CELEX: 62012CJ0203
Direktiva 2003/87/ES
Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov
Kazen za presežne emisije
Pojem presežnih emisij
Neizpolnitev obveznosti s tem, da v rokih, predpisanih z Direktivo, ni bilo predano zadostno število pravic za pokritje emisij iz predhodnega leta
Neobstoj razlogov za oprostitev obveznosti v primeru dejanskega razpolaganja z nepredanimi pravicami, razen v primeru višje sile
Nemožnost spremembe kazni
Sorazmernost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 16(3) in (4) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 631).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Billerud Karlsborg AB in Billerud Skärblacka AB (v nadaljevanju: družbi Billerud) ter Naturvårdsverket (švedska agencija za varstvo narave), ki je tema družbama naložila kazen, ker nista pravočasno predali pravic za emisijo ekvivalenta ogljikovega dioksida, ki so ustrezale njunim dejanskim emisijam leta 2006.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/87
V uvodnih izjavah od 5 do 7 Direktive 2003/87 je navedeno:
„(5)
Skupnost in njene države članice so se dogovorile, da bodo svojo obveznost zmanjšati antropogene emisije toplogrednih plinov po Kjotskem protokolu izpolnile skupaj […]. Cilj te direktive je prispevati k učinkovitejšemu izpolnjevanju obveznosti Evropske skupnosti in njenih držav članic prek učinkovitega evropskega trga s pravicami do emisije toplogrednih plinov ob čim manjšem zmanjšanju gospodarskega razvoja in zaposlovanja.
(6)
Odločba Sveta 93/389/EGS z dne 24. junija 1993 o mehanizmu za spremljanje emisij CO
in drugih toplogrednih plinov v Skupnosti je vzpostavila mehanizem za spremljanje emisij toplogrednih plinov in ocenjevanje napredka pri izpolnjevanju obveznosti v zvezi s temi emisijami. Ta mehanizem bo državam članicam pomagal določiti skupno količino pravic do emisije toplogrednih plinov za dodelitev.
(7)
Potrebne so določbe Skupnosti o dodelitvi pravic v državah članicah za lažje ohranjanje celovitosti notranjega trga in preprečevanje izkrivljanja konkurence.“
Člen 4 Direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da od 1. januarja 2005 nobena naprava ne izvaja nobene dejavnosti iz Priloge I, ki povzroča emisije, določene za to dejavnost, razen če ima njegov upravljavec dovoljenje […]“
Člen 6(2) te direktive določa:
„Dovoljenja za emisije toplogrednih plinov vsebujejo naslednje:
[…]
(e)
obveznost, da upravljavec naprave v štirih mesecih po koncu koledarskega leta preda količino pravic, ki ustreza skupnim emisijam naprave v koledarskem letu […]“
Člen 10 Direktive 2003/87 določa načelo o brezplačni dodelitvi pravic v višini vsaj 95 % od 1. januarja 2005 do 1. januarja 2008 in v višini 90 % od 1. januarja 2008 do 1. januarja 2013.
Člen 11(4) navedene direktive določa:
„Pristojni organ do 28. februarja vsakega leta […] izda delež skupne količine pravic.“
Člen 12 te direktive, ki se nanaša na prenos, predajo in ukinitev pravic, v odstavku 3 določa:
„Države članice zagotovijo, da vsako leto najpozneje do 30. aprila upravljavec vsake naprave preda število pravic, ki je enako skupnim emisijam iz te naprave v predhodnem koledarskem letu […] in da se te pravice nato ukinejo.“
Neizpolnitev te obveznosti se kaznuje z objavo imen upravljavcev, ki ne izpolnjujejo obveznosti, kot je določeno v odstavku 2 člena 16 Direktive, in s kaznijo, določeno v odstavkih 3 in 4 tega člena, v katerih je določeno:
„3.   Države članice zagotovijo, da je vsak upravljavec, ki do 30. aprila vsakega leta ne preda dovolj pravic, ki pokrivajo njegove emisije v predhodnem letu, dolžan plačati kazen za presežne emisije. Kazen za presežne emisije je 100 EUR za vsako tono ekvivalenta ogljikovega dioksida, izpuščeno iz naprave, za katero upravljavec ni predal pravic. Plačilo kazni za presežne emisije upravljavca ne odveže obveznosti, da preda količino pravic, ki je enaka tem presežnim emisijam, ko preda pravice za naslednje koledarsko leto.
4.   V triletnem obdobju od 1. januarja 2005 države članice uporabljajo nižjo kazen za presežne emisije, ki znaša 40 EUR za vsako tono ekvivalenta ogljikovega dioksida, izpuščeno iz naprave, za katero upravljavec ni predal pravic […]“
V členu 16(1) Direktive 2003/87 je določeno:
„Države članice določijo pravila za sankcije za kršitve nacionalnih določb, sprejetih na podlagi te direktive, in z ustreznimi ukrepi zagotovijo, da se ta pravila izvajajo. Predvidene sankcije morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“
Člen 19 te direktive tako predpisuje vodenje registra Skupnosti:
„1.   Države članice predvidijo vzpostavitev in vodenje registra, da se zagotovi točno vodenje izdaje, posesti, prenosa in ukinitve pravic […].
[…]
3.   Za izvajanje te direktive Komisija […] sprejme uredbo o standardiziranem in zaščitenem sistemu registrov v obliki standardiziranih elektronskih podatkovnih baz, ki vsebujejo splošne podatkovne elemente, za sledenje izdaje, posesti, prenosa in ukinitve pravic, za zagotavljanje javnega dostopa in primerne zaupnosti ter za zagotavljanje, da noben prenos ni nezdružljiv z obveznostmi iz Kjotskega protokola.“
Uredba št. 2216/2004
Uredba Komisije (ES) št. 2216/2004 z dne 21. decembra 2004 za standardiziran in zavarovan sistem registrov v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter Odločbo 280/2004/ES Evropskega parlamenta in Sveta (
UL L 386, str. 1
) v členu 52 z naslovom „Predaja dovoljenj“ določa:
„Upravljavec mora predati dovoljenja za obrat tako, da od upravitelja registra zahteva ali, kjer to zagotavlja zakonodaja države članice, se šteje, kot da zahteva:
(a)
prenos določenega števila dovoljenj za določeno leto iz ustreznega računa upravljavca na račun pogodbenice v tistem registru;
(b)
vnos števila prenesenih dovoljenj v del tabele predanih dovoljenj, ki je namenjen tistemu obratu za tisto leto.
[…]“
Švedsko pravo
Z zakonom št. 2004:1199 o trgovanju s pravicami do emisije in s pravili 2004:8 so bile prenesene zgoraj navedene določbe prava Unije.
Člen 1 iz poglavja 6 zakona 2004:1199 v različici, ki se uporablja za dejansko stanje postopka v glavni stvari, določa:
„Upravljavec mora organu, ki vodi register, za vsako napravo najpozneje do 30. aprila predati število pravic, ki ustreza skupnim emisijam te naprave iz predhodnega koledarskega leta.“
Člen 6 iz poglavja 8 istega zakona določa:
„Upravljavec, ki ni predal zadostnega števila pravic za pokritje emisij na podlagi člena 1 iz poglavja 6, mora državi plačati kazen za presežne emisije. Za obdobje med letoma 2005 in 2007 je kazen 40 EUR za vsako tono ogljikovega dioksida, izpuščeno iz naprave in za katero upravljavec ni predal pravic. Za poznejša obdobja je ta znesek 100 EUR. Protivrednost v švedskih kronah se izračuna po tečaju menjave eura na dan 1. maja tekočega leta, ko je izvršena predaja.“
Člen 7 iz poglavja 8 določa:
„Plačilo kazni za presežne emisije v skladu s členom 6 upravljavca ne odveže obveznosti iz poglavja 6, člen 1, da organu, ki vodi register, preda količino pravic, ki je enaka njegovim presežnim emisijam, ko preda pravice za naslednje koledarsko leto.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družbi Billerud, ki sta družbi švedskega prava z dovoljenjem za emisije ogljikovega dioksida, do 30. aprila 2007 nista predali pravic, ki so ustrezale njunim emisijam v letu 2006 (10.828 oziroma 42.433 ton).
Naturvårdsverket jima je zato naložila kazen, določeno v zakonu št. 1199 iz leta 2004, s katerim je bila prenesena Direktiva 2003/87, v znesku 3.959.366 švedskih kron (SEK) prvi družbi in 15.516.051 SEK drugi, to je 433.120 EUR in 1.697.320 EUR.
Družbi Billerud sta na sodišču v utemeljitev izpodbijanja te kazni navedli, da je bilo na dan 30. aprila 2007 na njunem računu o predaji v švedskem registru pravic za onesnaževanje zadostno število pravic za pokritje vseh njunih emisij v letu 2006. Poudarili sta, da ta okoliščina dokazuje, da se nista imeli namena izogniti svojim obveznostim in da je treba nepravočasno predajo, ki se jima očita, pripisati internim upravnim težavam. Prvostopenjsko sodišče te utemeljitve ni sprejelo.
Högsta domstolen, ki odloča o pritožbi družb Billerud, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 […] razlagati tako, da mora upravljavec, ki do 30. aprila ni predal zadostnega števila pravic do emisije, plačati kazen ne glede na vzrok opustitve, na primer če je upravljavec 30. aprila imel dovolj pravic do emisije, vendar jih pomotoma, zaradi upravne napake ali tehnične težave, ni predal?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 razlagati tako, da se, na primer v okoliščinah iz prvega vprašanja, kazen mora ali lahko odpusti ali zniža?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali je treba člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 razlagati tako, da omogoča določeno prožnost pri naložitvi kazni zaradi presežnih emisij upravljavcem, ki čeprav do 30. aprila tega leta niso predali svojih pravic do emisij ekvivalenta ogljikovega dioksida za predhodno leto, pa so na ta dan imeli zadostno število pravic.
S tem vprašanjem se sprašuje, ali je treba pojem „presežne emisije“, za katere se plača kazen, razumeti tako, da se nanaša na ravnanje presežnega onesnaževanja, in bi morali v takem primeru kazen plačati le upravljavci, ki 30. aprila vsakega leta ne bi imeli zadostnih pravic, ali pa pomeni samo nepredajo pravic, ki ustrezajo emisijam v predhodnem letu, najpozneje do 30. aprila, ne glede na to, kakšen je razlog za nepredajo in kolikšno je število pravic, ki jih zadevni upravljavci dejansko imajo.
Prvi del te možnosti, ki ga zagovarjata družbi Billerud, izhaja iz dobesedne razlage izraza „presežne emisije“ iz člena 16(3) in (4) Direktive 2003/87, v skladu s katero dejansko razpolaganje s številom pravic, ki je zadostno za pokritje emisij predhodnega leta, na dan 30. aprila tekočega leta dokazuje neobstoj posebnega škodovanja okolju, ki je edino, s katerim se lahko upravičijo kazni po pravu Unije na podlagi načela onesnaževalec plača, ki je določeno v členu 191(2) PDEU.
Taka utemeljitev pa ne prepriča.
Iz samega besedila Direktive 2003/87 je namreč razvidno, da je obveznost predaje pravic zaradi njihove ukinitve, ki ustrezajo emisijam predhodnega leta, do 30. aprila tekočega leta, posebno stroga. Ta obveznost, ki je v členu 6(2)(e) te direktive navedena kot nujna za izdajo dovoljenja za emisije toplogrednih plinov in je nedvoumno navedena v členu 12(3) te direktive, je edina, za katero Direktiva 2003/87 določa natančno določeno kazen, medtem ko je kazen za vsako drugo ravnanje, ki ni v skladu z njenimi določbami, na podlagi člena 16 prepuščena odločitvi držav članic. Osrednje mesto, ki ga ta direktiva daje postopku za predajo pravic, je razvidno tudi iz tega, da naložitev kazni upravljavca ne odveže obveznosti, da preda ustrezne pravice ob predaji za naslednje leto. Edina prožnost, ki jo Direktiva 2003/87 določa glede te kazni, se nanaša na njeno višino, ki je spuščena od 100 EUR na 40 EUR v obdobju testiranja sistema, to je med letoma 2005 in 2007.
Poleg tega je treba spomniti, da čeprav je končni cilj sistema za trgovanje s pravicami varstvo okolja z zmanjšanjem emisije toplogrednih plinov, ta sistem teh emisij ne zmanjšuje sam po sebi, temveč spodbuja in pospešuje iskanje stroškovno najučinkovitejših rešitev za zagotovitev znižanja navedenih emisij na točno določeno raven. Končna prednost za okolje je odvisna od strogosti, s katero je določena skupna količina dodeljenih pravic, ki pomeni svetovno mejo emisij, ki so v navedenem sistemu dovoljene (sodba z dne 16. decembra 2008 v zadevi Arcelor Atlantique Lorraine in drugi,
C-127/07, ZOdl., str. I-9895
, točka 31).
Splošna sistematika Direktive 2003/87 tako temelji na strogem vodenju izdaje, posesti, prenosa in ukinitve pravic, katerih okvir je določen v členu 19 te direktive, in nalaga Komisiji, da z uredbo uredi vzpostavitev standardiziranega registra. To natančno vodenje je lastno samemu cilju te direktive, in sicer vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov, da bi se zmanjšale emisije teh plinov v ozračju na raven, s katero bo preprečeno nevarno antropogeno poseganje v podnebni sistem, s končnim ciljem varstva okolja (glej zgoraj navedeno sodbo Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, točka 29). Kakor poudarja Komisija, je zakonodajalec Unije s tem, da je sam vnaprej določil kazen, želel zavarovati sistem za trgovanje s pravicami pred izkrivljanji konkurence, ki izvirajo iz manipulacij trga.
Glede tega je mogoče trditev družb Billerud, da jima ni mogoče očitati ravnanja, ki prekomerno škodi okolju, samo zavrniti. Cilj člena 16(3) in (4) Direktive 2004/87 namreč ni kaznovanje „onesnaževalcev“ na splošno, ampak upravljavcev, katerih število emisij v predhodnem letu na dan 30. aprila tekočega leta presega število pravic v oddelku tabele „predanih dovoljenj“, ki je zasnovana za njihove naprave v centraliziranem registru države članice za to leto, pod katero spadajo na podlagi člena 52 Uredbe št. 2216/2004. Pojem „presežne emisije“ je treba razumeti tako, ne pa kot da so emisije same po sebi presežne.
To razlago podpira po eni strani dejstvo, da se na podlagi člena 11(4) Direktive 2003/87 upravljavcem izda delež skupne količine pravic do 28. februarja tega leta, torej dva meseca pred dnevom, ko morajo upravljavci predati svoje pravice za predhodno leto, in po drugi strani dejstvo, da se skoraj vse pravice za leto 2006 dodelijo brezplačno, kakor je določeno v členu 10 te direktive.
Iz vsega navedenega sledi, da se obveznosti, ki jo nalaga Direktiva 2003/87, ne sme razumeti le kot obveznost razpolaganja s pravicami, ki pokrivajo emisije predhodnega leta na dan 30. aprila tekočega leta, ampak kot obveznost predaje teh pravic najpozneje do 30. aprila, zato da se ukinejo v registru Skupnosti, ki je namenjen zagotavljanju natančnega vodenja pravic.
Vendar je kljub neobstoju posebne določbe mogoče priznanje višje sile, če so posledice zunanjega dejavnika, na katerega se sklicujejo pravni subjekti, take, da jih ne bi bilo mogoče preprečiti ali se jim izogniti, zaradi česar zadevne osebe objektivno ne bi mogle izpolniti svoje obveznosti (glej zlasti sodbo z dne 18. marca 1980 v združenih zadevah Valsabbia in drugi proti Komisiji,
154/78, 205/78, 206/78, od 226/78 do 228/78, 263/78 in 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 in 85/79, Recueil, str. 907
, točka 140). Zato je naloga predložitvenega sodišča, da presodi, ali sta bili družbi Billerud, kljub vsej skrbnosti, ki sta jo izvrševali zaradi spoštovanja predpisanih rokov, soočeni z od njiju neodvisnimi, neobičajnimi in nepredvidljivimi okoliščinami (glej sodbo z dne 18. julija 2013 v zadevi Eurofit, C-99/12, točka 31), ki presegajo zgolj notranje težave.
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se upravljavec, ki do 30. aprila tekočega leta ni predal pravic ekvivalenta ogljikovega dioksida, ki ustrezajo njegovim emisijam iz predhodnega leta, čeprav ima na ta dan dovolj pravic, lahko izogne naložitvi kazni za presežne emisije.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče glede na načelo sorazmernosti prilagodi znesek kazni, ki je določen v tej določbi.
Glede tega je treba spomniti, da je načelo sorazmernosti eno od splošnih načel prava Unije, ki določa, da morajo biti ukrepi, sprejeti v skladu s pravom Unije, primerni za uresničenje legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, in ne smejo prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njihovo doseganje (glej sodbo z dne 8. junija 2010 v zadevi Vodafone in drugi,
C-58/08, ZOdl., str. I-4999
, točka 51).
V zvezi s sodnim nadzorom teh okoliščin se mora zakonodajalcu Unije dopustiti široko diskrecijsko pravico na področju, na katerem mora opraviti zahtevno presojo in ki od njega zahteva politične, gospodarske in socialne odločitve. Sodišče pri sodnem nadzoru izvajanja take pristojnosti ne more nadomestiti presoje zakonodajalca Unije s svojo presojo. Njegovo zakonodajno izbiro lahko spremeni samo, če je videti očitno napačna ali če so neugodnosti, ki iz nje izvirajo za nekatere gospodarske subjekte, nesorazmerne v primerjavi s prednostmi (glej zlasti sodbe z dne 12. novembra 1996 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu,
C-84/94, Recueil, str. I-5755
, točka 57; z dne 13. maja 1997 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu,
C-233/94, Recueil, str. I-2405
, točka 56, in z dne 14. decembra 2004 v zadevi Swedish Match
C-210/03, ZOdl., str. I-11893
, točka 48).
Ugotoviti je treba, da je vzpostavitev sistema vodenja in trgovanja s pravicami do emisij ekvivalenta ogljikovega dioksida na ravni Unije pomenila zakonodajno odločitev, ki je sledila politični usmeritvi v okoliščinah, ko se je bilo treba nujno soočiti z resnimi okoljskimi težavami, kar je razvidno iz sklepov sveta z dne 8. marca 2001, na katere se sklicuje uvodna izjava 1 Direktive 2003/87. Ta zakonodajna odločitev je poleg tega temeljila na ekonomskih in tehničnih vidikih, ki so zelo zapleteni in precej sporni, predstavljenih v Zeleni knjigi COM(2000) 87 z dne 8. marca 2000. Zakonodajalec Unije je torej z namenom prispevati k uresničitvi zavez Evropske unije in njenih držav članic na podlagi Kjotskega protokola sam presodil in pretehtal bodoče in negotove učinke svojega posega (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Nemčija proti Parlamentu in Svetu, točka 55).
Presoja o sorazmernosti akta Unije pa ne more biti odvisna od naknadne presoje o stopnji njegove učinkovitosti. Kadar mora zakonodajalec Skupnosti kot v zadevnem primeru presojati bodoče učinke ureditve, ki jo namerava sprejeti, pri čemer se teh učinkov ne da natančno predvideti, se lahko njegova presoja izpodbija le, če je očitno napačna glede na elemente, ki jih je imel ob sprejetju zadevne ureditve (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2001 v zadevi Jippes in drugi,
C-189/01, Recueil, str. I-5689
, točka 84 in navedena sodna praksa).
Za kazen zaradi presežnih emisij iz Direktive 2003/87, preučeno glede na načela, navedena v točkah od 34 do 37 zgoraj, ni mogoče šteti, da je v nasprotju z načelom sorazmernosti, ker njenega zneska nacionalno sodišče ne more spremeniti.
Po eni strani sta se namreč obveznost predaje iz člena 12(3) Direktive 2003/87 in pavšalna kazen, ki je v členu 16(3) in (4) te direktive določena za nepredajo, ob tem, da je bila edina fleksibilnost prehodno znižanje njene višine, zakonodajalcu Unije pri sledenju legitimnega cilja vzpostavitve uspešnega sistema za trgovanje s pravicami do emisij ekvivalenta ogljikovega dioksida zdeli nujni, zato da se prepreči, da bi nekateri upravljavci ali posredniki na trgu ta sistem skušali obiti ali z njim manipulirati, tako da bi zlorabljali cene, količine, roke ali zapletene finančne instrumente, ki nastajajo na trgu. Kot je razvidno zlasti iz točke 17 obrazložitve predloga Direktive COM(2001) 581 z dne 23. oktobra 2001, ki ga je predložila Komisija, je precej visoka kazen upravičena s potrebo, da se neizpolnitve obveznosti predaje zadostnega števila pravic obravnavajo strogo in usklajeno v celotni Uniji. Ta potreba se je poleg tega zdela še zlasti nujna v fazi vzpostavljanja sistema, ki je bil na ravni Unije nov.
Poleg tega je iz Direktive 2003/87 razvidno, da imajo upravljavci na voljo štiri mesece, da predajo ustrezne pravice za predhodno leto, s čimer jim je dan razumen rok za uskladitev z njihovo obveznostjo predaje. Iz predlogov te direktive pa izhaja, da je Svet podaljšal prvotno določen rok za upravljavce, saj je bil v predlogu Komisije rok določen na 31. marec. Po drugi strani je rok 30. april poznejši od tistega, do katerega morajo države članice upravljavcem dodeliti delež njihovih pravic za tekoče leto, ki je določen na 28. februar, pri čemer je treba spomniti, da je bila ta dodelitev v obdobju med letoma 2005 in 2008 brezplačna v višini 95 %. Nazadnje, kakor je bilo navedeno v točkah 22 in 27 te sodbe, ob upoštevanju logike natančnega vodenja pravic na ravni Unije, ki naj zagotavlja dobro delovanje sistema, uvedenega z Direktivo 2003/87, kazen 40 EUR na tono ekvivalenta ogljikovega dioksida, za katero pravice do 30. aprila niso bile predane (ta vrednost ustreza dvakratni ceni, ocenjeni za to tono na bodočem trgu pravic onesnaževanja), ni videti taka, da bi pomenila nesorazmerne neugodnosti v primerjavi s prednostmi, ki jih sicer ima, zato da Unija spoštuje svoje obveznosti iz Kjotskega protokola.
Poleg tega je državam članicam dopuščeno, da uvedejo mehanizme obvestil, opozoril in predčasnih predaj, ki omogočajo dobrovernim upravljavcem, da so dobro obveščeni o svoji obveznosti predaje in da se tako izognejo nevarnosti kazni. Kot je razvidno iz spisa, predloženega Sodišču, nekatere nacionalne zakonodaje določajo take previdnostne ukrepe in pristojnim organom nalagajo, da spremljajo upravljavce pri njihovih obveznostih do sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov.
Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 razlagati tako, da nacionalno sodišče na podlagi načela sorazmernosti ne more prilagoditi zneska pavšalne kazni, ki je določen v tej določbi.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se upravljavec, ki do 30. aprila tekočega leta ni predal pravic ekvivalenta ogljikovega dioksida, ki ustrezajo njegovim emisijam iz predhodnega leta, čeprav ima na ta dan dovolj pravic, lahko izogne naložitvi kazni za presežne emisije.

2.
Člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87 je treba razlagati tako, da nacionalno sodišče na podlagi načela sorazmernosti ne more prilagoditi zneska pavšalne kazni, ki je določen v tej določbi.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.