pravnega svetovalca družbe
Universal (točke od 454 do 459 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija nato navede, da je družba Universal vsekakor ni hitro obvestila o tem, kar je razkril njen zunanji pravni svetovalec
(točka 459 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Komisija v točki 460 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovi, da družba Deltafina zaradi vseh navedenih razlogov ni izpolnila
obveznosti sodelovanja, ki je zanjo veljala na podlagi točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, in da ji zato
ni mogoče odobriti imunitete, tako da ji je treba naložiti globo za zadevne kršitve.

Postopek in predlogi strank
Družba Deltafina je 19. januarja 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Družba Deltafina je z dopisom z dne 26. junija 2006 Splošnemu sodišču predlagala, naj odredi, naj Komisija predloži neskrajšano
različico dokumenta, priloženega k odgovoru na tožbo. Sodno tajništvo Splošnega sodišča je družbo Deltafina z dopisom z dne
22. novembra 2006 obvestilo o odločitvi predsednika tretjega senata, da se ta zahteva zavrne.
Družba Deltafina je Splošno sodišče z dopisom z dne 16. septembra 2010 obvestila, da umika šesti tožbeni razlog.
Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (tretji senat) odločilo, da začne ustni postopek.
Stranki sta ustno podali stališča in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča na obravnavi 29. septembra 2010.
Družba Deltafina Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        odpravi globo, ki ji je naložena s členom 2 izpodbijane odločbe;
–        podredno, zniža to globo;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        zavrne tožbo;
–        družbi Deltafina naloži plačilo stroškov.

Pravo
Družba Deltafina predloge utemeljuje s sedmimi tožbenimi razlogi.
Prve štiri tožbene razloge tožeča stranka navaja primarno in z njimi predlaga razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v delu,
v katerem družbi Deltafina nalaga plačilo globe. Prvi tožbeni razlog se nanaša na očitno napako, ker naj bi odvzem imunitete
pred globami temeljil na napačni predpostavki glede dejanskega stanja. Drugi tožbeni razlog se nanaša na očitno napako pri
presoji, ker naj bi Komisija menila, da je družba Deltafina kršila obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002. Tretji tožbeni razlog se nanaša na očitno napako pri presoji, ker naj bi Komisija odvzela imuniteto
zaradi prepričanja, da je družba Deltafina z razkritjem vloge za imuniteto ogrozila preiskavo. Četrti tožbeni razlog se nanaša
na kršitev načela varstva zaupanja v pravo, načela dobrega upravljanja in načela sorazmernosti.
Tožeča stranka zadnje tri tožbene razloge navaja podredno in z njimi predlaga znižanje globe, naložene družbi Deltafina. Peti
tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela sorazmernosti zaradi pretirano visokega izhodiščnega zneska globe. Šesti tožbeni
razlog se nanaša na napako Komisije, ker naj bi menila, da sta družbi Universal in Deltafina skupaj odgovorni za ravnanje
družbe Deltafina, zato je tej naložila pretirano visoko globo. Sedmi tožbeni razlog se nanaša na napačno presojo olajševalnih
okoliščin.
Ker je družba Deltafina z dopisom z dne 16. septembra 2010 umaknila šesti tožbeni razlog, ga ni treba preučiti.
I –
Primarni tožbeni razlogi
Uvodoma je treba navesti, da se prvi trije tožbeni razlogi družbe Deltafina nanašajo na napake, zaradi katerih naj bi bila
izpodbijana odločba nezakonita, ker Komisija družbi Deltafina zaradi kršitve obveznosti sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni dodelila imunitete pred globami.
Ker so ti tožbeni razlogi tesno povezani, jih je treba preizkusiti skupaj.
A –
Prvi trije tožbeni razlogi: očitne napake pri presoji, zaradi katerih družbi Deltafina ni bila dodeljena končna imuniteta
1.     Trditve strank
Družba Deltafina v prvem tožbenem razlogu trdi, da je Komisija imuniteto odvzela na podlagi očitne napake v presoji dejstev,
ker se je oprla na napačno predpostavko, da italijanski predelovalci surovega tobaka niso vedeli, da Komisija opravlja preiskavo.
Po mnenju družbe Deltafina je iz točke 433 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija menila, da je sporočilo
predsednika te družbe na sestanku 4. aprila 2002 kršitev obveznosti sodelovanja, ker bi lahko ogrozilo učinkovitost preiskave.
Komisija naj bi v tej točki trdila, da bi vsako izdajanje informacij o obstoju vloge za imuniteto druge člane kartela lahko
spodbudilo, da uničijo ali prikrijejo dokaze. Vendar je bistven pogoj, ki upraviči tako stališče, da zadevni sektor še ne
ve, da obstaja preiskava in so možne nenapovedane preiskave. Samo v tem primeru bi sporočilo tretjim osebam, da obstaja vloga
za imuniteto, teoretično lahko ogrozilo sposobnost Komisije, da učinkovito opravi preiskavo. Zato družba Deltafina trdi, da
je morala biti temeljna predpostavka za odvzem imunitete, da zadevni sektor ni vedel za preiskavo Komisije.
Po mnenju družbe Deltafina pa so italijanski predelovalci surovega tobaka vedeli za preiskavo Komisije, ker je že oktobra 2001
opravila preiskave v Bruslju in Španiji, ter zaradi zahtev za informacije, ki jih je 15. januarja 2002 poslala združenju APTI
in konfederaciji Unitab. Več drugih elementov naj bi dokazovalo, da je sektor vedel za preiskavo, na primer izjava družbe
Dimon v obrazcu, ki ga je predložila ameriškemu nadzornemu organu za finančne trge, dejstvo, da sta družbi Dimon Italia in
Transcatab začeli pripravljati vlogi za ugodno obravnavo pred razkritjem z dne 4. aprila 2002, in okoliščina, da je bila preiskava
Komisije predmet razprav na sestanku združenja APTI.
Poleg tega naj predložitev vloge za imuniteto ne bi samodejno povzročila nenapovedanih preiskav, saj te niso potrebne, kadar
prosilec za imuniteto predloži dokaze, ki Komisiji omogočajo, da ugotovi kršitev. Nenapovedane preiskave za ugotovitev kršitve
naj bi namreč bile potrebne le ob predpostavki iz točke 8(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Nasprotno, v primerih
iz točke 8(b) tega obvestila preiskave ne bi bile potrebne, če je podjetje, ki je zaprosilo za imuniteto, Komisiji že predložilo
vse potrebne dokaze. Ker je v zadevnem primeru vloga družbe Deltafina za imuniteto po mnenju same Komisije izpolnjevala pogoje
iz točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, je bil to primer, v katerem Komisiji ni bilo treba opraviti nenapovedanih
preiskav.
Z vidika vseh teh okoliščin se je po mnenju družbe Deltafina Komisija, ko je odvzela imuniteto, oprla na očitno napačno ugotovljeno
dejansko stanje.
Družba Deltafina v drugem tožbenem razlogu, ki se nanaša na očitno napako pri presoji, ker naj bi Komisija menila, da je družba
Deltafina kršila obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, v bistvu navaja tri skupine
očitkov.
Najprej, v nasprotju s Komisijo trdi, da je vestno izpolnjevala obveznost sodelovanja, kot je opredeljena v točki 11(a) Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002. Trdi, da je Komisijo na sestanku 14. marca 2002 obvestila, da ne bo mogla prikriti, da je
zaprosila za imuniteto. Da skrivnosti ne bo mogla obdržati zase, naj bi povzročile naslednje okoliščine: postopek predhodnega
preverjanja (due diligence) finančnega posla, ki ga je družba Universal sklenila na ameriškem trgu; skupinska protikartelna
tožba v Združenih državah zoper družbe Universal, Dimon in SCC; nujna obvestitev širšega kroga vodstvenih delavcev družbe
Deltafina o vlogi za ugodno obravnavo, da se tako prepreči nadaljevanje sodelovanja v kartelu; skorajšnji sestanek združenja
APTI, na katerem se bo družba Deltafina prvič po vlogi za ugodno obravnavo soočila z drugimi predelovalci surovega tobaka.
Ker je upoštevni trg zelo majhen in pregleden, osebni stiki med člani kartela pa sproščeni, bi nesodelovanje družbe Deltafina
v običajnih razpravah v tednih po vlogi za imuniteto neizogibno vzbudilo sume pri drugih članih kartela. Tveganje, da je iz
tega ravnanja mogoče sklepati, da je zaprosila za imuniteto, je bilo še toliko večje ob upoštevanju dejanskih okoliščin vloge
za imuniteto, zlasti preiskav v Španiji in Bruslju oktobra 2001, skupinske vloge za imuniteto, ki so jo vložile družbe Dimon,
Deltafina in Transacatab za nezakonite omejevalne sporazume na španskem trgu, dejstva, da je družba Deltafina ravnala kot
značilen prosilec za imuniteto, in pritiska njenih konkurentov, zlasti družb Dimon in SCC, da bi dobili potrditev, da je družba
Deltafina zaprosila za imuniteto. Družba Deltafina trdi, da izpodbijana odločba teh dejanskih okoliščin sploh ne upošteva.
Poleg tega družba Deltafina trdi, da se je zaradi obveznosti, da mora takoj prenehati sodelovati pri kršitvi, znašla v nemogočem
položaju. Če se družbi Deltafina po vložitvi vloge za imuniteto ne bi bilo treba umakniti iz kartela, namreč ne bi bila prisiljena,
da na sestanku združenja APTI to pove in tako konča stanje, ki je postalo nevzdržno. V okoliščinah tega primera naj bi bilo
razkritje vloge za imuniteto neposredna posledica obveznosti, da mora prenehati sodelovati pri kršitvi. Komisija naj bi sama
odkritosrčno priznala, da obstaja „notranja napetost“ med obveznostmi iz točke 11(a) in 11(b) Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 (točka 434 obrazložitve izpodbijane odločbe), vendar naj ne bi sprejela ustreznih ukrepov. Družba Deltafina se
sprašuje, ali točka 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 prosilcu nalaga, naj laže, da bi lahko obdržal pogojno
imuniteto.
Poleg tega naj bi programi prizanesljivosti v Združenih državah in številnih državah članicah, med drugim v Združenem kraljestvu,
Nemčiji in Franciji, organom omogočali, da prosilcem za imuniteto dovolijo nadaljnje sodelovanje v kartelu, da se ohrani učinek
presenečenja poznejših preiskav. To možnost naj bi uvedlo novo obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2006 (Obvestilo Komisije
o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL 2006, C 298, str. 17, v nadaljevanju: Obvestilo o ugodni
obravnavi iz leta 2006)). Poleg tega naj bi bila obveznost zaupnosti izrecno uvedena šele v Obvestilu o ugodni obravnavi iz
leta 2006.
Drugič, družba Deltafina trdi, da je bila Komisija ustrezno obveščena, da bo družba Deltafina iz praktičnih razlogov, ki jih
je navedla na sestanku 14. marca 2002, vlogo za imuniteto razkrila pred obdobjem od 18. do 20. aprila 2002, ko bo Komisija
lahko začela opravljati preiskave. Družba Deltafina trdi, da je Komisiji v telefonskem pogovoru 28. februarja 2002 med odvetnikom
družbe Universal in uradnikom Komisije, zadolženim za spis, in tudi na sestanku 14. marca 2002 povedala, da jo skrbi, ker
ne bo več mogla dolgo prikrivati vloge za imuniteto. Poleg tega naj bi ta uradnik na zaslišanju 22. junija 2004 potrdil, da
je „privolil“ v to, da bo to informacijo treba razkriti in da „se o zaupnosti absolutno ni bilo mogoče dogovoriti“.
Zapisnik Komisije s sestanka 14. marca 2002 ter zabeležke odvetnika družbe Universal in odvetnikov družbe Deltafina, ki so
se udeležili sestanka, naj bi dokazovali, da so bili uradniki Komisije seznanjeni s tem, da se družba Deltafina na sestanku
združenja APTI ne bo mogla izogniti razkritju vloge za imuniteto. Vsebina telefonskega pogovora, ki je potekal 22. marca 2002,
med odvetniki družbe Deltafina in uradnikom, zadolženim za spis, naj bi potrjevala, da je bila Komisija seznanjena s tem,
da bo družba Deltafina kmalu razkrila sodelovanje.
Poleg tega naj bi bilo iz zapisnika Komisije s sestanka 14. marca 2002 razvidno, da je uradnik, zadolžen za spis, izjavil,
da je v primeru razkritja vloge za imuniteto „obveznost družbe Deltafina, da Komisiji čim prej predloži dokaze, še toliko
večja“. Kot je razvidno iz točk od 389 do 397 obrazložitve izpodbijane odločbe, naj bi družba Deltafina to obveznost izpolnila.
Tako naj bi spoštovala obveznost sodelovanja, saj je predložila dodatne informacije, kot so službe Komisije zahtevale na sestanku
14. marca 2002, s čimer je, ker sodelovanja ni mogla obdržati v tajnosti, sprejela težje breme. Poleg tega naj bi Komisija
29. maja in 11. julija 2002 podrobno zaslišala vodstvene delavce družbe Deltafina. Dejansko naj bi večino dokazov, ki so povzeti
v izpodbijani odločbi, predložila družba Deltafina. Tako naj bi družba Deltafina v okviru „druge najboljše možnosti“, ki jo
je navedla Komisija, popolnoma ugodila zahtevam Komisije. S tem ko je Komisija od družbe Deltafina zahtevala, naj predloži
dodatne informacije, naj bi dopustila, da razkritje vloge za imuniteto ne bo ogrozilo preiskave.
Družba Deltafina navaja, da Komisije ni obvestila, da bo razkrila vlogo za imuniteto, ker naj bi Komisijo na sestanku 14. marca 2002
opozorila, da je dejansko nemogoče, da na skorajšnjem sestanku združenja APTI obstoja vloge ne bi razkrila. Po mnenju družbe
Deltafina so uradniki Komisije, zadolženi za zadevo, zato dobro vedeli, da bo družba Deltafina na tem sestanku to tudi sporočila.
Poleg tega sta dokumenta v zvezi s sestankom združenja APTI 4. aprila 2002, na podlagi katerih je družba Dimon Italia družbo
Deltafina obtožila, da je kršila obveznost sodelovanja, že dolgo, to je od preiskave v družbi Dimon Italia 18. aprila 2002,
del spisa Komisije, ki v njiju ni videla ničesar, kar bi bilo vredno graje.
Tretjič, družba Deltafina trdi, da je Komisija sprva napačno razumela njeno ravnanje, kar je vplivalo na ugotovitve v izpodbijani
odločbi. Trdi, da se je Komisija v dopolnilu oprla na predpostavko, da so družbe Deltafina, Dimon Italia in Transcatab uskladile
ravnanje zaradi prošnje za imuniteto. Ta ugotovitev naj bi bila razvidna iz točk 57 in 60 dopolnila. Zlasti v zadnji naj bi
Komisija ravnanje družbe Deltafina opredelila kot „očitno goljufijo“. Kljub temu naj bi bilo iz spisa razvidno, da so družbe
Deltafina, Dimon Italia in Transcatab samostojno in brez kakršnega koli usklajevanja glede vrstnega reda predložitve pripravile
vsaka svojo vlogo za imuniteto. Zato naj bi bilo ravnanje družbe Deltafina skladno z Obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Čeprav obtožbe zoper družbo Deltafina, navedene v dopolnilu, niso bile povzete v izpodbijani odločbi, naj bi njihove sledi
obstajale zlasti v točki 441 obrazložitve te odločbe, v kateri Komisija trdi, da je družba Deltafina „glavnima konkurentoma“
razkrila vlogo za imuniteto, in v naslovu za točko 420 obrazložitve izpodbijane odločbe („Sporočilo družbe Deltafina družbama
Dimon in Transcatab 4. aprila 2002“).
Družba Deltafina v tretjem tožbenem razlogu trdi, da izpodbijana odločba vsebuje očitno napako v presoji, ker je Komisija
menila, da je razkritje vloge za imuniteto ogrozilo preiskavo. Po mnenju družbe Deltafina, ker drugim članom kartela ni mogla
razkriti ničesar, česar ne bi že vedeli, to razkritje v nasprotju s trditvami Komisije v točki 433 obrazložitve izpodbijane
odločbe namreč nikakor ni moglo ogroziti preiskave Komisije.
Posebej v zvezi z družbama Dimon Italia in Transcatab naj bi dejstvo, da ju je pravni svetovalec družbe Universal obvestil,
da je družba Deltafina zaprosila za imuniteto, samo pospešilo vložitev njunih vlog za ugodno obravnavo, ki sta ju vsekakor
že pripravljali. Sodelovanje teh dveh družb naj ne bi ogrozilo preiskave. Prav nasprotno, njuno sodelovanje naj bi olajšalo
preiskovalna prizadevanja Komisije. Poleg tega naj bi bilo iz spisa razvidno, da se je Komisija s tema podjetjema dogovorila
za opravljene preiskave.
Komisija naj bi v točki 443 obrazložitve izpodbijane odločbe sama priznala, da „ni bilo mogoče ugotoviti, ali je to ravnanje
dejansko škodilo [njenim] preiskavam“.  Poleg tega naj okoliščina, navedena v isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe,
da preiskave v prostorih družbe Trestina niso obrodile sadov, ne bi bila posledica izjave predsednika družbe Deltafina, ampak
posledica tega, da je Komisija s svojim ravnanjem že pred tem cel italijanski sektor opozorila na preiskavo. Poleg tega naj
se Komisija v primeru družbe Romana Tabacchi ne bi pritoževala, da preiskava ni prinesla sadov.
Na podlagi vseh teh ugotovitev družba Deltafina Splošnemu sodišču zato predlaga, naj razglasi ničnost izpodbijane odločbe
v delu, v katerem ji je naloženo plačilo globe.
Komisija predlaga, naj se prvi trije tožbeni razlogi družbe Deltafina zavrnejo.
2.     Presoja Splošnega sodišča
Pred preučitvijo trditev družbe Deltafina je treba spomniti na pravne okoliščine teh trditev.
a)     Program prizanesljivosti
Komisija je v okviru dejavnosti pregona kršitev člena 81 ES vzpostavila program prizanesljivosti, ki omogoča ugodno obravnavo
podjetij, ki z njo sodelujejo pri preiskavah v zvezi s skrivnimi karteli, ki prizadevajo Unijo.
Ta program prizanesljivosti je bil prvotno uveden z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 1996 ter nato razširjen z Obvestilom
o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki se uporablja v zadevnem primeru, in Obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 2006.
Iz Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je razvidno, da je uvedba programa prizanesljivosti utemeljena z ugotovitvijo,
da je v interesu Unije, da zagotovi ugodno obravnavo podjetjem, ki s Komisijo sodelujejo pri preiskavah skrivnih kartelov
v zvezi z ravnanji, ki spadajo med najresnejše kršitve člena 81 ES, to so zlasti ravnanja, katerih namen je določanje cen
ter proizvodnih ali prodajnih kvot, razdelitev trgov ali omejevanje uvoza ali izvoza.
Komisija namreč meni, da koristi potrošnikov in državljanov pri zagotavljanju razkritja in kaznovanja skrivnih kartelov prevladajo
nad koristmi nalaganja glob tistim podjetjem, ki Komisiji omogočajo odkritje in prepoved takih ravnanj (glej točko 4 Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki je povzeta v točki 3 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2006).
Tako je cilj programa prizanesljivosti preiskovati in preganjati ravnanja, ki spadajo med najresnejše kršitve člena 81 ES,
ter od njih odvračati. Temelji na nekakšnem dogovoru med Komisijo in podjetji, ki so sodelovala v teh nezakonitih kartelih
in so se odločila sodelovati s Komisijo.
Ta podjetja namreč nudijo dejavno in prostovoljno sodelovanje pri preiskavi in tako olajšajo nalogo Komisije, namreč ugotavljanje
in preprečevanje kršitev pravil o konkurenci (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2007 v združenih
zadevah BASF in UCB proti Komisiji, T-101/05 in T-111/05, ZOdl., str. II-4949, točka 90 in navedena sodna praksa). V zameno
za sodelovanje pa so lahko deležna ugodne obravnave pri globah, ki bi jim sicer bile naložene, če izpolnjujejo pogoje, navedene
v obvestilu o ugodni obravnavi.
Program prizanesljivosti, kot je določen v Obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002, predvideva, da Komisija prvemu podjetju,
ki sodeluje pri preiskavi, lahko odobri popolno imuniteto in da podjetjem, ki sodelujejo pozneje, lahko odobri znižanje glob.
V prvem primeru se zadevnemu podjetju prizna popolna izjema od načela osebne odgovornosti, v skladu s katerim mora podjetje,
kadar krši pravila konkurence, odgovarjati za to kršitev (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 24. septembra 2009 v združenih
zadevah Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P in C‑137/07 P, ZOdl., str. I-8681, točka 77).
V drugih primerih je stopnja uporabe te izjeme odvisna od vrstnega reda, v katerem so bile vložene vloge za imuniteto, in
kakovosti sodelovanja.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je logika programa prizanesljivosti v tem, da je le enemu izmed članov kartela mogoče
priznati popolno imuniteto pred globami, saj je njen namen ustvariti v kartelu negotovo ozračje, da bi se spodbudilo njegovo
razkritje Komisiji. Ta negotovost pa je prav posledica dejstva, da udeleženci kartela vedo, da bo lahko popolno imuniteto
dobil le eden od njih, in sicer s tem, da bo razkril druge udeležence kršitve, ti pa bodo tako izpostavljeni tveganju, da
se jim bodo naložile globe.
Iz Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 je razvidno, da v okviru programa prizanesljivosti, določenega s tem obvestilom
in v bistvu povzetega v Obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2006, postopek dodelitve popolne imunitete pred globami sestavljajo
tri ločene faze.
V prvi fazi mora podjetje, ki namerava sodelovati s Komisijo, z njo vzpostaviti stik in ji predložiti dokaze o domnevnem omejevalnem
sporazumu, ki škodi konkurenci v Uniji. Ti dokazi morajo Komisiji omogočati, da v primeru iz točke 8(a) Obvestila o ugodni
obravnavi iz leta 2002 sprejme sklep o izvedbi preiskave ali da v primeru iz točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
odkrije kršitev člena 81 ES.
V drugi fazi Komisija, potem ko je prejela vlogo za imuniteto, presodi dokaze, predložene v podporo tej vlogi, in preveri,
ali zadevno podjetje izpolnjuje pogoje iz točke 8(a) ali iz točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Če je to
prvo podjetje, ki izpolnjuje pogoje, mu Komisija v pisni obliki odobri pogojno imuniteto pred globami (točki 15 in 16 Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002).
Dodelitev pogojne imunitete torej pomeni, da se za podjetje, ki izpolnjuje pogoje iz točke 8 Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002, v upravnem postopku ustvari poseben procesni položaj, ki ima določene pravne učinke. Ta pogojna imuniteta nikakor
ni izenačena s končno imuniteto pred globami, ki se dodeli šele na koncu upravnega postopka.
Natančneje, dodelitev pogojne imunitete potrjuje, da je zadevno podjetje prvo izpolnilo pogoje iz točke 8(a) ali (b) Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002, tako da Komisija ne bo preučevala drugih vlog za imuniteto pred globami, preden zavzame stališče
do obstoječe vloge (točka 18 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002), in temu podjetju zagotavlja, da mu bo Komisija odobrila
imuniteto pred globami, če bo na koncu upravnega postopka ugotovila, da je to podjetje spoštovalo pogoje iz točke 11(a), (b)
in (c) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
V zvezi s tem je treba navesti, da točka 11(a), (b) in (c) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 določa:
„Poleg pogojev, določenih v točkah 8(a) in 9 ali v točkah 8(b) in 10, kot je ustrezno, morajo v vsakem primeru za odobritev
imunitete pred globo biti izpolnjeni naslednji kumulativni pogoji:
(a)       podjetje v celoti sodeluje, na trajni podlagi in hitro, med celotnim upravnim postopkom Komisije in ji zagotovi vse dokaze,
ki jih pridobi ali so mu na voljo, povezane z domnevno kršitvijo. Zlasti je Komisiji na voljo, da se hitro odzove na sleherno
zahtevo, ki bi lahko prispevala k ugotavljanju zadevnih dejstev;
(b)       podjetje preneha sodelovati v domnevnem nezakonitem dejanju, najkasneje takrat, ko predloži dokaze iz točk 8(a) ali 8(b),
kot je ustrezno;
(c)       podjetje ni naredilo ničesar, da bi druga podjetja prisililo v sodelovanje v kršitvi.“
Nazadnje, šele v tretji fazi, to je ob koncu upravnega postopka, ko Komisija sprejme končno odločbo, podjetju, ki mu je dodelila
pogojno imuniteto, odobri imuniteto pred globami v pravem pomenu besede ali pa mu je ne odobri. Točno v tem trenutku procesni
položaj, ki izhaja iz pogojne imunitete, preneha učinkovati. Vendar se končna imuniteta pred globami odobri le, če zadevno
podjetje med celotnim upravnim postopkom in do končne odločbe izpolnjuje tri kumulativne pogoje iz točke 11(a), (b) in (c)
Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 (točka 19 tega obvestila).
Zato je iz sistema, kot je določen v Obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002, razvidno, da podjetje, ki prosi za imuniteto,
pred končno odločbo ne dobi imunitete pred globami v pravem pomenu besede, ampak le procesni položaj, ki se na koncu upravnega
postopka lahko spremeni v imuniteto pred globami, če so izpolnjeni zahtevani pogoji.
Družba Deltafina pa je v pisanjih in na obravnavi večkrat navedla domnevno odločitev Komisije, da ji „odvzame“ pogojno imuniteto,
ki ji jo je odobrila na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
V zvezi s tem je treba navesti, da je v obravnavanem primeru družba Deltafina 19. februarja 2002 vložila vlogo za imuniteto
ali zmanjšanje globe. Nato ji je Komisija, ki je presodila, da izpolnjuje pogoje iz točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002, 6. marca 2002 pisno odobrila procesni položaj pogojne imunitete. Nazadnje se je Komisija ob koncu upravnega
postopka, ker je menila, da družba Deltafina ni izpolnila pogoja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
odločila, da ji končne imunitete ne bo dodelila.
Iz tega sledi, da z izpodbijano odločbo pogojna imuniteta ni bila „odvzeta“, kot trdi družba Deltafina, saj je procesni položaj
pogojne imunitete s trenutkom, ko je Komisija sprejela končno odločbo, prenehal učinkovati. Zato Komisija v tej odločbi ni
„odvzela“ pogojne imunitete, ampak se je odločila, da družbi Deltafina ne bo odobrila končne imunitete.
Ker ni bilo nobenega „odvzema“ pogojne imunitete, je treba trditve družbe Deltafina razlagati tako, da nasprotujejo odločbi
Komisije, ker ji z njo ni bila dodeljena končna imuniteta.
b)     Obseg obveznosti sodelovanja
Ker družba Deltafina primarno trdi, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker se je Komisija odločila, da družbi Deltafina
zaradi kršitve obveznosti sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 ne bo dodelila končne imunitete,
je treba najprej razjasniti obseg te obveznosti.
Iz besedila točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 (glej točko 116 zgoraj) in zlasti iz opredelitve, da mora
podjetje sodelovati „v celoti […], na trajni podlagi in hitro“, je razvidno, da je obveznost sodelovanja za podjetje, ki prosi
za imuniteto, zelo splošna obveznost, katere obrisi niso natančno opredeljeni in katere natančen obseg je mogoče razumeti
le ob upoštevanju njenih okoliščin, to je v okviru programa prizanesljivosti.
Iz ugotovitev, navedenih v točki 103 in naslednjih zgoraj, je razvidno, da je dodelitev popolne imunitete pred globami izjema
od načela osebne odgovornosti podjetja za kršitev pravil o konkurenci, ki jo upravičuje cilj, da se spodbujajo odkrivanje,
preiskovanje in pregon ravnanj, ki spadajo med najresnejše kršitve pravil o konkurenci, ter odvračanje od teh ravnanj. V teh
okoliščinah je torej logično, da se od podjetja, ki prosi za imuniteto, v zameno za dodelitev popolne imunitete pred globami
za kršitev, ki jo je to podjetje storilo, zahteva, da mora, kot je zapisano v Obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002, „v
celoti […], na trajni podlagi in hitro“ sodelovati pri preiskavi Komisije.
Iz opredelitve, da podjetje sodeluje „v celoti“, je torej razvidno, da mora biti sodelovanje prosilca za imuniteto s Komisijo,
zato da dobi imuniteto, popolno, absolutno in brezpogojno. Opredelitev „na trajni podlagi“ in „hitro“ pomeni, da mora to sodelovanje
obstajati med celotnim upravnim postopkom in da mora načeloma biti takojšnje.
Poleg tega je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je zmanjšanje globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi mogoče utemeljiti
samo takrat, kadar bi se lahko predloženi podatki in, splošneje, ravnanje zadevnega podjetja glede tega šteli za dokaz njegovega
resničnega sodelovanja (v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 1996 glej sodbi Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih
zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl.,
str. I-5425, točka 395) in z dne 29. junija 2006 v zadevi Komisija proti SGL Carbon (C-301/04 P, ZOdl., str. I‑5915, točka 68)
ter zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 281).
Iz samega pojma sodelovanje, kot je naveden v besedilu Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, je jasno, da je mogoče zmanjšanje
na podlagi omenjenega obvestila odobriti samo, če ravnanje zadevnega podjetja potrjuje tako sodelovanje (glej v tem smislu
v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 1996 zgoraj v točki 127 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji,
točka 396, in zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 282).
Ta ugotovitev se
a fortiori
uporablja za sodelovanje, ki je potrebno, da se upraviči popolna imuniteta pred globami, saj je imuniteta ugodnejše obravnavanje
kot samo zmanjšanje globe.
Iz navedenega izhaja, da izraz, da podjetje sodeluje „v celoti […], na trajni podlagi in hitro“, kar upravičuje dodelitev
popolne imunitete pred globami, pomeni resnično, popolno in predano sodelovanje.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že odločilo, da kadar podjetje Komisiji predloži poročilo o dejanskem stanju,
ki je nepopolno ali netočno, ni mogoče šteti, da je ravnalo v duhu resničnega sodelovanja v smislu sodne prakse (glej v tem
smislu zgoraj v točki 127 navedeni sodbi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 397, ter Komisija proti SGL Carbon,
točka 69, in zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 283).
Prav tako podjetje, ki želi dobiti popolno imuniteto pred globami na podlagi sodelovanja pri preiskavi, ne more opustiti obveščanja
Komisije o upoštevnih dejstvih, za katera ve in ki bi lahko, čeprav le morebiti, vplivala na potek upravnega postopka in učinkovitost
preiskave Komisije. Zato resnično in popolno sodelovanje pomeni, da zadevno podjetje med celotnim upravnim postopkom Komisijo
pravočasno obvešča o vseh upoštevnih okoliščinah, ki bi lahko negativno vplivale na potek preiskave ter na odkrivanje in učinkovit
pregon zadevnega omejevalnega sporazuma. Ta obveznost obveščanja je še pomembnejša, če se taka okoliščina nanaša na odnos
tega podjetja do drugih članov kartela, in še toliko bolj, če sta Komisija in to podjetje v upravnem postopku predhodno izrecno
razpravljala o morebitnem nastopu te okoliščine.
Navesti je tudi treba, da je obstoj ravnanja v duhu resničnega sodelovanja, ki je v skladu z zahtevami iz točk od 124 do 132
zgoraj ter zlasti iz sodne prakse, navedene v točkah 127 in 128 zgoraj, mogoče presojati samo ob upoštevanju okoliščin, ki
so bile med tem ravnanjem. Ob upoštevanju „trajnosti“ sodelovanja, ki mora biti med celotnim postopkom, že vsako ravnanje,
ki je v nasprotju z duhom resničnega sodelovanja, zadošča za opredelitev, da gre za kršitev obveznosti sodelovanja. Zato okoliščine,
ki so nastale po tem ravnanju, ne morejo upravičiti take kršitve.
Iz tega sledi, da se za utemeljitev tega ravnanja ni mogoče sklicevati na morebitno ugotovitev
ex post
, da ravnanje, s katerim je bila kršena obveznost sodelovanja, ni imelo negativnih učinkov.
Upoštevna dejstva in trditve, ki jih navaja družba Deltafina, je treba presoditi glede na te ugotovitve.
c)     Kršitev obveznosti sodelovanja družbe Deltafina
Družba Deltafina v prvih treh tožbenih razlogih v bistvu trdi, da je Komisija storila več napak, ker ji ob koncu upravnega
postopka zaradi kršitve obveznosti sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 ni dodelila imunitete
pred globami.
Najprej je treba v zvezi s tem ugotoviti, da je predsednik družbe Deltafina 4. aprila 2002 na sestanku združenja APTI s prostovoljno
izjavo prisotne obvestil, da je družba Deltafina v okviru programa prizanesljivosti Komisijo zaprosila za imuniteto v zvezi
z obstoječimi karteli predelovalcev na italijanskem trgu tobaka in da je družba Deltafina tako začela sodelovati s Komisijo.
To sporočilo je predsednik družbe Deltafina sam podrobno opisal v pisni izjavi, ki je dobesedno navedena v točki 426 obrazložitve
izpodbijane odločbe. Iz te izjave je razvidno, da je predsednik družbe Deltafina potrdil, da se je sam odločil, da bo to sporočil
na sestanku 4. aprila 2002.
Družba Deltafina ne izpodbija okoliščine, ki je med drugim navedena v točki 449 obrazložitve izpodbijane odločbe, da služb
Komisije, čeprav se je po tem razkritju z njimi večkrat sestala, ni nikdar obvestila o izjavi svojega predsednika na sestanku
združenja APTI 4. aprila 2002. V tožbi to okoliščino celo izrecno potrdi.
Poleg tega se je izkazalo, da je Komisija za razkritje predsednika družbe Deltafina izvedela šele iz navedbe družbe Dimon
Italia na zaslišanju 22. junija 2004, to je več kot dve leti po razkritju (glej točke 410, 422, 423 in 449 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Drugič, izkazalo se je tudi, da je zunanji pravni svetovalec družbe Universal, matične družbe družbe Deltafina, 2. aprila 2002
obvestil zunanje pravne svetovalce družb SCC in Dimon, matičnih družb družb Transcatab oziroma Dimon Italia, ki sta konkurenta
družbe Deltafina na italijanskem trgu, da je družba Deltafina Komisijo zaprosila za imuniteto v zvezi s karteli predelovalcev
na italijanskem trgu tobaka. Ta okoliščina, ki je družba Deltafina ne izpodbija, je razvidna iz izjave zunanjega pravnega
svetovalca družbe Universal, povzete v točki 455 obrazložitve izpodbijane odločbe, zlasti iz zadnjega stavka te izjave, v
katerem izrecno trdi, da je „2. aprila 2002 o tem obvestil pravne svetovalce drugih strank“.
Družba Deltafina ne izpodbija okoliščine, da sta z družbo Universal, čeprav sta se po tem sporočilu večkrat sestali s službami
Komisije, šele februarja 2005, potem ko je Komisija poslala dopolnilo, Komisijo obvestili o sporočilu zunanjega pravnega svetovalca
družbe Universal z dne 2. aprila 2002 (glej točko 454 obrazložitve izpodbijane odločbe). Družba Deltafina v tožbi to okoliščino
celo izrecno potrdi.
Komisija je za sporočilo zunanjega pravnega svetovalca družbe Universal izvedela šele skoraj tri leta po tem sporočilu. Okoliščina,
da Komisija o tem sporočilu ni bila hitro obveščena, je izrecno navedena v točki 459
in fine
obrazložitve izpodbijane odločbe.
Ker je družba Deltafina 19. februarja 2002 zaprosila za imuniteto in ji je Komisija 6. marca 2002 priznala procesni položaj
pogojne imunitete, bi morala, da bi ob koncu upravnega postopka lahko dobila končno imuniteto, popolnoma spoštovati obveznosti
iz točke 11 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, in zlasti obveznost, da sodeluje v celoti, na trajni podlagi in hitro,
iz točke 11(a) tega obvestila.
Kot je navedeno v točkah 127, 128 in 131 zgoraj, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da se podjetju, ki je zaprosilo za
ugodno obravnavo iz Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, taka ugodna obravnava lahko odobri, samo če dokaže, da je ravnalo
v duhu resničnega sodelovanja. Poleg tega, kadar podjetje Komisiji predloži poročilo o dejanskem stanju, ki je nepopolno ali
netočno, ni mogoče šteti, da je ravnalo v duhu resničnega sodelovanja v smislu sodne prakse.
V tem primeru se je izkazalo, da družba Deltafina Komisije ni obvestila o okoliščinah, upoštevnih za preiskavo, namreč o tem,
da je njen predsednik na sestanku združenja APTI 4. aprila 2002 razkril, da je družba Deltafina zaprosila za imuniteto, in
da je zunanji pravni svetovalec njene matične družbe Universal to storil 2. aprila 2002 pri matičnih družbah nekaterih njenih
konkurentov. Izkazalo se je tudi, da Komisija dve leti ni vedela za te okoliščine, ki so upoštevne za preiskavo.
Poleg tega je iz izpodbijane odločbe in spisa razvidno, da so stranke v stikih, ki so jih imele v okviru programa prizanesljivosti,
zlasti na sestanku 14. marca 2002, izrecno obravnavale vprašanje zahteve po ohranjanju zaupnosti vloge za imuniteto, da se
z njo ne opozori konkurentov in ne ogrozi učinkovitosti preiskav (glej točko 8 in točke od 47 do 49 zgoraj ter zapisnike s
tega sestanka, navedene v točkah od 413 do 415 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki jih je v spis uvrstila družba Deltafina).
Natančneje, iz teh dokumentov je razvidno, da je Komisija družbo Deltafina izrecno pozvala, naj vlogo za imuniteto ohrani
tajno, ker namerava opraviti preiskave. Tako je bila družba Deltafina obveščena, da bi se morebitno razkritje vloge za imuniteto
štelo za upoštevno okoliščino, ki bi vsaj potencialno lahko vplivala na potek preiskave in sposobnost Komisije, da odkrije,
preišče in učinkovito kaznuje zadevni kartel.
Poleg tega ni mogoče zanikati, da sta takrat tako družba Deltafina kot Komisija morebitno razkritje vloge za imuniteto razumeli
kot okoliščino, ki lahko vsaj potencialno negativno vpliva na preiskavo. To potrjujeta okoliščina, da je družba Deltafina
sama menila, da je treba vlogo za imuniteto obravnavati kot najstrožje zaupno (glej točko 50
in fine
zgoraj), kar kaže, da se je zavedala morebitnih negativnih učinkov razkritja te informacije, in okoliščina, da je sama trdila,
da prevzema težje breme, ker sodelovanja ne bo mogla obdržati tajnega (glej točki 92 zgoraj in 163 spodaj), kar kaže, da je
priznala, da je razkritje te informacije težava, za katero je treba najti rešitev. Tako družba Deltafina ne more trditi, da
ni vedela, da je ohranitev tajnosti vloge za imuniteto pomembno za uspeh preiskave.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da bi ravnanje v duhu resničnega sodelovanja od družbe Deltafina zahtevalo, da Komisijo
hitro obvesti o razkritju vloge za imuniteto.
Ker pa družba Deltafina Komisije ni obvestila o tem, da je bila vloga za imuniteto razkrita 2. in 4. aprila 2002, čeprav bi
ta dejstva vsaj potencialno lahko vplivala na potek preiskave, se ne more sklicevati na to, da je z ravnanjem dokazala, da
je resnično sodelovala v smislu sodne prakse, navedene v točkah 127, 128 in 131 zgoraj, in da ni kršila obveznosti sodelovanja
iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ki je veljala zanjo, ker je zaprosila za imuniteto.
Posamične trditve, ki jih je družba Deltafina navedla v prvih treh tožbenih razlogih, te ugotovitve ne morejo ovreči.
d)     Posamične trditve družbe Deltafina,da je izpodbijana odločba napačna, ker ji Komisija ni dodelila končne imunitete
Trditev, da je Komisija dopustila, da bo družba Deltafina na sestanku združenja APTI razkrila svojo vlogo za imuniteto
Najprej je treba preučiti trditev, ki jo je družba Deltafina navedla v drugem tožbenem razlogu, da je Komisija vedela in dopustila,
da bo družba Deltafina na skorajšnjem sestanku združenja APTI razkrila, da je zaprosila za imuniteto. Družba Deltafina v tožbi
namreč trdi, da Komisije o tem razkritju ni obvestila, ker jo je že na sestanku 14. marca 2002 obvestila, da ni možno, da
na sestanku združenja APTI tega ne bi razkrila. Tako naj bi bile službe Komisije obveščene, da bo družba Deltafina na tem
sestanku razkrila to informacijo.
–       Domnevna predhodna obveščenost Komisije
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ne iz izpodbijane odločbe ne iz dokumentov v spisu ni razvidno, da je družba Deltafina
Komisijo izrecno in jasno vnaprej obvestila, da bo na skorajšnjem sestanku združenja APTI eden od njenih predstavnikov prostovoljno
razkril njeno vlogo za imuniteto, kot je to 4. aprila 2002 storil predsednik družbe Deltafina.
Tako ne v zapisniku služb Komisije s sestanka 14. marca 2002 ne v zabeležkah predstavnikov družbe Universal s tega sestanka
ni omenjena okoliščina, da je družba Deltafina na tem sestanku Komisijo izrecno opozorila, da bo razkrila to informacijo (glej
točke od 413 do 415 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Družba Deltafina je na tem sestanku navedla štiri razloge, zakaj meni, da vloge za imuniteto ne bo mogla še en mesec ohranjati
tajne, med katerimi je bil tudi skorajšnji sestanek združenja APTI. Vendar je iz zapisnika s tega sestanka, ki ga je napisal
predstavnik družbe Universal, razvidno, da je družba Deltafina samo poudarila svoje težave pri ohranjanju tajnosti vloge za
imuniteto, ker bi njeno drugačno obnašanje na skorajšnjem sestanku združenja APTI v primerjavi z obnašanjem na prejšnjih sestankih
pri njenih konkurentih lahko vzbudilo sume v zvezi z vlogo za imuniteto (glej zlasti točko 415 obrazložitve izpodbijane odločbe).
Nasprotno, družba Deltafina naj sploh ne bi omenila, da namerava prostovoljno razkriti vlogo za imuniteto.
Poleg tega je družba Deltafina v odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča na obravnavi v bistvu sama priznala, da služb Komisije
na sestanku 14. marca 2002 ni izrecno obvestila, da bo na skorajšnjem sestanku združenja APTI prostovoljno razkrila vlogo
za imuniteto.
Poleg tega iz nobenega dokumenta v spisu ni razvidno, da je družba Deltafina ob kakšni drugi priložnosti Komisijo izrecno
vnaprej obvestila, da bo prostovoljno razkrila to informacijo.
Zlasti ni mogoče sprejeti trditve družbe Deltafina, da je Komisijo obvestila, da bo razkrila vlogo za imuniteto, v telefonskem
pogovoru med uradnikom, zadolženim za spis, in predstavniki družbe Deltafina 22. marca 2002, to je približno deset dni pred
razkritjem 4. aprila 2002 (glej točki 10 in 91 zgoraj).
Iz povzetka vsebine tega telefonskega pogovora, ki ga je za notranje potrebe zapisal eden izmed odvetnikov družbe Deltafina,
je razvidno, da naj bi predstavniki družbe Deltafina v tem pogovoru „namignili“, da bo kmalu sestanek združenja APTI in da
je stroga zaupnost dosegla svoje meje („tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine“). Vendar je treba ugotoviti,
da tak „namig“ ni predhodna, izrecna in jasna informacija, da bo predsednik družbe Deltafina na skorajšnjem sestanku združenja
APTI prostovoljno razkril vlogo za imuniteto. Tako družba Deltafina iz dejstva, da je uradnik, zadolžen za spis, na ta „namig“
odgovoril, da „se je v Bruslju o tej temi dovolj govorilo in da je tema jasna“, ne more utemeljeno sklepati, da je Komisija
dopustila, da bo družba Deltafina prostovoljno razkrila vlogo za imuniteto. To presojo potrjuje tudi povzetek vsebine istega
telefonskega pogovora, ki ga je za notranje potrebe zapisala Komisija, iz katerega je razvidno samo, da se je v tem pogovoru
razprava glede možnosti, da se vloga za imuniteto ohrani v tajnosti, in na sestanku 14. marca 2002 nanašala na tveganje, da
bodo drugi člani kartela na skorajšnjem sestanku združenja APTI ugotovili, da družba Deltafina sodeluje s Komisijo.
Poleg tega je uradnik, zadolžen za spis, ki je sodeloval na sestanku 14. marca 2002 in v telefonskem pogovoru 22. marca 2002,
na obravnavi potrdil, da ni nikdar razumel, da namerava družba Deltafina na skorajšnjem sestanku združenja APTI to prostovoljno
povedati, in da če bi Komisija razumela, da ima družba Deltafina tak namen, se s tem ne bi strinjala, kot izhaja tudi iz točke 449
obrazložitve izpodbijane odločbe. Izjava tega uradnika na zaslišanju 22. junija 2004, ki jo navaja družba Deltafina (glej
točko 90 zgoraj), prav tako ne more podpreti trditve te družbe. Iz te izjave nikakor ni razvidno, kot trdi družba Deltafina,
da je ta uradnik sprejel, da je treba prostovoljno razkriti vlogo za imuniteto.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da družba Deltafina ni dokazala, da je Komisijo vnaprej ustrezno obvestila,
da bo na sestanku 4. aprila 2002 prostovoljno razkrila vlogo za imuniteto. Iz tega sledi, da Komisija ni vedela, da bo družba
Deltafina prostovoljno razkrila to informacijo, zato je ni mogla vnaprej sprejeti ali dovoliti. Zato je treba trditev družbe
Deltafina, da je Komisija vedela, da bo na sestanku združenja APTI 4. aprila 2002 razkrila vlogo za imuniteto, zavrniti.
Vendar družba Deltafina trdi tudi, da sta bila dokumenta v zvezi s sestankom združenja APTI 4. aprila 2002, na katera se je
na zaslišanju 22. junija 2004 sklicevala družba Dimon Italia, da bi Komisijo opozorila, da je družba Deltafina razkrila svojo
vlogo za imuniteto, v spis vložena že od dneva preiskav, ki jih je Komisija opravila v prostorih družbe Dimon Italia.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sta ta dokumenta samo na roko zapisane in težko razumljive zabeležke, ki povzemajo izjave
s sestanka združenja APTI 4. aprila 2002, ne da bi bilo mogoče ugotoviti, kdo jih je podal. Tako družba Deltafina Komisiji
ne more očitati, da na podlagi teh zabeležk ni ugotovila, da je predsednik družbe na sestanku združenja APTI 4. aprila 2002
razkril vlogo za imuniteto. Vsekakor dejstvo, da Komisija ni opazila teh dokumentov, ki pričata o razkritju, nikakor ne more
omiliti tega, da ni bila obveščena, in upravičiti ravnanja, ki krši obveznost sodelovanja.
–       Domneven sporazum glede neizogibnosti razkritja
Družba Deltafina trdi, da je na sestanku 14. marca 2002, na katerem je bilo treba določiti „pravila igre“, to je način njenega
sodelovanja, s Komisijo sklenila nekakšen sporazum. V skladu s tem sporazumom naj bi po eni strani Komisija dopustila, da
je glede na štiri okoliščine, navedene v točki 86 zgoraj, nemogoče, da bi družba Deltafina vlogo za imuniteto ohraniti v tajnosti,
in da je zato razkritje te informacije neizogibno. Po drugi strani naj bi družba Deltafina v zameno za priznanje, da je to
razkritje neizogibno, sprejela težje breme in se zavezala, da bo čim prej predložila dokaze. Zato naj bi družba Deltafina
spoštovala svojo obveznost sodelovanja, saj je predložila dodatne informacije, ki jih je zahtevala Komisija.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da tudi če bi bila trditev družbe Deltafina dokazana, ta trditev ne more ovreči ugotovitve,
da je družba Deltafina, s tem ko Komisije ni obvestila o razkritjih vloge za imuniteto, kršila obveznost sodelovanja, zato
ji Komisija končne imunitete upravičeno ni odobrila (glej točko 149 zgoraj).
Tudi ob predpostavki, da bi Komisija na sestanku 14. marca 2002 dopustila, da družba Deltafina zaradi okoliščin, navedenih
v točki 86 zgoraj, vloge za imuniteto ne more ohraniti v tajnosti, čemur Komisija nasprotuje, ta okoliščina namreč ne vpliva
na ugotovitev, da bi morala družba Deltafina, če bi ravnala v duhu resničnega sodelovanja, hitro obvestiti Komisijo, da je
bila vloga za imuniteto razkrita (glej točke od 145 do 149 zgoraj).
Enako velja v primeru, če bi bila družba Deltafina zaradi enega od razlogov, ki jih je navedla v upravnem postopku, dejansko
prisiljena razkriti svojo vlogo za imuniteto, in zlasti če bi se dejansko znašla v tako „nevzdržnem“ položaju, da bi to okoliščino
morala razkriti zaradi upravičene skrbi, da bo sicer prekršila svojo obveznost prenehanja sodelovanja pri kršitvi iz točke 11(b)
Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Za družbo Deltafina kot prosilko za imuniteto bi namreč vsekakor veljala obveznost
sodelovanja, kot je pojasnjena v točkah od 123 do 134 zgoraj, ki ji nalaga, da Komisijo hitro obvesti o razkritjih.
Enako bi bilo, če bi se potrdila okoliščina, ki jo navaja družba Deltafina, da je ravnala v skladu z „drugo najboljšo možnostjo“,
za katero naj bi se dogovorila s Komisijo, da bi s predložitvijo informacij, ki jih je zahtevala Komisija, poskusila ublažiti
negativne učinke razkritja, saj tudi ta okoliščina družbe Deltafina ne more oprostiti obveznosti, da Komisijo hitro obvesti
o razkritjih vloge za imuniteto.
V zvezi s sklicevanjem na programe prizanesljivosti v pravu Združenih držav in nekaterih drugih držav Unije, zadošča navedba,
da stališča teh pravnih ureditev ne morejo narekovati stališč v pravu Evropske unije (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča
z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, T‑191/98 in od T‑212/98 do T‑214/98,
Recueil, str. II-3275, točka 1407). Nazadnje, v zvezi s trditvami družbe Deltafina, ki se nanašajo na novo obvestilo o ugodni
obravnavi iz leta 2006, zadošča ugotovitev, da to obvestilo ni bilo upoštevno ob nastanku dejanskega stanja v tej zadevi (glej
v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. junija 2010 v zadevi Lafarge proti Komisiji, C-413/08 P, ZOdl., str. I-5361, točka 108).
Obveščenost o preiskavi in odsotnost vpliva na preiskavo
Družba Deltafina v prvem tožbenem razlogu trdi, da odločitev, da se ji imuniteta ne odobri, temelji na napaki, ker temelji
na napačni predpostavki glede dejanskega stanja, v skladu s katero drugi člani kartela niso vedeli za preiskavo Komisije v
zvezi z italijanskim trgom surovega tobaka. Tudi ta trditev ne more ovreči presoje iz točke 149 zgoraj, v skladu s katero
je družba Deltafina kršila obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Tudi ob predpostavki,
da so drugi člani kartela vedeli za preiskavo Komisije, ta okoliščina družbe Deltafina namreč ne razreši obveznosti sodelovanja,
ki ji je nalagala, da mora Komisijo hitro obvestiti o obeh razkritjih vloge za imuniteto, navedenih v točkah 137 in 140 zgoraj.
Ugotovitev, da je bila kršena obveznost sodelovanja, je namreč neodvisna od tega, ali so konkurenti družbe Deltafina vedeli
za preiskavo ali ne.
V tretjem tožbenem razlogu družba Deltafina trdi, da izpodbijana odločba vsebuje očitno napako pri presoji, ker je Komisija
menila, da sta razkritji vloge za imuniteto ogrozili preiskavo. Vendar niti ta trditev ne more ovreči ugotovitve, da je družba
Deltafina kršila obveznost sodelovanja. Tudi ob predpostavki, da omenjeni razkritji nista negativno vplivali na preiskavo,
kar pa ni dokazano, ta okoliščina namreč ne more
a posteriori
upravičiti tega, da družba Deltafina Komisije ni obvestila o teh razkritjih, čeprav je, kot je razvidno iz točk 146 in 147
zgoraj, vedela, ker je o tem izrecno razpravljala s Komisijo, da bi bilo morebitno razkritje vloge za imuniteto okoliščina,
ki lahko negativno vpliva na preiskavo (glej točki 133 in 134 zgoraj).
Nazadnje je treba zavrniti tudi trditev, navedeno v prvem tožbenem razlogu, da je Komisija storila napako, ker ni upoštevala
razlike med točko 8(a) in 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. Prvič, iz tega obvestila namreč nikakor ni razvidno,
kar trdi družba Deltafina, da so nenapovedane preiskave potrebne samo v primeru iz točke 8(a) Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 in da Komisiji v primeru iz točke 8(b) takih preiskav ni treba opraviti. Drugič, iz sodne prakse izhaja, da čeprav
Komisija že ima indice oziroma celo dokaze o obstoju posamezne kršitve, kot v primeru vloge za imuniteto iz točke 8(b) Obvestila
o ugodni obravnavi iz leta 2002, lahko upravičeno meni, da je treba odrediti dodatne preiskave, ki ji bodo omogočile, da natančneje
določi kršitev, njeno trajanje ali krog vpletenih podjetij (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. oktobra 2002 v zadevi
Roquette frères, C-94/00, Recueil, str. I-9011, točka 78).
Zato je treba trditve, navedene v prvem in tretjem tožbenem razlogu, zavrniti.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba ugotoviti, da Komisija ni storila napake, ker družbi Deltafina na podlagi ugotovitve,
da je kršila obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, v izpodbijani odločbi ni dodelila
končne imunitete.
e)     Očitek, da družba Deltafina vloge za ugodno obravnavo ni vložila v dogovoru z glavnimi konkurenti
Družba Deltafina v drugem tožbenem razlogu nazadnje trdi, da izpodbijana odločba vsebuje napako v presoji, ker naj bi Komisija
sprva napačno razumela ravnanje te družbe, kot je opisano v točkah 57 in 60 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, to
pa naj bi vplivalo na ugotovitve v izpodbijani odločbi.
V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da ne iz trditev v točkah 57 in 60 dopolnila ne iz drugih točk dopolnila ni razvidno,
da se je Komisija v tem dokumentu oprla na predpostavko, da so družbe Deltafina, Dimon Italia in Transcatab uskladile ravnanje
zaradi prošnje za imuniteto. V zvezi s stavkom iz točke 57 dopolnila, ki ga navaja družba Deltafina, je treba ugotoviti, da
je povsem hipotetičen. Stavek iz točke 60 dopolnila, v katerem je Komisija ravnanje družbe Deltafina opredelila kot „goljufivo“,
pa se ne nanaša na sklepanje iz točke 57 tega dokumenta, ampak na kršitev obveznosti, ki izhajajo iz Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002. Trditev družbe Deltafina torej temelji na napačnem razumevanju dopolnila.
Drugič, opozoriti je treba, da Komisija v odločbi, če ta spoštuje pravice strank do obrambe ter jih ne bremeni za kršitve,
ki so drugačne od tistih iz predstavitve možnih kršitev, in upošteva le dejstva, o katerih so se zainteresirane osebe lahko
opredelile, lahko spremeni utemeljitve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča
z dne 30. januarja 2007 v zadevi France Télécom proti Komisiji, T-340/03, ZOdl., str. II-107, točka 18 in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v teh okoliščinah družba Deltafina nikakor ni trdila, da gre za kršitev njene pravice
do obrambe, in da trditve, ki jih navaja v okviru tega očitka, kot v pisanjih sama priznava, v izpodbijani odločbi niso bile
povzete.
Poleg tega družba Deltafina konkretno ne pojasni, kako naj bi trditve iz dopolnila povzročile neveljavnost izpodbijane odločbe.
Trdi le, da so v izpodbijani odločbi sledi teh trditev in da se zdi, da je Komisija sprva napačno razumela njeno ravnanje,
to pa je vplivalo na ugotovitve v izpodbijani odločbi.
V zvezi s tem po eni strani iz izpodbijane odločbe nikakor ni razvidno, da odločitev Komisije, da družbi Deltafina ne bo dodelila
imunitete, temelji na predpostavki, da je ta družba ravnala goljufivo, ker naj bi vlogo za ugodno obravnavo vložila v dogovoru
z glavnimi konkurenti. Nasprotno, odločitev Komisije, da družbi Deltafina ne bo dodelila imunitete, temelji na ugotovitvi,
da družba Deltafina ni izpolnila enega od pogojev iz točke 11 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, saj je kršila obveznost
sodelovanja v smislu tega obvestila.
Po drugi strani in splošneje, preprost namig na utemeljitve in trditve v dopolnilu k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah,
ki niso bile povzete v izpodbijani odločbi, ne more ovreči njene veljavnosti, če ni dokazano, kako je prvotno napačno sklepanje
povzročilo neveljavnost izpodbijane odločbe. Treba pa je ugotoviti, da s splošnimi trditvami, kakršne navaja družba Deltafina,
ni mogoče ovreči veljavnosti izpodbijane odločbe.
Glede na te ugotovitve je treba tudi ta očitek zavrniti.
Zaradi navedenega je treba prve tri tožbene razloge v celoti zavrniti.
B –
Četrti tožbeni razlog: kršitev načela varstva zaupanja v pravo, načela dobrega upravljanja in načela sorazmernosti
1.     Trditve strank
Družba Deltafina v četrtem tožbenem razlogu navaja tri očitke.
Najprej trdi, da je Komisija z odvzemom pogojne imunitete, ki ji jo je odobrila, kršila načelo varstva zaupanja v pravo. V
zvezi s tem se sklicuje na točko 29 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Družba Deltafina trdi, da Komisija ne more odvzeti imunitete brez jasnega vnaprejšnjega obvestila, da bo razkritje njene vloge
za imuniteto na sestanku združenja APTI štela za kršitev obveznosti sodelovanja. Ne v Obvestilu o ugodni obravnavi iz leta 2002
ne v dopisu z dne 6. marca 2002, s katerim je Komisija družbi Deltafina odobrila pogojno imuniteto, naj ne bi bilo omenjeno,
da mora vlogo za imuniteto ohraniti tajno. V teh okoliščinah naj družba Deltafina ne bi mogla utemeljeno predvidevati, da
bo izgubila imuniteto, če bo razkrila, da je zaprosila za ugodno obravnavo. Poleg tega naj bi uradnik, zadolžen za spis, na
zaslišanju 22. junija 2004 sam priznal, da ne ve, ali za podjetje, ki je zaprosilo za imuniteto, velja taka obveznost.
Poleg tega naj bi Komisija družbi Deltafina odobrila pogojno imuniteto na podlagi točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002 in priznala, da je iz dokazov, ki jih je predložila družba Deltafina, mogoče ugotoviti, da je kršitev podana,
ne da bi bilo treba opraviti preiskave. Tako družba Deltafina trdi, da ni mogla predvideti, da bo izgubila pravico do imunitete,
ker bo ogrozila sposobnost Komisije, da opravi preiskave.
Poleg tega družba Deltafina trdi, da je Komisijo hitro obvestila o težavah pri tem, da ohrani vlogo za imuniteto tajno, in
da je sprejela „še težjo“ obveznost (higher burden), ki ji jo je naložila Komisija, s tem ko ji je predložila trdne dodatne
dokaze. Šele po izjavi družbe Dimon Italia na zaslišanju 22. junija 2004 je Komisija nenadoma spremenila stališče in družbi
Deltafina naložila najvišjo globo.
Družba Deltafina trdi, drugič, da je Komisija z odvzemom pogojne imunitete, ki ji jo je odobrila, ravnala v nasprotju z načelom
dobrega upravljanja, ker Komisija kljub predhodnemu opozorilu družbe Deltafina, da bo na sestanku združenja APTI razkrila
svojo vlogo za imuniteto, te družbe ni jasno obvestila, da bo zaradi razkritja izgubila imuniteto.
Družba Deltafina trdi, tretjič, da je Komisija z odvzemom pogojne imunitete, ki ji jo je odobrila, ravnala tudi v nasprotju
z načelom sorazmernosti, ker je glede na posebne okoliščine primera globa, ki ji jo je naložila – najvišja globa, naložena
z izpodbijano odločbo, to je 30 milijonov EUR – popolnoma nesorazmerna.
2.     Presoja Splošnega sodišča
V zvezi s prvim očitkom družbe Deltafina je treba spomniti, da je načelo varstva zaupanja v pravo med temeljnimi načeli Unije
(sodba Sodišča z dne 5. maja 1981 v zadevi Dürbeck, 112/80, Recueil, str. 1095, točka 48). V skladu s sodno prakso morajo
biti za pravico do sklicevanja na to načelo izpolnjeni trije pogoji. Prvič, upravni organ mora upravičencu dati natančna,
brezpogojna in skladna zagotovila, ki izhajajo iz pooblaščenih in zanesljivih virov. Drugič, ta zagotovila morajo biti taka,
da pri subjektu, na katerega so naslovljena, ustvarijo upravičena pričakovanja. Tretjič, dana zagotovila morajo biti v skladu
z veljavnimi predpisi (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 4. februarja 2009 v zadevi Omya proti Komisiji, T-145/06, ZOdl.,
str. II-145, točka 117 in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo Splošnega sodišča z dne 30. aprila 2009 v zadevi
Nintendo in Nintendo of Europe proti Komisiji, T-13/03, ZOdl., str. II-947, točka 203 in navedena sodna praksa).
V tem primeru prvi pogoj iz sodne prakse očitno ni izpolnjen. Družba Deltafina se namreč ne more sklicevati na nobena natančna,
brezpogojna in skladna zagotovila, da bo ob koncu upravnega postopka dobila končno imuniteto.
V zvezi s tem je treba najprej navesti, da Komisija v skladu s točko 19 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, kot je
navedeno v točki 117 zgoraj, presodi, ali so pogoji iz točke 11 tega obvestila izpolnjeni, šele ko sprejme končno odločbo.
Iz tega sledi, da Komisija v fazi postopka pred sprejetjem končne odločbe družbi Deltafina ni mogla dati natančnega zagotovila
v zvezi z upravičenjem do končne imunitete (v zvezi z obvestilom o ugodni obravnavi iz leta 1996 glej sodbo Sodišča z dne
9. julija 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, C‑511/06 P, ZOdl., str. I-5843, točka 118).
Nato je treba navesti, da Komisiji ni treba obvestiti prosilcev za imuniteto, da morajo izpolniti obveznosti, ki izhajajo
iz Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, in zlasti obveznosti sodelovanja, saj so v obvestilu posledice take kršitve
jasno navedene.
Iz točke 30 tega obvestila je namreč razvidno, da če katera od zahtev iz tega sporočila v kateri koli fazi upravnega postopka
ni izpolnjena, to lahko pripelje do izgube ugodne obravnave, ki je v njem predvidena. Komisiji torej ni bilo treba sporočiti,
kakšne posledice bi za družbo Deltafina povzročila kršitev obveznosti sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002. Zato družba Deltafina ne more trditi, da je Komisija v zvezi s tem storila napako.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je Komisija družbo Deltafina izrecno opozorila, da se imuniteta dodeli, če so izpolnjeni
kumulativni pogoji iz točke 11 tega obvestila. To opozorilo izhaja iz omenjene točke 30 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002,
ki jo je družba Deltafina kot prosilec za imuniteto morala poznati, in zelo jasno tudi iz odločbe, ki jo je Komisija 6. marca 2002
poslala družbi Deltafina in s katero ji je priznala položaj pogojne imunitete (glej točko 7 zgoraj). V točki 6 obrazložitve
te odločbe je Komisija družbo Deltafina namreč izrecno obvestila, da „neizpolnjevanje pogojev iz [točke 11](a), (b) in (c)
kadar koli v upravnem postopku lahko povzroči izgubo ugodne obravnave“.
Torej, kot je navedeno v točkah 149 in 173 zgoraj, Komisija ni naredila napake, ker je menila, da ravnanja družbe Deltafina
ni mogoče šteti za ravnanje v duhu resničnega sodelovanja in da je ta družba posledično kršila obveznost sodelovanja iz točke 11(a)
Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.
Tako v tem primeru družba Deltafina, čeprav ji je bila sprva dodeljena pogojna imuniteta, pozneje ni več izpolnjevala enega
od pogojev iz Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 za dodelitev končne imunitete. Zato ni bilo izključeno, da ne bo več
upravičena do ugodne obravnave v smislu točke 30 tega obvestila. V teh okoliščinah družba Deltafina ne more trditi, da je
imela na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 legitimna pričakovanja.
Poleg tega se družba Deltafina prav tako ne more sklicevati na kršitev njenih legitimnih pričakovanj na podlagi okoliščine,
da je ravnala v skladu z „drugo najboljšo možnostjo“, dogovorjeno s Komisijo, tako da ji je predložila dodatne dokaze. Kot
je navedeno v točki 167 zgoraj, ta okoliščina, tudi če bi bila resnična, družbe Deltafina namreč ne bi osvobodila obveznosti,
da mora Komisijo obvestiti o razkritju vloge za imuniteto. Ker družba Deltafina Komisije ni kmalu obvestila o teh okoliščinah,
enega od pogojev iz Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 za dodelitev končne imunitete ni izpolnjevala vse do konca postopka,
tako da je Komisija imela pravico ali celo obveznost, da ji ne dodeli končne imunitete.
Nazadnje, iz točke 171 zgoraj je razvidno, da si družba Deltafina na podlagi dejstva, da ji je bil procesni položaj pogojne
imunitete dodeljen na podlagi točke 8(b) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 in ne na podlagi točke 8(a) tega obvestila,
ni mogla ustvariti nobenega posebnega legitimnega pričakovanja.
Iz tega sledi, da je treba očitek, ki se nanaša na kršitev načela varstva zaupanja v pravo, zavrniti.
V zvezi z drugim očitkom, ki se nanaša na domnevno kršitev načela dobrega upravljanja, ker Komisija kljub predhodnemu opozorilu
družbe Deltafina, da bo na sestanku združenja APTI razkrila vlogo za imuniteto, te družbe ni jasno obvestila, da bo zaradi
razkritja izgubila imuniteto, je treba, ne da bi se opredelili o primernosti sklicevanja na načelo dobrega upravljanja v teh
okoliščinah, navesti, da temelji na napačnih predpostavkah. Bilo je namreč ugotovljeno, da družba Deltafina v stikih s Komisijo
pred sestankom združenja APTI 4. aprila 2002 Komisije nikakor ni obvestila, da bo na tem sestanku prostovoljno in sama od
sebe razkrila vlogo za imuniteto (glej točke od 152 do 160 zgoraj). Poleg tega je v točkah 193 in 194 zgoraj navedeno tudi,
da Komisiji ni bilo treba obvestiti družbe Deltafina o posledicah morebitne kršitve obveznosti sodelovanja.
Iz tega sledi, da je treba očitek, ki se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja, zavrniti.
V zvezi s tretjim očitkom, ki se nanaša na kršitev načela sorazmernosti, je treba spomniti, da to načelo zahteva, naj ravnanje
institucij ne prestopi mej tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev,
pri tem pa je treba takrat, kadar je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujočega, povzročene
neugodnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje (sodba Sodišča z dne 5. maja 1998 v zadevi Združeno kraljestvo
proti Komisiji, C-180/96, Recueil, str. I-2265, točka 96, in sodba Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi Prym
in Prym Consumer proti Komisiji, T-30/05, neobjavljena v ZOdl., točka 223).
Družba Deltafina trdi, da je glede na okoliščine tega primera Komisija kršila to načelo, ker ji ni dodelila imunitete.
Vendar je v zvezi s tem treba navesti, da je v skladu z logiko programa prizanesljivosti, kot je opisana v točki 103 in naslednjih
zgoraj, dodelitev popolne imunitete pred globami, ki je popolna izjema od načela osebne odgovornosti podjetij za kršitve pravil
o konkurenci, upravičena s sodelovanjem podjetja, ki olajša nalogo Komisije odkrivati in preganjati kršitve teh pravil. Komisija
dodeli popolno imuniteto pred globami samo v zameno za resnično, popolno in hitro sodelovanje. Tako se popolna imuniteta dodeli
ob koncu upravnega postopka, če je izpolnjena obveznost sodelovanja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002
(glej točki 116 in 117 zgoraj).
V teh okoliščinah nikakor ni nesorazmerno, če se tako kot v točki 30 Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 predvidi, da
če katera od zahtev, določenih v tem obvestilu v kateri koli fazi upravnega postopka ni izpolnjena, to lahko pripelje do izgube
ugodne obravnave, ki je v njem predvidena. Če bi namreč podjetje, ki prosi za ugodno obravnavo, imelo možnost, da ne izpolni
predvidenih pogojev, zlasti obveznosti sodelovanja, pri tem pa ne bi izgubilo upravičenosti do ugodne obravnave, bi to ogrozilo
bistvo in cilje programa prizanesljivosti.
V teh okoliščinah in ker je bilo ugotovljeno, da Komisija v tem primeru pri ugotovitvi, da je družba Deltafina kršila obveznost
sodelovanja, ki je zanjo veljala na podlagi točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002, ni storila napake, družba
Deltafina ne more trditi, da je Komisija, s tem ko ji ob koncu upravnega postopka ni dodelila popolne imunitete, kršila načelo
sorazmernosti.
Družba Deltafina v petem in sedmem tožbenem razlogu navaja očitek, da je globa nesorazmerna glede na okoliščine primera. Zato
je treba ta očitek preučiti pri presoji teh dveh tožbenih razlogov.
Ob upoštevanju navedenega se četrti tožbeni razlog v celoti zavrne.
II –
Podredni tožbeni razlogi
A –
Peti tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti zaradi pretirano visokega izhodiščnega zneska globe ter pomanjkljiva obrazložitev
Družba Deltafina s petim tožbenim razlogom, ki se deli na tri dele, navaja več očitkov, v katerih trdi, da je osnovni znesek
25 milijonov EUR, ki ga je določila Komisija, očitno pretiran in nesorazmeren s težo kršitve. Družba Deltafina tako Splošnemu
sodišču predlaga, naj določi nov znesek globe.
Najprej je treba poudariti, da družba Deltafina formalno izpodbija „osnovni znesek“ globe, ki je v skladu s točko 1 B, četrti
odstavek, Smernic seštevek zneskov, ki so bili določeni glede na težo in trajanje kršitve. Vendar je iz njene trditve razvidno,
da je bila izpodbijana globa določena glede na težo kršitve, tako da gre v tem tožbenem razlogu za izhodiščni znesek globe
(glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2009 v zadevi Hoechst proti Komisiji, T-161/05, ZOdl., str. II-3555,
točka 107).
1.     Splošne ugotovitve
V uvodu je treba spomniti na splošna načela, ki urejajo določanje zneskov glob, zlasti na presojo teže kršitve in načelo sorazmernosti
pri globah.
Člen 81(1)(a) in (b) ES izrecno določa, da so nezdružljivi s skupnim trgom vsi sporazumi in usklajena ravnanja, ki neposredno
ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja ali omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo ali
trge. Take kršitve, zlasti kadar gre za horizontalne omejevalne sporazume, so v sodni praksi opredeljene kot posebej resne,
ker neposredno vplivajo na bistvene parametre konkurence na zadevnem trgu (sodba Splošnega sodišča z dne 11. marca 1999 v
zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji, T-141/94, Recueil, str. II-347, točka 675), ali kot očitne kršitve pravil o konkurenci
(sodbi Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfilunion proti Komisiji, T‑148/89, Recueil, str. II-1063, točka 109,
in z dne 14. maja 1998 v zadevi BPB de Eendracht proti Komisiji, T-311/94, Recueil, str. II-1129, točka 303).
V skladu s členom 23(3) Uredbe št. 1/2003 se pri določanju višine globe, ki jo je treba naložiti za kršitve člena 81(1) ES,
upoštevata teža in trajanje kršitve.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba težo kršitev konkurenčnega prava ugotoviti ob upoštevanju številnih dejavnikov,
kot so posebne okoliščine primera, njegov kontekst in odvračilni učinek glob, pri čemer ni obveznega in izčrpnega seznama
meril, ki jih je obvezno treba upoštevati (zgoraj v točki 127 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 241;
sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009 v zadevi Prym in Prym Consumer proti Komisiji, C-534/07 P, ZOdl., str. I-7415, točka 54,
in zgoraj v točki 109 navedena sodba Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 91).
Komisija je sprejela Smernice, da bi zagotovila preglednost in nepristranskost svojih odločb o določitvi glob za kršitve predpisov
o konkurenci (prvi odstavek Smernic).
Smernice so instrument, namenjen temu, da se ob upoštevanju hierarhično višjih pravnih aktov natančno določijo merila, ki
jih Komisija v okviru izvajanja diskrecijske pravice, ki jo ima na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003, namerava uporabiti
pri določanju glob. Smernice niso pravna podlaga odločbe o naložitvi glob, ker ta temelji na Uredbi št. 1/2003, vendar kljub
temu na splošno in abstraktno določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe določitve zneska glob, naloženih
s to odločbo, zato podjetjem zagotavljajo pravno varnost (zgoraj v točki 127 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti
Komisiji, točke od 209 do 213, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Raiffeisen Zentralbank
Österreich in drugi proti Komisiji, od T-259/02 do T-264/02 in T-271/02, ZOdl., str. II-5169, točki 219 in 223).
Tako so Smernice, čeprav jih ni mogoče opredeliti za pravna pravila, ki bi jih uprava v vsakem primeru morala spoštovati,
vendarle pravila ravnanja, ki kažejo na prakso, ki ji je treba slediti in od katere uprava v konkretnem primeru ne more odstopiti,
ne da bi to utemeljila (glej v tem smislu zgoraj v točki 127 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točki 209
in 210, in sodbo Sodišča z dne 18. maja 2006 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji,
C-397/03 P, ZOdl., str. I-4429, točka 91).
Vendar prostovoljno omejevanje diskrecijske pravice Komisije, ki je posledica sprejetja Smernic, ni nezdružljivo z ohranitvijo
njene široke diskrecijske pravice (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji,
T-44/00, ZOdl., str. II-2223, točke 246, 274 in 275). Dejstvo, da je Komisija v Smernicah natančno opredelila svoj pristop
pri presoji teže kršitve, namreč ne nasprotuje temu, da jo preuči celovito glede na vse upoštevne okoliščine, vključno z dejavniki,
ki niso izrecno navedeni v Smernicah (zgoraj v točki 217 navedena sodba Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji,
točka 237).
V skladu z metodo iz Smernic je izhodišče Komisije za izračun zneskov glob, ki jih je treba naložiti zadevnim podjetjem, znesek,
določen glede na težo „same“ kršitve. Pri presoji te teže je treba upoštevati naravo kršitve, njen dejanski vpliv na trg,
kjer se to lahko meri, in obseg upoštevnega geografskega trga (točka 1 A, prvi odstavek).
V okviru tega se kršitve razdelijo v tri kategorije, to so „manjše kršitve“, za katere so predvideni zneski glob od 1000 EUR
do 1 milijona EUR, „resne kršitve“, za katere so predvideni zneski glob od 1 milijona EUR do 20 milijonov EUR, in „zelo resne
kršitve“, za katere so predvideni zneski glob nad 20 milijoni EUR (točka 1 A, drugi odstavek, od prve do tretje alinee). V
zvezi z zelo resnimi kršitvami Komisija pojasni, da gre navadno za horizontalne omejitve, kot so cenovni karteli in kvote
o razdelitvi trga ali druga ravnanja, ki ogrožajo pravilno delovanje enotnega trga, kot je porazdelitev domačih trgov in povsem
jasna zloraba prevladujočega položaja podjetij, ki imajo skoraj popoln monopol (točka 1 A, drugi odstavek, tretja alinea).
Poleg tega je treba ugotoviti, da trije vidiki presoje teže kršitve, ki so omenjeni v točki 220 zgoraj, nimajo enake teže
pri presoji celote. Narava kršitve ima odločilno vlogo zlasti pri opredelitvi kršitev kot „zelo resnih“ (zgoraj v točki 109
navedena sodba Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 101, in sodba Splošnega sodišča z dne 28. aprila 2010 v združenih
zadevah Gütermann in Zwicky proti Komisiji, T-456/05 in T-457/05, ZOdl., str. II-1443, točka 137).
Nasprotno pa ne dejanski vpliv na trg ne velikost geografskega trga pri horizontalnih omejevalnih sporazumih, katerih namen
je zlasti določanje cen, nista nujna elementa za opredelitev kršitve kot zelo resne. Čeprav je treba ti merili upoštevati
pri presoji teže kršitve, gre namreč le za dve izmed več meril, ki se ju uporabi pri celoviti presoji teže (glej v tem smislu
zgoraj v točki 215 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 3. septembra 2009, točki 74 in 81; zgoraj v točki 217
navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točki 240 in 311, in sodbo Splošnega sodišča z dne
8. oktobra 2008 v zadevi Carbone-Lorraine proti Komisiji, T-73/04, ZOdl., str. II‑2661, točka 91).
Tako v skladu z ustaljeno sodno prakso iz Smernic izhaja, da je omejevalne sporazume, katerih namen je tako kot v obravnavanem
primeru zlasti določanje cen, mogoče opredeliti kot „zelo resne“ kršitve že na podlagi njihove narave, ne da bi bilo treba
Komisiji dokazati dejanski vpliv kršitve na trg (zgoraj v točki 215 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti Komisiji z
dne 3. septembra 2009, točka 75; glej v tem smislu tudi sodbi Splošnega sodišča z dne 27. julija 2005 v zadevi Brasserie nationale
in drugi proti Komisiji, od T-49/02 do T-51/02, ZOdl., str. II-3033, točka 178, in z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe
Danone proti Komisiji, T-38/02, ZOdl., str. II-4407, točka 150), in to kljub geografski majhnosti upoštevnega trga (glej v
tem smislu zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 103, in zgoraj v točki 223 navedeno
sodbo Carbone-Lorraine proti Komisiji, točka 91).
To ugotovitev potrjuje dejstvo, da čeprav so v opisu resnih kršitev izrecno navedeni vpliv na trg in učinki na obsežna območja
skupnega trga, v opisu zelo resnih kršitev ni nikakršnih zahtev glede dejanskega vpliva na trg niti glede učinkov na natančno
določeno geografsko območje (zgoraj v točki 222 navedena sodba Zwicky proti Komisiji, točka 137; glej v tem smislu tudi zgoraj
v točki 224 navedeni sodbi Brasserie nationale in drugi proti Komisiji, točka 178, in Groupe Danone proti Komisiji, točka 150).
Poleg tega so ti trije vidiki presoje teže kršitve soodvisni, kar pomeni, da lahko velika teža glede na en ali drug vidik
izravna manjšo težo kršitve z drugih vidikov (zgoraj v točki 217 navedena sodba Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi
proti Komisiji, točka 241).
Posebej v zvezi s tem primerom je iz izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija znesek globe, naložene različnim naslovnikom,
določila na podlagi splošne metode, ki si jo je določila v Smernicah, čeprav se v tej odločbi nanje izrecno ne sklicuje.
Ker se družba Deltafina v tem tožbenem razlogu sklicuje na kršitev načela sorazmernosti, je treba tudi spomniti, kot je navedeno
v točki 203 zgoraj, da to načelo zahteva, naj ravnanje institucij ne prestopi mej tistega, kar je primerno in potrebno za
uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev.
V postopkih, ki jih sproži Komisija, da se kaznujejo kršitve pravil o konkurenci, uporaba tega načela pomeni, da globe ne
smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje, to je glede na spoštovanje teh pravil, in da mora biti znesek globe, ki je
naložena podjetju zaradi kršitve predpisov s področja konkurence, sorazmeren s kršitvijo, ki se presodi celostno, zlasti ob
upoštevanju njene teže (glej v tem smislu zgoraj v točki 203 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 12. septembra 2007,
točki 223 in 224 ter navedena sodna praksa). Načelo sorazmernosti zlasti pomeni, da mora Komisija določiti globo sorazmerno
z dejavniki, ki se upoštevajo pri določitvi teže kršitve, in da mora te dejavnike upoštevati skladno in objektivno upravičeno
(sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T-43/02, ZOdl., str. II‑3435, točke
od 226 do 228, in z dne 28. aprila 2010 v zadevi Amann & Söhne in Cousin Filterie proti Komisiji, T-446/05, ZOdl., str. II-1255,
točka 171).
2.     Prvi del petega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti glede na majhnost trga in nizek promet družbe Deltafina
a)     Trditve strank
Družba Deltafina trdi, da je izhodiščni znesek globe nesorazmeren, ker pomeni 37,1 % skupne vrednosti nakupov na upoštevnem
trgu, ki znaša 67,3 milijona EUR, 52,2 % vrednosti njene prodaje predelanega italijanskega tobaka, ki znaša 47,9 milijona
EUR, in 82,5 % njenih nakupov surovega ali polpredelanega tobaka, ki znašajo 30,2 milijona EUR. Posebno pomembna naj bi bila
prvi in tretji podatek, saj se kršitev nanaša na usklajene nakupne prakse. Družba Deltafina poleg tega opozarja, da je izhodiščni
znesek višji od celotnega dobička po plačilu davka, ki ga je ustvarila v obdobju 1996–2002, ki znaša 23,5 milijona EUR. Primerjava
teh podatkov s podatki za druge kartele naj bi pokazala, da je v tem primeru Komisija določila pretirano visok izhodiščni
znesek.
Komisija predlaga, naj se trditve družbe Deltafina zavrnejo.
b)     Presoja Splošnega sodišča
Najprej, v zvezi z očitkom, da globa ni sorazmerna s skupno vrednostjo nakupov na upoštevnem trgu, ne iz Uredbe št. 1/2003
ne iz Smernic ni razvidno, da je treba znesek globe določiti neposredno glede na velikost upoštevnega trga, saj to ni obvezen
element, ampak samo eden od upoštevnih elementov za presojo teže kršitve (sodba Sodišča z dne 25. januarja 2007 v zadevi Dalmine
proti Komisiji, C-407/04 P, ZOdl., str. I-829, točka 132, in zgoraj v točki 215 navedena sodba Prym in Prym Consumer proti
Komisiji z dne 3. septembra 2009, točka 55). Te določbe same po sebi Komisiji torej ne nalagajo, da mora upoštevati majhnost
trga proizvodov (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Roquette Frères proti Komisiji,
T-322/01, ZOdl., str. II-3137, točka 148).
Kot je navedeno v točki 215 zgoraj, je v skladu s sodno prakso dolžnost Komisije, da pri presoji teže kršitve upošteva veliko
dejavnikov, katerih narava in pomembnost se spreminjata glede na vrsto obravnavane kršitve, in posebne okoliščine zadevne
kršitve. Ni mogoče izključiti, da bi bila med temi dejavniki, ki dokazujejo težo kršitve, če je to primerno, tudi velikost
trga zadevnega proizvoda (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983 v zadevi Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji,
od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 120, in zgoraj v točki 222 navedena sodba Gütermann in Zwicky proti Komisiji,
točka 267).
Čeprav je velikost trga lahko dejavnik, ki ga je treba upoštevati kot dokaz teže kršitve, pa se njegova pomembnost spreminja
glede na vrsto kršitve in posebne okoliščine zadevne kršitve.
Prvič, v zvezi z vrsto kršitve je v tem primeru treba ugotoviti, da je bil predmet zadevnega kartela zlasti skupno določanje
cen, po katerih so predelovalci plačevali surovi tobak, ter razdelitev dobaviteljev in količin surovega tobaka. Taka ravnanja
so horizontalne omejitve, in sicer „cenovni karteli“ v smislu Smernic, in so torej po naravi „zelo resne“ kršitve. Za take
kartele, ki so v sodni praksi opredeljeni kot očitne kršitve pravil o konkurenci ali kot zelo resne kršitve, ker neposredno
vplivajo na bistvene parametre konkurence na zadevnem trgu (glej točko 213 zgoraj), je v Smernicah predviden najnižji znesek
izhodiščne globe nad 20 milijoni EUR.
Drugič, v zvezi s posebnimi okoliščinami zadevne kršitve je treba ugotoviti, da velikost upoštevnega trga nikakor ni zanemarljiva,
saj je iz točke 366 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je proizvodnja surovega tobaka v Italiji pomenila 38 % proizvodnje
v okviru kvote v Uniji. Poleg tega je iz opombe št. 290 izpodbijane odločbe razvidno, da je kartel zajemal tudi nakupe pri
„tretjih podjetjih za pakiranje“ – to je pri posrednikih, ki so pri pridelovalcih kupili surov tobak in opravili začetno predelavo
– zato je kartel zadeval nakupe, katerih vrednost je presegala samo nabavno vrednost surovega tobaka, proizvedenega v Italiji.
V teh okoliščinah družba Deltafina ne more trditi, da njena globa ni sorazmerna s skupno vrednostjo nakupov na upoštevnem
trgu.
Dalje, v zvezi z očitkom družbe Deltafina, da je globa nesorazmerna glede na vrednost nakupov na upoštevnem trgu ter glede
na promet, ki ga je ustvarila v okviru dejavnosti na nabavnem trgu, in glede na skupni dobiček v obdobju od leta 1996 do leta 2002,
je treba najprej poudariti, da v veljavnem pravu ni splošno veljavnega načela, da mora biti sankcija sorazmerna s prometom,
ki ga podjetje ustvari na upoštevnem trgu (glej zgoraj v točki 222 navedeno sodbo Gütermann in Zwicky proti Komisiji, točka 277
in navedena sodna praksa), s prometom, ustvarjenim na nabavnem trgu, ali z dobičkom, ustvarjenim med obstojem kartela.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso pri določitvi globe dopustno upoštevati tako skupni
promet podjetja, ki je znak, čeprav približen in nepopoln, njegove velikosti in njegove gospodarske moči, kot del tega prometa,
ki je bil ustvarjen z blagom, ki je predmet kršitve, in je torej lahko znak obsežnosti te kršitve. Niti enemu niti drugemu
od teh vrst prometa se glede na druge elemente presoje ne sme pripisati nesorazmernega pomena in zato določitev ustrezne globe
ne more biti samo rezultat izračuna na podlagi skupnega prometa. To zlasti velja, kadar ima zadevno blago le majhen delež
v tem prometu (zgoraj v točki 233 navedena sodba Cour Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 121; zgoraj
v točki 127 navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 243, in sodba Sodišča z dne 3. septembra 2009
v združenih zadevah Papierfabrik August Koehler in drugi proti Komisiji, C‑322/07 P, C-327/07 P in C-338/07 P, ZOdl., str. I-7191,
točka 114).
Ugotoviti pa je treba, kot je razvidno iz točke 34 zgoraj, da je Komisija v izpodbijani odločbi globo določila glede na tržni
delež vsakega podjetja pri nakupu zadevnega proizvoda na trgu, kjer je kršitev nastala. Tako je bila vrednost nabav na upoštevnem
trgu merilo, ki se je v tem primeru upoštevalo pri določitvi globe.
Poleg tega je treba spomniti, da se zgornja meja 10 % iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 nanaša na skupni promet zadevnega podjetja
in jo je treba upoštevati samo pri končnem znesku. V tem primeru je iz točk 374 in 401 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno,
da je Komisija, potem ko je dokazala, da je matična družba družbe Deltafina, to je družba Universal, odločilno vplivala na
družbo Deltafina, da bi določila globo, ki bo dovolj odvračilna, upoštevala promet družbe Universal. Iz podatkov, navedenih
v točki 374 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki jih družba Deltafina ne izpodbija, je razvidno, da je globa, naložena družbama
Deltafina in Universal, manj kot 2 % skupnega prometa družbe Universal, zato je občutno nižja od zgornje meje iz člena 23(2)
Uredbe št. 1/2003. V teh okoliščinah družba Deltafina ne more trditi, da je izhodiščni znesek, ki ga je določila Komisija,
nesorazmeren glede na velikost njenega podjetja (glej v tem smislu zgoraj v točki 232 navedeno sodbo Dalmine proti Komisiji,
točka 146, in zgoraj v točki 203 navedeno sodbo Prym Consumer proti Komisiji z dne 12. septembra 2007, točka 229).
Poleg tega je iz sodne prakse razvidno, da če končni znesek globe ne preseže 10 % celotnega prometa zadevnega podjetja v zadnjem
letu kršitve, globe ni mogoče šteti za nesorazmerno samo zato, ker presega promet, ki je ustvarjen na upoštevnem trgu (glej
v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Ingredients proti
Komisiji, T‑224/00, Recueil, str. II-2597, točka 200). To velja tudi za promet, ustvarjen na nabavnem trgu. V tem primeru
pa je treba ugotoviti, da izhodiščni znesek globe, naložene družbi Deltafina, za katerega trdi, da je nesorazmeren, ne presega
ne prometa, ki ga je ustvarila na upoštevnem trgu, ne prometa, ki ga je ustvarila na nabavnem trgu. Poleg tega je tudi končni
znesek globe nižji od teh dveh vrst prometa.
Poleg tega ob upoštevanju, da je storjena kršitev zelo resna, ne okoliščina, da globa ustreza 52,2 % vrednosti italijanskega
predelanega tobaka, ki ga je prodala družba Deltafina, in 82,5 % njenih nakupov surovega ali polpredelanega tobaka, ne okoliščina,
da globa presega skupni dobiček po davku, ki ga je družba Deltafina, hčerinska družba skupine Universal, ustvarila v obdobju
od leta 1996 do leta 2002, nista tako pretirani, da bi bila globa nesorazmerna.
Nazadnje, v zvezi s sklicevanjem na prejšnje odločbe Komisije je treba spomniti, da upravna praksa Komisije sama po sebi ne
pomeni pravnega okvira za globe v zadevah s področja konkurence, kajti ta okvir je opredeljen le v Uredbi št. 1/2003, kot
se uporablja ob upoštevanju Smernic, pri čemer ima Komisija glede določanja višine glob široko diskrecijsko pravico in je
njene prejšnje presoje ne zavezujejo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 19. marca 2009 v zadevi Archer Daniels Midland
proti Komisiji, C-510/06 P, ZOdl., str. I-1843, točka 82, in zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Erste Group Bank in drugi proti
Komisiji, točka 123). Iz tega sledi, da družba Deltafina s trditvami v zvezi z upravno prakso Komisije ne more uspeti.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba prvi del petega tožbenega razloga zavrniti.
3.     Drugi del petega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti glede na majhnost geografskega trga
a)     Trditve strank
Družba Deltafina trdi tudi, da Komisija ni upoštevala majhnosti geografskega trga, ki ga kršitev zadeva, saj je omejen na
Italijo oziroma, natančneje, predvsem na štiri italijanske regije (v katerih je nakopičenih 87,5 % italijanske proizvodnje).
Vendar naj bi Komisija v številnih prejšnjih primerih menila, da je treba kršitev, ker je potekala le na omejenem delu enotnega
trga, opredeliti kot „resno“ in ne kot „zelo resno“.
Komisija predlaga, naj se trditve družbe Deltafina zavrnejo.
b)     Presoja Splošnega sodišča
Iz sodne prakse je razvidno, da velikost geografskega trga ni samostojno merilo v tem smislu, da bi se lahko kot „zelo resne“
opredelile samo kršitve, ki se nanašajo na večino držav članic. Iz Pogodbe, Uredbe št. 1/2003, Smernic ali sodne prakse ni
mogoče sklepati, da se lahko kot take opredelijo samo geografsko zelo razširjene omejitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega
sodišča z dne 18. julija 2005 v zadevi Scandinavian Airlines System proti Komisiji, T-241/01, ZOdl., str. II-2917, točka 87,
in zgoraj v točki 217 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točka 311).
Poleg tega je sporazume ali usklajena ravnanja, katerih namen je tako kot v obravnavanem primeru zlasti določanje nakupnih
cen in razdelitev kupljenih količin, mogoče opredeliti kot zelo resne samo na podlagi njihove narave, ne da bi bilo treba
opredeliti njihov poseben geografski obseg (v zvezi s tem glej sodno prakso, navedeno v točkah od 222 do 225 zgoraj).
Iz tega sledi, da velikost upoštevnega geografskega trga, tudi če je trg majhen, načeloma ne nasprotuje temu, da se kršitev,
ki je bila ugotovljena v tem primeru, opredeli kot „zelo resna“.
Poleg tega je treba navesti, da čeprav je v tem primeru proizvodnja surovega tobaka osredotočena v določenih italijanskih
regijah, pa področje uporabe kartela ni omejeno na te regije, ampak pokriva nakup surovega tobaka na celem italijanskem ozemlju.
V skladu s sodno prakso je celo ozemlje ene države članice znaten del skupnega trga (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne
9. novembra 1983 v zadevi Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka 28, in
zgoraj v točki 224 navedeno sodbo Groupe Danone proti Komisiji, točka 150).
Zato je treba v tem primeru ugotoviti, da izhodiščni znesek 25 milijonov EUR ni nesorazmeren glede na velikost upoštevnega
geografskega trga.
Nazadnje, v zvezi s sklicevanjem na prejšnje odločbe Komisije je iz sodne prakse, navedene v točki 244 zgoraj, razvidno, da
družba Deltafina s trditvami, ki se nanašajo na upravno prakso Komisije, ne more uspeti.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba drugi del petega tožbenega razloga zavrniti.
4.     Tretji del petega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti, ker kršitev ni imela vpliva na trg, in pomanjkljiva obrazložitev
a)     Trditve strank
Družba Deltafina trdi, da je osnovni znesek globe očitno nesorazmeren, ker kršitev ni imela vpliva ali je imela omejen vpliv
na upoštevni trg. Komisiji očita, da ni upoštevala, da je bilo iz podatkov, ki jih je imela, razvidno, da zadevna ravnanja,
katerih cilj je bil določati nakupne cene surovega tobaka, niso imela vpliva na trg surovega tobaka. Komisija naj bi namreč
v izpodbijani odločbi sama priznala, da so se cene surovega tobaka v Italiji v obdobju 1990–2000, namesto da bi se znižale,
zvišale za 53,5 %, medtem ko so se v tem obdobju cene drugih kmetijskih proizvodov zvišale le za 15,9 %. Poleg tega naj bi
se v obdobju med letoma 1993 in 2000 cene za sorte, ki se jih v Italiji največ pridela (to sta bright in burley), v Italiji
bolj zvišale kot v vseh drugih državah članicah. Komisija bi tako morala ugotoviti, da so bila sankcionirana ravnanja, katerih
namen je bil omejiti ali preprečiti zvišanje cen italijanskega surovega tobaka, neučinkovita. Komisija naj bi morala te podatke,
ki jih je izrecno priznala v izpodbijani odločbi, upoštevati pri presoji teže kršitve in zaradi njih določiti nižji izhodiščni
znesek globe.
V nasprotju s tem, kar naj bi Komisija prvič trdila v odgovoru na tožbo, naj bi bilo v tem primeru možno izmeriti vpliv kršitve
na trg. Informacij, ki naj bi bile po mnenju Komisije potrebne, da se izmeri ta vpliv, naj ne bi bilo nemogoče dobiti, poleg
tega pa naj bi bila taka analiza v odločbah o kartelih pogosta. V skladu s sodno prakso naj bi Komisija morala primerjati
položaj, ki je nastal zaradi te kršitve, s položajem, ki bi obstajal, če kršitve ne bi bilo. Poleg tega naj izpodbijana odločba
ne bi vsebovala nobenih navedb o razlogih, zakaj je Komisija ugotovila, da vpliva kršitve ni mogoče meriti, zato naj bi bila
v zvezi s tem pomanjkljivo obrazložena.
Družba Deltafina trdi, da tudi če se v tem primeru vpliva kršitve na trg resnično ne bi dalo izmeriti,
quod non
, bi Komisija, ko je določala izhodiščni znesek globe, vseeno morala ugotoviti, da kršitev ni imela nobenega vpliva na trg.
Če morda ni mogoče izmeriti vpliva, naj to namreč ne bi omogočalo predpostavke, da tak vpliv obstaja.
Družba Deltafina v repliki pojasni, da se ta tožbeni razlog ne nanaša na opredelitev kršitve kot „zelo resne“, ampak na zvišanje
izhodiščnega zneska zaradi vpliva kršitve na trg.
Tako družba Deltafina predlaga, naj se globa ustrezno zniža, saj Komisija pri določanju izhodiščnega zneska globe ni upoštevala,
da kršitev ni imela vpliva ali, podredno, je imela omejen vpliv na trg.
Komisija predlaga, naj se trditve družbe Deltafina zavrnejo.
b)     Presoja Splošnega sodišča
Najprej je treba spomniti, da ima od treh meril za presojo teže kršitve, navedenih v Smernicah (glej točko 220 zgoraj), narava
kršitve odločilno vlogo pri opredelitvi kršitev kot zelo resnih. Tako je sporazume ali usklajena ravnanja, katerih namen je
določanje cen ali razdelitev trgov, mogoče opredeliti kot „zelo resne“ že na podlagi njihove narave, ne da bi bilo treba opredeliti
njihov dejanski vpliv na določen trg (v zvezi s tem glej sodno prakso, navedeno v točkah od 222 do 225 zgoraj).
Kot je navedeno v točki 235 zgoraj, je bil v tem primeru cilj zadevnega kartela zlasti skupno določanje cen, po katerih so
predelovalci plačevali surovi tobak, razdelitev dobaviteljev in količin ter izmenjava informacij. Taka ravnanja so horizontalne
omejitve, in sicer „cenovni karteli“ v smislu Smernic, in so torej po naravi „zelo resne“ kršitve.
Iz tega sledi, da je Komisija v tem primeru kartel lahko opredelila kot zelo resno kršitev, ne da bi morala dokazati njegov
dejanski vpliv na trg (glej v tem smislu zgoraj v točki 215 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 3. septembra 2009,
točka 76, in zgoraj v točki 109 navedeno sodbo Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 103).
Poleg tega je iz izpodbijane odločbe razvidno, da Komisija, čeprav je v točki 365 obrazložitve z istimi besedami kot v Smernicah
navedla, da mora pri presoji teže kršitve upoštevati tri elemente iz prvega odstavka točke 1 A teh smernic (glej točko 220
zgoraj), svoje presoje teže kršitve kasneje ni oprla na dejanski vpliv kršitve.
V delu izpodbijane odločbe, ki se nanaša na presojo teže kršitve (točke od 365 do 369 obrazložitve), se namreč nobena od točk
ne nanaša na ta element. Komisija zlasti v točki 368 obrazložitve izpodbijane odločbe ob sklicevanju na del odločbe, v katerem
analizira obseg kartelov med predelovalci, navaja splošne trditve o nakupnih kartelih in njihovi sposobnosti, da tako kot
v značilnih primerih „prodajnih kartelov“ izkrivijo konkurenco, in trdi, da je ta sposobnost toliko večja, če gre za proizvod,
kakršen se obravnava v tem primeru. Vendar teh trditev ni mogoče razlagati kot analizo dejanskega vpliva kršitve na trg, ampak
kot ugotovitve v zvezi s sposobnostjo nakupnega kartela, da v tem primeru izkrivi konkurenco.
Iz tega sledi, da opredelitve, da gre za zelo resno kršitev, ne morejo ovreči trditve, ki jih v tem delu navaja družba Deltafina.
Poleg tega je treba navesti, da je družba Deltafina v repliki pojasnila obseg trditev, navedenih v tem delu, tako da je razložila,
da ne izpodbija opredelitve, da gre za zelo resno kršitev, ampak očita Komisiji, da je določila izhodiščni znesek globe, ki
je nesorazmeren glede na dejanski vpliv kršitve na trg.
Na prvem mestu je treba v zvezi s tem ugotoviti, da je iz sistema sankcij za kršitve pravil o konkurenci, kot je bil vzpostavljen
z Uredbo št. 1/2003 in ga razlaga sodna praksa, razvidno, da karteli zaradi svoje narave zaslužijo najstrožje globe. Njihov
morebitni dejanski vpliv na trg, zlasti vprašanje, koliko je omejevanje konkurence prispevalo k tržni ceni, višji od tiste,
ki bi se zaračunavala ob neobstoju kartela, ni odločilno merilo za določitev višine glob (glej v tem smislu zgoraj v točki 233
navedeno sodbo Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji, točki 120 in 129; sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000
v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, C-286/98 P, Recueil, str. I-9925, točke od 68 do 77; glej tudi sklepne
predloge generalnega pravobranilca J. Mischoja v zadevi Mo och Domsjö proti Komisiji, sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000,
C-283/98 P, Recueil, str. I-9855, I-9858, točke od 95 do 101).
V skladu z ustaljeno sodno prakso so pri presoji zneska globe dejavniki, ki se nanašajo na naklep, lahko pomembnejši od dejavnikov
v zvezi z učinki protikonkurenčnega ravnanja, zlasti kadar gre za kršitve, ki so že same po sebi resne, kot so ravnanja v
zvezi z določanjem cen (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji, C-194/99 P,
Recueil, str. I-10821, točka 118; zgoraj v točki 215 navedeno sodbo Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 3. septembra 2009,
točka 96, in sodbo Sodišča z dne 12. novembra 2009 v zadevi Carbone-Lorraine proti Komisiji, C-554/08 P, neobjavljena v ZOdl.,
točka 44).
V tem primeru je iz analize dela izpodbijane odločbe, ki se nanaša na inkriminirana dejanja, razvidno, da so predelovalci
zavestno ravnali protikonkurenčno, za kar so bili kaznovani (glej na primer točke 111, 124, 125, 141 in 158 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Kot je razvidno iz točk 363 in 473 obrazložitve izpodbijane odločbe, to ugotovitev potrjuje okoliščina, da je bil
kartel tajen.
Poleg tega je iz izpodbijane odločbe razvidno tudi, da so se predelovalci večkrat dogovarjali o ukrepih za zagotavljanje učinkovitega
izvajanja omejevalnega sporazuma, kot so vzajemno pošiljanje računov dobaviteljev (točki 122 in 129 obrazložitve izpodbijane
odločbe), obvezno posvetovanje pri nakupih zunaj sporazumov (točka 139 obrazložitve izpodbijane odločbe), obvezen nadzor nad
osebjem, da odločitev ne bi sprejemali brez potrebnega usklajevanja (točka 140 obrazložitve izpodbijane odločbe), ustanovitev
skupine za zagotavljanje izvajanja protikonkurenčnih ciljev (točka 187 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi s tem je
treba navesti še, da je iz točke 383 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je Komisija dokazala, da se je kartel izvajal,
česar družba Deltafina ne izpodbija.
Dalje, ugotoviti je treba, da je Komisija pri določanju izhodiščnega zneska globe upoštevala verjetne učinke nezakonitega
ravnanja vsakega zadevnega podjetja. Iz točk 370 in 371 obrazložitve izpodbijane odločbe je namreč razvidno, da je Komisija
menila, da je treba globe določiti glede na tržni položaj vsake zadevne stranke, da bi se tako poleg njene specifične teže
upoštevale tudi verjetne posledice nezakonitega ravnanja vsakega podjetja.
Iz sodne prakse je razvidno, da tržni delež vsakega zadevnega podjetja na trgu, ki je predmet omejevalnega ravnanja, tudi
brez dokaza o dejanskih posledicah kršitve za trg pomeni objektivni dejavnik, ki pravilno pokaže odgovornost vsakega od njih
za morebitno škodljivost, ki jo ima navedeno ravnanje za normalno konkurenco (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z
dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T‑236/01, T-239/01, od T-244/01 do T-246/01,
T-251/01 in T-252/01, Recueil, str. I-1181, točke od 196 do 198, zlasti točka 197). Tako so v skladu s sodno prakso pri odmeri
globe tržni deleži podjetja upoštevni za določitev vpliva, ki ga je to lahko imelo na trgu (sodba Sodišča z dne 17. decembra 1998
v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 139, in zgoraj v točki 215 navedena sodba
Prym in Prym Consumer proti Komisiji z dne 3. septembra 2009, točka 62).
Tako je treba ugotoviti, da je Komisija v tem primeru, ko je izhodiščni znesek globe določila glede na tržne deleže vsake
stranke, uporabila primerno merilo za določanje vpliva, ki ga je ravnanje družbe Deltafina lahko imelo na trgu.
V teh okoliščinah, ko gre za zelo resno kršitev pravil o konkurenci in dejavnike, ki se nanašajo na naklep, kot so dejavniki,
navedeni v točkah 270 in 271, je treba ugotoviti, da tudi če sporazum ne bi imel vpliva na trg, kot trdi družba Deltafina,
ni neprimerno, da se za družbo Deltafina, ki je na upoštevnem trgu imela veliko večji tržni delež kot drugi člani kartela,
določi izhodiščni znesek globe 25 milijonov EUR, ki je višji od najnižjega zneska 20 milijonov EUR, določenega v Smernicah.
Ob upoštevanju navedenega družba Deltafina s trditvijo, da je izhodiščni znesek globe očitno nesorazmeren, ker kršitev ni
imela nobenega vpliva na trg, ne more uspeti.
Poleg tega je posebej v zvezi s podatki, navedenimi v izpodbijani odločbi, ki naj bi dokazovali, da kartel ni imel vpliva
na trg (glej točko 255 zgoraj), treba navesti, da je iz sodne prakse razvidno, da je za presojo teže kršitve odločilno vprašanje,
ali so udeleženci kartela storili vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi njihovi nameni imeli dejanske učinke. Na nadaljnje
dogajanje v zvezi z dejansko uresničenimi tržnimi cenami so lahko vplivali drugi dejavniki, nad katerimi udeleženci kartela
niso imeli nadzora, zato udeleženci kartela zunanjih dejavnikov, ki so ovirali njihova prizadevanja, ne morejo navajati sebi
v prid in jih razlagati kot dejavnike, ki upravičujejo znižanje globe (glej zgoraj v točki 217 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank
Österreich in drugi proti Komisiji, točka 287; zgoraj v točki 223 navedeno sodbo Carbone-Lorraine proti Komisiji z dne 8. oktobra 2008,
točka 86, in zgoraj v točki 222 navedeno sodbo Gütermann in Zwicky proti Komisiji, točka 130 in navedena sodna praksa).
Tako v okoliščinah, kakršne so okoliščine tega primera, v katerih so člani kartela med drugim sprejeli ukrepe, da bi njihovi
protikonkurenčni cilji imeli dejanski učinek (glej točki 270 in zlasti 271 zgoraj), samo sprememba tržnih cen, kot je zvišanje
cene tobaka, ki jo navaja družba Deltafina, ne more upravičiti znižanja globe. Ni namreč mogoče izključiti, da bi bilo brez
kartela zvišanje cen večje od omenjenega.
Poleg tega v skladu s sodno prakso pri ugotovitvi izvajanja omejevalnega sporazuma od Komisije ni mogoče zahtevati, da sistematično
dokazuje, da so sporazumi zadevnim podjetjem dejansko omogočili, da so dosegla višje transakcijske cene ali kot v tem primeru,
ko gre za nakupne kartele, nižje transakcijske cene, kot bi jih, če ne bi bilo omejevalnega sporazuma. Nesorazmerno bi bilo,
če bi se zahteval tak dokaz, za katerega bi se porabilo veliko sredstev, saj bi bili potrebni hipotetični izračuni, ki bi
temeljili na ekonomskih modelih, katerih natančnost lahko sodišče le težko preveri in katerih zanesljivost nikakor ni dokazana
(glej v tem smislu zgoraj v točki 217 navedeno sodbo Raiffeisen Zentralbank Österreich in drugi proti Komisiji, točka 286;
zgoraj v točki 223 navedeno sodbo Carbone-Lorraine proti Komisiji z dne 8. oktobra 2008, točka 85, in zgoraj v točki 222 navedeno
sodbo Gütermann in Zwicky proti Komisiji, točka 129 in navedena sodna praksa).
Tudi če bi Komisija imela podatke, ki bi dokazovali, da je bilo zvišanje cene surovega tobaka večje od povprečnega zvišanja
cen drugih kmetijskih proizvodov, ta okoliščina ne bi povzročila, da bi morala dokazati, da so sporazumi med predelovalci
dejansko omogočili, da so bile cene nižje, kot bi bile brez kartela.
Družba Deltafina nazadnje trdi tudi, da izpodbijana odločba krši obveznost obrazložitve, ker Komisija ni navedla razlogov
za ugotovitev, da vpliva kršitve ni mogoče izmeriti.
V zvezi z obveznostjo obrazložitve je treba najprej opozoriti, da je iz sodne prakse razvidno, da je pri določitvi globe zaradi
kršitev konkurenčnega prava ta obveznost izpolnjena, če Komisija v odločbi navede elemente presoje, na podlagi katerih je
lahko določila težo in trajanje kršitve. V zvezi z odločbo o naložitvi kazni več podjetjem je treba obseg obveznosti obrazložitve
presojati med drugim ob upoštevanju dejstva, da je treba težo kršitve določiti glede na veliko dejavnikov, kot so med drugim
posebne okoliščine zadeve, njen kontekst in odvračilni učinek glob, ne da bi bil določen zavezujoč ali izčrpen seznam meril,
ki jih je treba obvezno upoštevati (sodba Sodišča z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij
in drugi proti Komisiji, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil,
str. I-8375, točki 463 in 465).
V tem primeru je Komisija v točkah od 365 do 376 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla elemente, ki jih je upoštevala pri
določitvi izhodiščnih zneskov glob, naloženih različnim zadevnim podjetjem. Komisija je zlasti navedla merila, po katerih
je po eni strani v skladu s Smernicami presodila težo kršitve in po drugi strani določila izhodiščni znesek, tako da je podjetja
razvrstila glede na njihov pomen na trgu, ki ga določa njihov tržni delež, in pri tem upoštevala specifično težo vsakega podjetja
in verjetne posledice njegovega nezakonitega ravnanja. Tako so bili pogoji, ki jih v zvezi z obveznostjo obrazložitve nalaga
sodna praksa, izpolnjeni.
Zlasti v zvezi z očitkom družbe Deltafina je treba navesti, da pri horizontalnih omejevalnih sporazumih, katerih namen je
tako kot v tem primeru, med drugim, določanje cen, dejanski vpliv na trg ni nujni element za opredelitev kršitve kot zelo
resne, zato Komisiji pri opredelitvi teže kršitve ni bilo treba upoštevati tega vpliva (glej točke od 222 do 224 in od 261
do 265 zgoraj). Kot je navedeno v točkah 264 in 265 zgoraj, se Komisija v tem primeru pri presoji teže kršitve ni oprla na
to merilo. Okoliščina, da Komisija ni obrazložila, zakaj ni upoštevala merila, ki ji ga ni bilo treba upoštevati in za katerega
je menila, da ga v tem primeru ni treba upoštevati, pa ne more povzročiti pomanjkljivosti obrazložitve v zvezi z določitvijo
globe za družbo Deltafina.
Poleg tega je treba tudi spomniti, da pri analizah kršitev člena 81 ES v skladu s sodno prakso člena 253 ES ni mogoče razlagati
tako, da mora Komisija v odločbah pojasniti razloge, zaradi katerih – glede izračuna globe – ni sprejela drugačnega pristopa,
kot ga je dejansko sprejela v izpodbijani odločbi (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 19. maja 2010 v zadevi IMI in drugi
proti Komisiji, T‑18/05, ZOdl., str. II-1769, točka 153 in navedena sodna praksa).
Komisiji zato ni mogoče očitati kršitve obveznosti obrazložitve.
Iz navedenih ugotovitev izhaja, da je treba tretji del petega tožbenega razloga zavrniti.
Ob upoštevanju navedenega je treba peti tožbeni razlog v celoti zavrniti.
B –
Sedmi tožbeni razlog: napačna presoja olajševalnih okoliščin ter kršitev načel enakega obravnavanja in sorazmernosti
1.     Trditve strank
Družba Deltafina v sedmem tožbenem razlogu Komisiji najprej očita, da pri presoji njenega ravnanja ni upoštevala olajševalne
okoliščine, zaradi katere bi morala znižati globo. Komisija naj ne bi upoštevala, da je bil med nastankom dejstev v sektorju,
ki ga zadeva ta kartel, referenčni pravni okvir popolnoma negotov, s tem pa je bila negotova tudi uporaba člena 81 ES za panožne
sporazume. Zakon, ki je urejal take sporazume, to je legge n° 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti
di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli (zakon št. 88 o panožnih sporazumih, pogodbah o pridelavi in prodaji kmetijskih
proizvodov) z dne 16. marca 1988 (GURI št. 69 z dne 23. marca 1988, v nadaljevanju: zakon št. 88/88), naj bi namreč spodbujal
horizontalno usklajevanje med predelovalci. Iz točk 315 in od 359 do 362 obrazložitve izpodbijane odločbe pa naj bi bilo razvidno,
da je bila Komisija obveščena o tej okoliščini, ni pa je upoštevala pri določitvi zneska globe.
Družba Deltafina trdi tudi, da je Komisija v zadevi, v kateri je bila izdana Odločba Komisije C(2004) 4030 z dne 20. oktobra 2004
v zvezi s postopkom na podlagi člena 81(1) [ES] ((Zadeva COMP/C.38.238/B.2) – Raw tobacco – Spain) (v nadaljevanju: odločba
Surovi tobak – Španija), v kateri naj bi bil pravni okvir v bistvu podoben pravnemu okviru v tem primeru, predelovalcem odobrila
40‑odstotno znižanje glob.
Družba Deltafina nato trdi, da je globa, ki ji je naložena, nesorazmerna glede na dejstva, zaradi katerih ji Komisija ni dodelila
imunitete. Poudarja, da njeno razkritje vloge za imuniteto ni ogrozilo preiskave Komisije, da o njeni dobri veri v fazi upravnega
postopka ni mogoče dvomiti, da je Komisija sama priznala, da je družba Deltafina bistveno prispevala k preiskavi, da je ta
zadeva „izjemna“, ker je bila družba Deltafina prvo podjetje, ki je zaprosilo za imuniteto na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002, in ker gre za prvi primer odvzema pogojne imunitete. Kljub temu ji je Komisija naložila izredno visoko globo
za ravnanje, za katerega celo uradnik, zadolžen za zadevo, 26 mesecev po nastanku dejstev ni vedel, ali dejansko pomeni kršitev
obveznosti sodelovanja (glej točko 185 zgoraj). Družba Deltafina omenja tudi prakso Komisije, ki naloži simbolične globe,
kadar obstaja razumen dvom o obstoju kršitve.
Družba Deltafina je nazadnje na obravnavi ob sklicevanju na točko 169 zgoraj v točki 190 navedene sodbe Nintendo in Nintendo
of Europe proti Komisiji očitala Komisiji, da ji je za sodelovanje dodelila enako znižanje globe kot družbi Dimon Italia,
to je 50 % globe, čeprav je družba Dimon Italia začela sodelovati pozneje in je bilo sodelovanje družbe Deltafina bolj kakovostno
kot sodelovanje družbe Dimon Italia.
Komisija predlaga, naj se trditve družbe Deltafina zavrnejo.
2.     Presoja Splošnega sodišča
V zvezi z očitkom glede neupoštevanja olajševalne okoliščine je treba navesti, da se v skladu s sodno prakso lahko pri določitvi
višine kazni ravnanje zadevnih podjetij presoja ob upoštevanju olajševalne okoliščine, namreč nacionalni pravni okvir (sodba
Sodišča z dne 9. septembra 2003 v zadevi CIF, C-198/01, Recueil, str. I-8055, točka 57, in zgoraj v točki 109 navedena sodba
Erste Group Bank in drugi proti Komisiji, točka 228 in naslednje).
Poleg tega je treba navesti še, da je v točki 3 Smernic z naslovom Olajševalne okoliščine naveden neizčrpen seznam okoliščin,
zaradi katerih se globa lahko zniža, med katerimi je tudi obstoj upravičenega dvoma na strani podjetja glede tega, ali omejevalno
ravnanje v resnici pomeni kršitev.
V tem primeru je treba ugotoviti, da je Komisija v izpodbijani odločbi upoštevala nacionalni pravni okvir in zlasti zakon
št. 88/88, ki ga omenja družba Deltafina. Komisija v točkah od 315 do 324 in od 358 do 362 obrazložitve izpodbijane odločbe
med drugim preuči učinek tega zakona. V tem kontekstu Komisija potrdi, da je bil nacionalni pravni okvir lahko vir negotovosti
v zvezi z zakonitostjo ravnanja združenja APTI in konfederacije Unitab. Prav zato je Komisija tema združenjema naložila simbolični
globi (glej zlasti točko 362 obrazložitve izpodbijane odločbe).
V zvezi s kartelom predelovalcev, v katerem je sodelovala družba Deltafina, pa je treba ugotoviti, da Komisija v točki 323
obrazložitve izpodbijane odločbe trdi, da ga „popolnoma zajema člen 81(1) [ES], ker ne spada na področje uporabe določb zakona
št. 88/88, saj je njegov namen predvsem določanje najvišjih ali povprečnih dobavnih cen ter razdelitev količin in dobaviteljev“.
Družba Deltafina tej ugotovitvi nikakor ne nasprotuje. Trdi le, ne da bi to utemeljila, da je nacionalni pravni okvir spodbujal
horizontalno usklajevanje med predelovalci.
V teh okoliščinah družba Deltafina ne more trditi, da bi morala Komisija kot olajševalno okoliščino upoštevati referenčni
pravni okvir.
V zvezi z očitkom, ki se nanaša na odločbo Surovi tobak – Španija, je treba navesti, da se družba Deltafina, čeprav tega ne
trdi izrecno, v bistvu sklicuje na kršitev načela enakega obravnavanja, ker naj bi Komisija v primeru, ki je podoben obravnavanemu,
za predelovalce uporabila zadevno olajševalno okoliščino.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo enakega obravnavanja kršeno šele, kadar se
podobni položaji obravnavajo različno ali različni položaji enako, razen če je takšna obravnava objektivno utemeljena (sodba
Sodišča z dne 13. decembra 1984 v zadevi Sermide, 106/83, Recueil, str. 4209, točka 28, in sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2009
v zadevi Hoechst proti Komisiji, T-161/05, ZOdl., str. II-3555, točka 79).
V tem primeru primerjava obeh zadevnih odločb v zvezi z vplivom nacionalnega pravnega okvira na sporne prakse pokaže, da sta
se položaja občutno razlikovala po tem, kako je omenjeni pravni okvir vplival na nezakonita ravnanja. Zlasti iz točk 52 in
naslednjih, 349 in naslednjih, od 426 do 429, 437 ter 438 obrazložitve odločbe Surovi tobak – Španija je razvidno, da so v
Španiji javni organi imeli pomembno vlogo v pogajanjih med pridelovalci in predelovalci. Tista pogajanja so bila opredeljena
kot „javna“. V Španiji je celo obstajala „ministrska praksa, [katere namen je bil], da se strankam dovoli in se jih spodbuja,
da se kolektivno pogajajo o pogojih za nakup in prodajo tobaka, vključno s cenami“ (točka 60 obrazložitve odločbe Surovi tobak
– Španija). Komisija je iz tega sklepala, da so „javna pogajanja med predstavniki pridelovalcev in predelovalcev vsaj v neki
meri določala materialni okvir (zlasti glede priložnosti, da se uskladijo in sprejmejo skupno stališče), v katerem so predelovalci,
poleg skupnega stališča, ki so ga sprejeli pri javnih pogajanjih, lahko razvili tajno strategijo v zvezi z (najvišjimi) povprečnimi
dobavnimi cenami in količinami“ (točka 438 obrazložitve odločbe Surovi tobak – Španija). To je v bistvu razlog, zaradi katerega
je Komisija odobrila 40-odstotno znižanje zneska glob, naloženih španskim predelovalcem.
V tem primeru pa javni organi v pogajanjih med predelovalci in pridelovalci niso imeli take vloge. Zato družba Deltafina ne
more trditi, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, ker zanjo ni uporabila zadevne olajševalne okoliščine.
Poleg tega je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso samo to, da je Komisija v predhodni upravni praksi menila, da so
določeni dejavniki olajševalne okoliščine za določanje zneska globe, ne pomeni, da mora tako presoditi tudi v kasnejši odločbi
(sodba Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T-23/99, Recueil, str. II-1705, točka 337,
in zgoraj v točki 224 navedena sodba Groupe Danone proti Komisiji, točka 395). Tako se družba Deltafina ne more sklicevati
na uporabo olajševalne okoliščine v drugi zadevi in iz tega sklepati, da je Komisija v tem primeru storila napako.
Nato je treba preučiti očitek, da je globa nesorazmerna glede na dejstva, na podlagi katerih Komisija družbi Deltafina ni
dodelila končne imunitete.
V zvezi s tem je treba navesti, da se je Komisija, ker je v izpodbijani odločbi, ne da bi storila napako, ugotovila, da je
družba Deltafina kršila obveznost sodelovanja, ob koncu postopka odločila, da tej družbi ne bo dodelila končne imunitete.
Ker družba Deltafina ni bila več upravičena do ugodne obravnave, ji je bilo treba naložiti kazen za sodelovanje v nezakonitem
kartelu med predelovalci, katere osnovni znesek je bil določen na 60 milijonov EUR (glej točko 379 obrazložitve izpodbijane
odločbe).
Kljub temu, da je družba Deltafina kršila nujni pogoj za upravičenost do imunitete na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi
iz leta 2002, ji je Komisija zaradi olajševalne okoliščine, da je bistveno sodelovala v postopku, znižala globo. Ob upoštevanju
ugotovitev, navedenih v točkah od 38 do 42 zgoraj, se je Komisija odločila, da bo družbi Deltafina dodelila 50-odstotno znižanje
globe.
Ugotoviti je treba, da je Komisija pri količinski opredelitvi znižanja globe upoštevala in priznala izjemne okoliščine te
zadeve in pomen sodelovanja družbe Deltafina med celotnim postopkom, kar družba Deltafina navaja v podporo svojemu očitku.
Na podlagi teh ugotovitev in ne glede na kršitev obveznosti sodelovanja je Komisija družbi Deltafina dodelila precejšnje znižanje
globe, ki bi ji sicer morala biti naložena.
V teh okoliščinah primera in glede na znižanje globe, ki je bilo dodeljeno družbi Deltafina, ta družba ne more trditi, da
je globa nesorazmerna glede na dejstva, zaradi katerih ji je Komisija odvzela imuniteto. Ostale trditve družbe Deltafina te
presoje ne morejo ovreči.
Trditev, da preiskava ni bila ogrožena, je poleg tega, da ni dokazana, nepomembna tako za ugotovitev glede kršitve obveznosti
sodelovanja (glej točko 171 zgoraj) kot za presojo sodelovanja. Poleg tega se družba Deltafina ob dokazani kršitvi obveznosti
sodelovanja ne more sklicevati na domnevno dobro vero v upravni fazi, da bi predlagala dodatno znižanje globe. Nazadnje, v
zvezi z navajanjem upravne prakse Komisije v zvezi z nalaganjem simboličnih glob, ta navedba ob upoštevanju sodne prakse,
navedene v točki 244 zgoraj, ne more ovreči omenjene ugotovitve.
Nazadnje, družba Deltafina je s tem, ko je na obravnavi prvič v postopku navedla, da je Komisija z znižanjem globe, ki ga
je odobrila družbi Dimon Italia, kršila načelo enakega obravnavanja, navedla nov razlog, ki ne izhaja iz pravnih in dejanskih
okoliščin, ki so se pojavile med postopkom. V skladu s členom 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča je treba
tak tožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
Ob upoštevanju navedenega je treba sedmi tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Zato je treba predloge za razglasitev delne ničnosti izpodbijane odločbe v celoti zavrniti. V zvezi s podrednimi predlogi
za spremembo izpodbijane odločbe Splošno sodišče meni, da v tem primeru ni nobenega elementa, ki bi upravičil znižanje zneska
globe, zato temu predlogu ni mogoče ugoditi. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.
III –
Predlog za predložitev dokumenta
V zvezi s predlogom družbe Deltafina, naj se Komisiji odredi, naj predloži neskrajšano različico dokumenta, priloženega k
odgovoru na tožbo (glej točko 68 zgoraj), je treba najprej spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Komisija med postopkom
ni dolžna omogočiti dostopa do svojih internih dokumentov (sodbi Splošnega sodišča z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules
Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711, točka 54, in z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries
CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95,
od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil, str. II-491, točka 420). Poleg
tega se v skladu z ustaljeno sodno prakso tožeče stranke v postopku pred sodiščem Unije ne seznanijo z internimi dokumenti
Komisije, razen če to zahtevajo izjemne okoliščine primera, ki se dokažejo na podlagi trdnih indicev, ki jih morajo predložiti
tožeče stranke. To omejitev dostopa do internih dokumentov upravičuje potreba po zagotavljanju dobrega delovanja zadevne institucije
na področju pregona kršitev pravil o konkurenci (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti
Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 40 in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je treba, da družba Deltafina ni na podlagi trdnih indicev dokazala, da obstajajo izjemne okoliščine, zaradi katerih
bi bilo treba predložiti neskrajšani dokument, na katerega se sklicuje v predlogu, in ni pojasnila, zakaj je ta dokument pomemben
za spoštovanje pravice do obrambe. V teh okoliščinah predloga za predložitev neskrajšanega dokumenta ni mogoče ugoditi.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Družba Deltafina s predlogi ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
razsodilo:
1)
Tožba se zavrne.
2)
Družbi Deltafina SpA se naloži plačilo stroškov.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. septembra 2011.
Podpisi
Stvarno kazalo
Dejansko stanje
I –  Upravni postopek
II –  Izpodbijana odločba
A –  Kršitev in odgovornost zanjo
B –  Izračun zneska globe
1.  Določitev osnovnega zneska globe
2.  Olajševalna okoliščina
C –  Vloga družbe Deltafina za imuniteto
1.  Upoštevna dejstva
2.  Neizpolnjevanje pogoja iz točke 11(a) Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002 s strani družbe Deltafina
Postopek in predlogi strank
Pravo
I –  Primarni tožbeni razlogi
A –  Prvi trije tožbeni razlogi: očitne napake pri presoji, zaradi katerih družbi Deltafina ni bila dodeljena končna imuniteta
1.  Trditve strank
2.  Presoja Splošnega sodišča
a)  Program prizanesljivosti
b)  Obseg obveznosti sodelovanja
c)  Kršitev obveznosti sodelovanja družbe Deltafina
d)  Posamične trditve družbe Deltafina,da je izpodbijana odločba napačna, ker ji Komisija ni dodelila končne imunitete
Trditev, da je Komisija dopustila, da bo družba Deltafina na sestanku združenja APTI razkrila svojo vlogo za imuniteto
–  Domnevna predhodna obveščenost Komisije
–  Domneven sporazum glede neizogibnosti razkritja
Obveščenost o preiskavi in odsotnost vpliva na preiskavo
e)  Očitek, da družba Deltafina vloge za ugodno obravnavo ni vložila v dogovoru z glavnimi konkurenti
B –  Četrti tožbeni razlog: kršitev načela varstva zaupanja v pravo, načela dobrega upravljanja in načela sorazmernosti
1.  Trditve strank
2.  Presoja Splošnega sodišča
II –  Podredni tožbeni razlogi
A –  Peti tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti zaradi pretirano visokega izhodiščnega zneska globe ter pomanjkljiva
obrazložitev
1.  Splošne ugotovitve
2.  Prvi del petega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti glede na majhnost trga in nizek promet družbe Deltafina
a)  Trditve strank
b)  Presoja Splošnega sodišča
3.  Drugi del petega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti glede na majhnost geografskega trga
a)  Trditve strank
b)  Presoja Splošnega sodišča
4.  Tretji del petega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti, ker kršitev ni imela vpliva na trg, in pomanjkljiva
obrazložitev
a)  Trditve strank
b)  Presoja Splošnega sodišča
B –  Sedmi tožbeni razlog: napačna presoja olajševalnih okoliščin ter kršitev načel enakega obravnavanja in sorazmernosti
1.  Trditve strank
2.  Presoja Splošnega sodišča
III –  Predlog za predložitev dokumenta
Stroški
*
* Jezik postopka: italijanščina.