CELEX: 62013CJ0295
Predhodno odločanje
Območje svobode, varnosti in pravice
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah
Pristojnost sodišč države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti, za odločanje o tožbi v zvezi z insolventnostjo zoper toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi
Tožba zoper poslovodjo družbe za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191) ter člena 1(2)(b) in člena 5, točka 1(a) in (b), in točka 3, Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila odobrena v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008 (
UL 2009, L 147, str. 1
, v nadaljevanju: Luganska konvencija II).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H, upraviteljem premoženja družbe G.T. GmbH (v nadaljevanju: G.T.) v postopku zaradi insolventnosti, in H. K. zaradi tožbe za povračilo plačil, ki jih je H. K. opravil kot poslovodja družbe G.T. po nastopu insolventnosti družbe oziroma po ugotovitvi njene prezadolženosti.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
Člen 1 Luganske konvencije II, naslovljen „Področje uporabe“, odloča:
„1.   Ta konvencija se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodne oblasti. […]
2.   Ta konvencija se ne uporablja za:
[…]
(b)
stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke;
[…]“
Člen 5 navedene konvencije, naslovljen „Posebna pristojnost“, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi, ki jo veže ta konvencija, je lahko tožena v drugi državi, ki jo veže ta konvencija:
(a)
v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;
(b)
za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
—
v primeru prodaje blaga kraj v državi, ki jo veže ta konvencija, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,
—
v primeru opravljanja storitev kraj v državi, ki jo veže ta konvencija, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene,
[…]
3.   v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo [nastal] ali kjer grozi škodni dogodek;
[…]“
Pravo Unije
Člen 3 Uredbe št. 1346/2000, naslovljen „Mednarodna pristojnost“, v odstavku 1 določa:
„Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikih glavnih interesov registrirani sedež.“
V skladu s členom 1(2)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2001, L 12, str. 1
) se ta uredba ne uporablja za „stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke“.
Nemško pravo
Člen 64, prvi in drugi stavek, zakona o družbah z omejeno odgovornostjo (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: GmbHG), je določal:
„Poslovodje morajo družbi povrniti plačila, ki so bila opravljena po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti. To ne velja za plačila, ki so bila opravljena po tem trenutku s skrbnostjo dobrega gospodarstvenika.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Tožeča stranka je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti, ki je bil začet 1. novembra 2009 in se je nanašal na sredstva nemške družbe G.T. s sedežem v Offenbachu na Majni (Nemčija). Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je poslovodja družbe G.T. Stalno prebivališče ima v Švici.
Družba G.T. je 1. julija 2009 eni od hčerinskih družb nakazala znesek 115000,00 EUR in 8. julija 2009 znesek 100000,00 EUR, od katerih ji je bilo 50000,00 EUR vrnjenih. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari od tožene stranke kot poslovodje družbe G.T. zahteva povračilo preostalih 165000,00 EUR. Sklicuje se na člen 64, prvi in drugi stavek, GmbHG in trdi, da sta bili izplačili zadevni hčerinski družbi, ki ju je tožena stranka opravila 1. julija 2009 in 8. julija 2009, izvršeni po nastopu insolventnosti in prezadolženosti družbe G.T.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali spor spada na stvarno področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000. V skladu s sodbama Seagon (C‑339/07,
EU:C:2009:83
) in F‑Tex (C‑213/10,
EU:C:2012:215
) tožba za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti spada na področje te določbe, ker se nanaša na stečajni postopek v smislu te uredbe, ker izhaja neposredno iz njega in ker se tesno umešča v okvir stečajnega postopka ali postopka prisilne uporabe. Vendar ima predložitveno sodišče dvome glede pravne kvalifikacije tožbe, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki je vložena na podlagi člena 64 GmbHG.
Predložitveno sodišče ugotavlja, da je treba, če sporna sodba spada na stvarno področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, odgovoriti na vprašanje, ali se ta določba uporablja tudi v primeru, da je postopek zaradi insolventnosti začet v državi članici, čeprav je stalno prebivališče ali statutarni sedež tožene stranke v tretji državi, kot je v obravnavanem primeru Švicarska konfederacija. Navedena direktiva Švicarske konfederacije, ki je sicer pogodbenica Luganske konvencije II, namreč ne zavezuje.
Če bi Sodišče ugotovilo, da se člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne uporabi, se predložitveno sodišče sprašuje, ali spor iz postopka v glavni stvari spada na stvarno področje uporabe člena 1(2)(b) Luganske konvencije II. V skladu s to določbo se ta konvencija namreč ne uporablja za „stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke“.
V teh okoliščinah je Landgericht Darmstadt prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnice, pristojna za odločanje o tožbi upravitelja v postopku zaradi insolventnosti zoper poslovodjo dolžnice za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti?
2.
Ali so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnice, pristojna za odločanje o tožbi upravitelja v postopku zaradi insolventnosti zoper poslovodjo dolžnice za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici […], temveč v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II?
3.
Ali tožba iz prvega vprašanja spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000?
4.
Če tožba iz prvega vprašanja ne spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 in/ali če se pristojnost sodišča v zvezi s tem ne razteza na poslovodjo s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici Luganske konvencije II: ali gre za zadevo, ki se nanaša na stečaj v smislu člena 1(2)(b) Luganske konvencije II?
5.
Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen:
(a)
Ali je sodišče države članice, v kateri ima dolžnica sedež, na podlagi člena 5, točka 1(a), Luganske konvencije II pristojno za tožbo iz prvega vprašanja?
i)
Ali gre pri tožbi iz prvega vprašanja za zadevo v zvezi s pogodbenimi razmerji v smislu člena 5, točka 1(a), Luganske konvencije II?
ii)
Ali gre pri tožbi iz prvega vprašanja za pogodbo o opravljanju storitev v smislu člena 5, točka 1(b), Luganske konvencijeII?
(b)
Ali gre pri tožbi iz prvega vprašanja za zadevo v zvezi z delikti ali kvazidelikti v smislu člena 5, točka 3, Luganske konvencije II?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari meni, da se člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 ne uporabi. Tožba iz postopka v glavni stvari naj namreč ne bi bila tožba, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in ki bi bila z njim tesno povezana. Člen 64 GmbHG naj bi se omejeval na ureditev odgovornosti vodstva podjetja, pri čemer naj tožbe zaradi ugotovitve odgovornosti poslovodje ne bi bilo mogoče vložiti zgolj v okviru postopka zaradi insolventnosti, ampak tudi izven njega, med drugim kadar je predlog za začetek postopka zaradi insolventnosti zavrnjen zaradi nezadostnih sredstev zadevne družbe.
Evropska komisija pa meni, da tudi če niso izpolnjena vsa merila, ki jih je Sodišče določilo v sodbah Gourdain (133/78,
EU:C:1979:49
) in Seagon (
EU:C:2009:83
), na podlagi katerih se tožba iz postopka v glavni stvari šteje za tožbo, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezana, se cilj člena 64 GmbHG nanaša na insolvenčno pravo. Namen tožbe, ki temelji na tej določbi, naj bi bil ohranitev razpoložljivih sredstev družbe z omejeno odgovornostjo, ki je prenehala plačevati svoje obveznosti, v interesu vseh upnikov. V teh okoliščinah združitev te tožbe in postopka zaradi insolventnosti ustreza cilju izboljšanja učinkovitosti in hitrosti postopka zaradi insolventnosti, saj mora biti sodišče, ki ta postopek vodi, zmožno odgovoriti na vprašanje, kdaj je zadevna družba postala prezadolžena, hitreje od katerega koli drugega sodišča.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba ob upoštevanju polnega učinka Uredbe št. 1346/2000 njen člen 3(1) razlagati tako, da daje državi članici, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, mednarodno pristojnost za obravnavo tožb, ki so vložene neposredno na podlagi teh postopkov in so z njimi tesno povezane (sodba Seagon,
EU:C:2009:83
, točka 21).
Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče v sodni praksi , ki se nanaša na presojo vprašanja, ali postopek izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezan, upoštevalo, na eni strani, dejstvo, da so bile različne vrste tožb, ki jih je obravnavalo, vložene v postopku zaradi insolventnosti. Na drugi strani je skušalo vsakič predvsem ugotoviti, ali je podlaga zadevne tožbe postopek zaradi insolventnosti ali drugi predpisi (glej v tem smislu sodbo Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, točka 26).
Glede tožbe iz postopka v glavni stvari, ki temelji na členu 64 GmbHG, je treba tako ugotoviti, prvič, da je vložena v povezavi s postopkom zaradi insolventnosti.
Drugič, glede dejstva, da besedilo člena 64 GmbHG načeloma omogoča vložitev tožbe tudi, če zoper premoženje zadevne družbe dolžnice ni začet noben postopek zaradi insolventnosti, je treba ugotoviti, da samo to dejstvo ne more nasprotovati opredelitvi take tožbe kot tožbe, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim testno povezana, če je ta tožba tako kot v postopku v glavni stvari dejansko vložena v postopku zaradi insolventnosti.
Sodišče je sicer res že odločilo, da je treba pri določanju področja, iz katerega izhaja tožba, ugotoviti, ali pravica ali obveznost, ki je podlaga za tožbe, izvira iz splošnih predpisov civilnega in gospodarskega prava ali iz posebnih izjem, ki so značilne za postopek zaradi insolventnosti (sodba Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, točka 27).
Vendar teh ugotovitev ni mogoče razlagati tako, da tožba, ki temelji na določbi, katere uporaba ne zahteva formalnega začetka postopka zaradi insolventnosti, ampak materialno insolventnost dolžnika, torej na določbi, ki v nasprotju z določbo iz zadeve, v kateri je bila izdana sodba Nickel & Goeldner Spedition (
EU:C:2014:2145
), odstopa od splošnih predpisov civilnega in gospodarskega prava, ne izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti ali da z njim ni tesno povezana.
V skladu s členom 64 GmbHG mora poslovodja družbe dolžnice vrniti plačila, ki jih je opravil za račun te družbe po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti. Ta določba torej jasno odstopa od splošnih pravil civilnega in gospodarskega prava prav zaradi insolventnosti družbe dolžnice.
Razlaga člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 v smislu, da tožba, ki temelji na členu 64 GmbHG in je vložena v okviru postopka zaradi insolventnosti, ni tožba, ki izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezana, bi tako pomenila umetno razlikovanje med navedeno tožbo in primerljivimi tožbami, kot so izpodbojne tožbe iz zadev, v katerih sta bili izdani sodbi Seagon (
EU:C:2009:83
) in F‑Tex (
EU:C:2012:215
), zgolj zato, ker je tožbo, ki temelji na navedenem členu 64, teoretično mogoče vložiti tudi ob neobstoju postopka zaradi insolventnosti. Take razlage, ki nikakor ne temelji na upoštevnih določbah Uredbe št. 1346/2000, ni mogoče sprejeti.
Poudariti pa je treba, da tožba, ki temelji na členu 64 GmbHG in je vložena izven postopka zaradi insolventnosti, lahko spada na področje uporabe Luganske konvencije II ali v drugih primerih Uredbe št. 44/2001. Vendar v zadevi iz postopka v glavni stvari ne gre za tak primer.
V teh okoliščinah je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar ta poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, temveč tako kot v postopku v glavni stvari v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II.
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari navaja, da je Sodišče v sodbi Schmid (C‑328/12,
EU:C:2014:6
) odločilo, da je za tožbe, ki spadajo na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, pristojno sodišče, ki začne postopek zaradi insolventnosti, tudi če ima tožena stranka stalno prebivališče v tretji državi. Vendar naj navedena določba ne bi bila uporabljiva v postopku v glavni stvari, ker se zanj uporabi Luganska konvencija II.
Komisija pa poudarja, da je imela tožena stranka v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Schmid (
EU:C:2014:6
), stalno prebivališče v Švici, tako kot tožena stranka iz postopka v glavni stvari. Poleg tega naj to, da ima tožena stranka stalno prebivališče v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II, ne bi bilo upoštevno za razlago člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000.
V zvezi s tem je, prvič, iz člena 26 te sodbe razvidno, da tožba iz postopka v glavni stvari, ki temelji na členu 64 GmbHG in je vložena v okviru postopka zaradi insolventnosti, spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000.
Drugič, poudariti je treba, da je Sodišče v zadevi, ki se med drugim nanaša na izključitev „stečaj[a], postopk[ov] v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopk[ov] prisilne poravnave in podobn[ih] postopk[ov]“ iz področja uporabe Uredbe št. 44/2001, ki je z enakim besedilom, kot je besedilo člena 1(2)(b) Luganske konvencije II, določena v členu 1(2)(b) navedene uredbe, že presodilo, da je treba to izključitev in področje uporabe Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se prepreči kakršno koli prekrivanje med pravnimi pravili iz teh besedil. Če tožba spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, torej ne spada na področje uporabe Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbo Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, točka 21 in navedena sodna praksa).
Zlasti glede na enako besedilo zadevnih določb se ugotovitve, navedene v prejšnji točki, nanašajo na razlago člena 1(2)(b) Luganske konvencije II. Ker tožba iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000, je torej izključena s področja uporabe navedene konvencije. V teh okoliščinah dejstvo, da je Švicarska konfederacija pogodbenica Luganske konvencije II, ni upoštevno za rešitev spora o glavni stvari, saj se ta konvencija za ta spor ne uporabi.
Tretjič, Sodišče je že odločilo, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi, ki izhaja neposredno iz tega postopka in je z njim tesno povezana ter je vložena proti toženi stranki, ki nima stalnega prebivališča na ozemlju države članice (glej sodbo Schmid,
EU:C:2014:6
, točki 30 ter 39 in navedena sodna praksa).
Na podlagi navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar ta poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, temveč tako kot v postopku v glavni stvari v državi, ki je pogodbenica Luganske konvencije II.
Četrto in peto vprašanje
Ker sta bili četrto in peto vprašanje postavljeni zgolj za primer, da bi Sodišče na prvo vprašanje odgovorilo negativno, nanju ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

1.
Člen 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti.

2.
Člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, pristojna za odločanje o tožbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti, kadar ta poslovodja nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, temveč tako kot v postopku v glavni stvari v državi, ki je pogodbenica Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, katere sklenitev je bila odobrena v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.