CELEX: 62008TJ0551
Konkurents
Kartellid
Parafiinvahade turg
EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamise otsus
Hindade kindlaksmääramine
Rikkumise tõend
2006. aasta suunised trahvide arvutamise meetodi kohta
Võrdlusperiood
Müügiväärtuse arvutamine
Rikkumise raskus
Koondumine rikkumisperioodi kestel
Võrdne kohtlemine
Proportsionaalsus

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
1.
Haldusmenetlus ja vaidlustatud otsuse tegemine
Euroopa Ühenduste Komisjon tuvastas 1. oktoobri 2008. aasta otsuses K(2008) 5476 (lõplik) EÜ […] artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohase menetluse kohta (juhtum COMP/39.181 – Küünlavahad) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), et hageja H&R ChemPharm GmbH rikkus koos teiste ettevõtjatega EÜ artikli 81 lõiget 1 ja Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu artikli 53 lõiget 1, kuna ta osales kartellis EMP parafiinvahade turul ja Saksamaa toorparafiini turul.
Vaidlustatud otsuse adressaadid on järgmised äriühingud: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA ja Exxon Mobil Corp. (edaspidi koos „ExxonMobil”), H&R ChemPharm GmbH, H&R Wax Company Vertrieb GmbH ja Hansen & Rosenthal KG (edaspidi koos „H&R”), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA ja Repsol YPF SA (edaspidi koos „Repsol”), Sasol Wax GmbH, Sasol Wax. International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol Ltd (edaspidi koos „Sasol”), Shell Deutschland Oil GmbH,·Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV ja The Shell Transport and Trading Company Ltd (edaspidi koos „Shell”) ning Total SA ja Total France SA (edaspidi koos „Total”) (vaidlustatud otsuse põhjendus 1).
Parafiine toodetakse rafineerimistehases toornaftast. Parafiine kasutatakse niisuguste toodete tootmisel, nagu küünlad, kemikaalid, rehvid ja autotööstuse tooted, samuti kummi-, pakendi-, liimi- ja närimiskummitööstuses (vaidlustatud otsuse põhjendus 4).
Toorparafiin on parafiinvahade tootmiseks vajalik tooraine. Toorparafiini saadakse rafineerimistehastes toornaftast baasõlide tootmisel tekkiva kõrvaltootena. Sedagi müüakse lõppklientidele, näiteks puitlaastplaatide tootjad (vaidlustatud otsuse põhjendus 5).
Komisjon alustas uurimist pärast seda, kui Shell Deutschland Schmierstoff teavitas teda oma 17. märtsi 2005. aasta kirjaga kartellist, esitades taotluse trahvi eest kaitse saamiseks vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (
EÜT 2002, C 45, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 155; edaspidi „2002. aasta koostööteatis”) (vaidlustatud otsuse põhjendus 72).
Komisjon viis 28. ja 29. aprillil 2005 nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [EÜ] artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 20 lõike 4 alusel läbi kohapealsed kontrollimised „H&R/Tudapetrol’i”, ENI, MOL ruumides ning Sasol’i, ExxonMobil’i, Repsol’i ja Total’i kontserni kuuluvate äriühingute ruumides (vaidlustatud otsuse põhjendus 75).
Komisjon teavitas ajavahemikul 25. maist kuni 29. maini 2007 vastuväidetest eespool punktis 2 loetletud äriühinguid, sealhulgas hagejat (vaidlustatud otsuse põhjendus 85). H&R kontserni kuuluvad äriühingud, sealhulgas hageja, ning Tudapetrol saatsid vastuväidetele 14. augusti 2007. aasta kirjaga ühise vastuse.
Komisjon korraldas 10. ja 11. detsembril 2007 ärakuulamise, millel H&R kontserni kuuluvad äriühingud, sealhulgas hageja, ning Tudapetrol olid esindatud ühiselt (vaidlustatud otsuse põhjendus 91).
Vaidlustatud otsuses leidis komisjon olemasolevate tõendite alusel, et otsuse adressaadid, kes kujutasid endast enamikku parafiinvahade ja toorparafiini tootjatest EMP‑s, osalesid EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 ühes, mitmeosalises ja vältavas rikkumises, mis hõlmas EMP territooriumi. Rikkumine seisnes kokkulepetes või kooskõlastatud tegevuses seoses hindade kindlaksmääramisega ja parafiinvahasid puudutava tundliku äriteabe vahetamise ja avaldamisega (edaspidi „rikkumise põhiosa”). Mis puudutab RWE‑d (hiljem Shell), ExxonMobilit, MOL‑i, Repsolit, Sasolit ja Totalit, siis parafiinvahadega seotud rikkumine puudutas samuti klientide või turgude jagamist (edaspidi „rikkumise teine osa”). Lisaks puudutas RWE, ExxonMobili, Sasoli ja Totali toime pandud rikkumine ka Saksa turul lõppklientidele müüdud toorparafiini (edaspidi „rikkumise toorparafiini osa”) (vaidlustatud otsuse põhjendused 2, 95 ja 328 ning artikkel 1).
Rikkuv tegevus pandi toime konkurentsivastastel koosolekutel, mida nimetati „tehnilisteks koosolekuteks” või mõnikord „Blauer Saloni” koosolekuteks, ning „toorparafiini koosolekutel”, mis oli pühendatud spetsiaalselt toorparafiini küsimustele.
Käesolevas asjas määratud trahvide summa arvutati suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
ELT 2006, C 210, lk 2
; edaspidi „2006. aasta suunised”) alusel, mis kehtisid ajal, mil eespool punktis 2 nimetatud äriühingutele teatati vastuväidetest.
Vaidlustatud otsuses asuvad muu hulgas järgmised sätted:
„
Artikkel 1
Osaledes viidatud perioodidel vältavas kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses parafiinvahade sektoris ühisturul ja alates 1. jaanuarist 1994 EMP‑s, rikkusid [EÜ] artikli 81 lõiget 1 ning alates 1. jaanuarist 1994 EMP lepingu artiklit 53 järgmised ettevõtjad:
[…]
Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 24. märts 1994 kuni 30. juuni 2002;
H&R Wax Company Vertrieb GmbH: 1. jaanuar 2001 kuni 28. aprill 2005;
Hansen & Rosenthal KG: 1. jaanuar 2001 kuni 28. aprill 2005;
H&R ChemPharm GmbH: 1. juuli 2001 kuni 28. aprill 2005;
[…]
Artikkel 2
Artiklis 1 osutatud rikkumiste eest määratakse järgmised trahvid:
ENI SpA: 29120000 eurot;
Esso Société anonyme française: 83588400 eurot,
millest solidaarselt
ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA ja ExxonMobil Corporation’iga 34670400 eurot, millest solidaarselt Esso Deutschland GmbH‑ga 27081600 eurot;
Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12000000 eurot;
Hansen & Rosenthal KG solidaarselt H&R Wax Company Vertrieb GmbH‑ga: 24000000 eurot,
millest solidaarselt
H&R ChemPharm GmbH‑ga 22000000 eurot;
MOL Nyrt.: 23700000 eurot;
Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA solidaarselt Repsol Petróleo SA ja Repsol YPF SA‑ga: 19800000 eurot;
Sasol Wax GmbH: 318200000 eurot,
millest solidaarselt
Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol [Ltd‑ga] 250700000 eurot;
Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, the Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV ja the Shell Transport and Trading Company Limited: 0 eurot;
RWE-Dea AG solidaarselt RWE AG‑ga: 37440000 eurot;
Total France SA solidaarselt Total SA‑ga: 128163000 eurot.”
2.
H&R kontserni ja Tudapetroli vahelised seosed
Vaidlustatud otsuses märgib komisjon järgmist:
„(22)
[H&R] kontsern tegutseb ülemaailmselt naftatoodete alal. Tudapetrol […] oli H&R‑ile parafiinvahasid ja toorparafiini turustav ja tarniv ettevõtja. Uurimise käigus selgus, et H&R ja Tudapetrol on kaks eraldiseisvat ja sõltumatut ettevõtjat. Tihedate isiklike sidemete (nagu edaspidi märgitud, töötas üks Tudapetroliga seotud isik [H.] ka H&R‑is) ning H&R ja Tudapetroli vaheliste tarnealaste suhete tõttu tähistatakse aga mõlemat ettevõtjat edaspidi „H&R/Tudapetrol”. H&R/Tudapetroli kontsernil on Saksamaal kaks peamist asukohta, nimelt Hamburg ja Salzbergen.
(23)
H&R/Tudapetrol asus parafiiniturul tegutsema 24. märtsil 1994, kui Hansen & Rosenthal KG ühise omandamise raames ostis Saksamaal Salzbergenis asuva määrdeainete rafineerimise tehase (SRS GmbH), mis kuulus BASF‑i tütarettevõtja Wintershall AG‑le, ning kujundas selle ümber tootmisettevõtteks.
(24)
Salzbergeni rafineerimistehast (SRS GmbH) haldab H&R Chemisch-Pharmazeutische Spezialitäten GmbH, mis on H&R ChemPharm GmbH 100‑protsendiline tütarettevõtja. H&R ChemPharm GmbH on omakorda H&R Wasag AG 100‑protsendiline tütarettevõtja. H&R Wasag AG põhiaktsionär on H&R Beteiligung GmbH (ülejäänud aktsiad on jagunenud paljude aktsionäride vahel). H&R Beteiligung GmbH kuulub omakorda H&R Wax Company Vertrieb GmbH‑le, mis on Hansen & Rosenthal KG (H&R‑i valdusühing) 100‑protsendiline tütarettevõtja.
(25)
Esialgu tarnis parafiinvahasid ja toorparafiini sõltumatu ettevõtja Tudapetrol (
Komplementär
’id [täisosanikud] on [HA., HAN ja H.] ning
Kommanditist
[usaldusosanik] on [HANS.]). Tarnimine anti 1. mail 2000 üle H&R Wax Company Vertrieb Komplementär GmbH & Co. KG‑le ning alates1. jaanuarist 2001 tegeleb tarnimisega H&R Wax Company Vertrieb […] Uurimise käigus siiski selgus, et isegi kui Tudapetrol lõpetas parafiini valdkonnas suures osas tegevuse 1. mail 2000, säilitas ta mõned [parafiinitooteid ostvad] kliendid.
[…]
(28)
Isikud, kes olid vastutavad H&R/Tudapetroli kontserni tegevuse juhtimise eest parafiinvahade ja toorparafiini valdkonnas ning kes esindasid H&R/Tudapetroli või olid teadlikud käesolevas vaidlustatud otsuses kirjeldatud kokkulepetest, on […]:
[H.]: 1994–1997 praktikant SRS GmbH‑s; 1997–2002 Tudapetroli müügi- ja turundusosakond […]; alates 2001 H&R Wax Company Vertrieb GmbH müügijuht; alates 2002 H&R Wax Company Vertrieb GmbH [Geschäftsführer (juhataja)];
[G.]: 1994–2001 SRS GmbH tootejuht; alates 2001 H&R Management & Service GmbH/H&R ChemPharm GmbH tootejuht (H&R Management & Service GmbH nimetati 2002. aastal ümber H&R ChemPharm GmbH‑ks); 1999–2000 Tudapetroli […] müügijuht; alates 2001 H&R Wax Company Vertrieb GmbH müügijuht;
[W.]: 1994–1998 Tudapetroli […] müügijuht; 1999 Tudapetroli […] nõunik; 2000–2001 SRS GmbH müügijuht (alates juulist 2001 töötaja H&R Management & Service GmbH‑s, mis 2002 nimetati ümber H&R Chem-Pharm GmbH‑ks); enne 1994 Wintershall AG müügijuht.
(29)
[V]aidlustatud otsuses, kui ei ole märgitud teisiti, tähistatakse Hansen & Rosenthali/Tudapetroli kontserni kuuluvad ettevõtjaid, kes osalesid kartellis, nimega „H&R/Tudapetrol.”
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. detsembril 2008.
Üldkohtu kantseleisse 12. augustil 2009 esitatud kirjaga esitas hageja Üldkohtu kodukorra artikli 114 lõike 1 tähenduses lisataotluse, paludes 28. juulil 2009 komisjoni esitatud kostja vastuse parandus toimikust kõrvaldada.
Üldkohtu (neljas koda) 28. oktoobri 2009. aasta määrusega liideti lisataotlus põhikohtuasjaga.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (kolmas koda) avada suulise menetluse. Kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus pooltel kirjalikult vastata teatud küsimustele ja esitada teatud dokumendid. Pooled vastasid küsimustele ette nähtud tähtaja jooksul ja esitasid teatud dokumendid. Siiski märkis komisjon, et ta ei saa siiski esitada koopiat ega ärakirja teatud konfidentsiaalsetest avaldustest, mille ta sai leebema kohtlemise programmi raames.
Esiteks Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 24 esimese taande ja teiseks kodukorra artikli 65 punkti b ja artikli 66 lõike 1 alusel 12. juunil 2012 tehtud määrusega kohustas Üldkohus (kolmas koda) komisjoni, et viimane esitaks ärakirja või koopia eespool punktis 17 nimetatud konfidentsiaalsetest avaldustest. Nimetatud dokumentidega võivad hageja advokaadid tutvuda Üldkohtu kantseleis enne kohtuistungit.
Poolte kohtukõned ja nende vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 10. juuli 2012. aasta kohtuistungil.
Arvestades faktilisi seoseid kohtuasjadega T‑540/08: Esso jt
vs
. komisjon, T‑541/08: Sasol jt
vs
. komisjon, T‑543/08: RWE ja RWE Dea
vs
. komisjon, T‑544/08: Hansen & Rosenthal ja H&R Wax Company Vertrieb
vs
. komisjon, T‑548/08: Total
vs
. komisjon, T‑550/08: Tudapetrol
vs
. komisjon, T‑558/08: ENI
vs
. komisjon, T‑562/08: Repsol YPF Lubricantes y especialidades jt
vs
. komisjon ja T‑566/08: Total Raffinage ja Marketing
vs
. komisjon, samuti tekkinud õiguslike küsimuste sarnasust, otsustas Üldkohus lahendada käesolev kohtuasi alles pärast kõnealustes seotud kohtuasjades toimuvaid istungeid, millest viimane leidis aset 3. juulil 2013.
Hageja palub Üldkohtul:
—
esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsus teda puudutavas osas;
—
teise võimalusena sobival määral vähendada vaidlustatud otsuses hagejale määratud trahvi;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagiavaldus, sealhulgas teise võimalusena esitatud nõue täies ulatuses rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
1.
Taotlus kõrvaldada toimikust dokument
Mis puudutab hageja taotlust kõrvaldada toimikust 28. juulil 2009 komisjoni esitatud kostja vastuse parandus, siis tuleb märkida, et parandusega korrigeeriti teatud kirjavigasid, mis kostja vastuses esinesid peamiselt joonealustes märkustes ning mis sellistena olid nii hageja kui Üldkohtu poolt hõlpsalt tuvastatavad vaidlustatud otsuse ja muude tõendite ja dokumentide alusel, mille pooled esitasid Üldkohtu menetluses.
Lisaks palub komisjon kostja vastuse algversiooni punktis 93 Üldkohtul „lükata põhjendamatuse tõttu tagasi hageja kolm väidet”, samas kui paranduse kohaselt palub ta tagasi lükata neli väidet. Algversiooni ebaõigsust oli aga siiski hõlpsalt nii Üldkohtul kui hagejal võimalik tuvastada, kuna kostja vastuse algversiooni punktis 94 palub komisjon Üldkohtul jätta hagi täies ulatuses rahuldamata.
Seetõttu tuleb jõuda järeldusele, et paranduse eesmärk oli üksnes lihtsustada Üldkohtu tööd ning et parandusega korrigeeritud kirjavead olid hõlpsalt tuvastavad nii hageja kui ka Üldkohtu poolt. Lisaks ei puudutanud ükski komisjoni parandus ühegi tema argumendi sisu, mistõttu ei saa hageja tulemuslikult väita, et paranduse toimikule lisamine võiks riivata tema kaitseõigusi.
Igal juhul esitas Üldkohus hagejale kirjaliku küsimuse, selleks et viimane saaks selgitada kõnealuse paranduse võimalikke kahjulikke tagajärgi tema kaitseõigustele. Oma vastuses ei nimetanud hageja sellised tagajärgi.
Järelikult tuleb taotlus kõrvaldada kostja vastuse parandus toimikust jätta rahuldamata.
2.
Põhiküsimus
Oma hagi toetuseks esitab hageja neli väidet. Esimene väide puudutab EÜ artiklite 81 ja 253 ning tema kaitseõiguste rikkumist, kuna vaidlustatud otsuses on H&R kontserni ja Tudapetroli puhul väidetavalt jäetud põhjendused eristamata. Teine väide, mis on esitatud teise võimalusena, puudutab EÜ artikli 81 rikkumist, kuna hageja toimepandud rikkumine on tõendamata. Kolmas väide, mis samuti on esitatud teise võimalusena, puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 rikkumist, mis on tingitud trahvisumma arvutamisel arvesse võetud käibe väidetavalt ebaõigest kindlaksmääramisest. Neljas väide, mis samuti on esitatud teise võimalusena, puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 rikkumist, kuna trahvisumma arvutamisel on tehtud hindamisvigu.
Esimene väide, et rikutud on EÜ artikleid 81 ja 253 ning kaitseõigusi, kuna vaidlustatud otsuse põhjendused on väidetavalt jäetud eristamata
Hagi esimene väide koosneb kahest osast. Esimene väiteosa puudutab EÜ artiklite 81 ja 253 rikkumist. Teine väiteosa puudutab hageja kaitseõiguste rikkumist.
Esimene väiteosa, et rikutud on EÜ artikleid 81 ja 253
Hageja märgib, et komisjon luges H&R kontserni ja Tudapetroli kaheks eraldiseisvaks ja sõltumatuks ettevõtjaks (vaidlustatud otsuse põhjendus 22). Siiski kohtles komisjon vaidlustatud otsuses rikkumisega seotud tõendite analüüsimisel neid kaht ettevõtjat teineteisest eristamata, tähistades nad nimega „H&R/Tudapetrol”.
Esiteks väidab hageja, et komisjon rikkus oma põhjendamiskohustust ja EÜ artiklit 81, kuna ta ei esitanud vaidlustatud otsuses eraldi põhjendusi väidetava rikkumise kohta Tudapetroli puhul ja H&R kontserni kuuluvate äriühingute puhul.
Iseäranis leiab ta, et kui H&R ja Tudapetrol on kaks eraldiseisvat ettevõtjat, peab komisjon tuvastama, et kumbki neist osales isiklikult ja iseseisvalt EÜ artikli 81 rikkumises tervikuna käesolevas asjas. Vaidlustatud otsuses jättis komisjon aga kõnealuse asjaolu sel viisil tuvastamata.
Mis puudutab ajavahemikku alates 1. jaanuarist 2001 kuni 30. juunini 2002, siis hageja kritiseerib samuti seda, et komisjon tuvastas ühelt poolt Tudapetroni ja teiselt poolt Hansen & Rosenthali või viimase tütarettevõtja H&R Wax Company Vertriebi, samuti H&R ChemPharmi paralleelse vastutuse alates 1. juulist 2001.
Asjaolu, kas ja mil määral võib hagejat Tudapetroli kõrval lugeda vastutavaks EÜ artikli 81 rikkumise eest, ei selgu vaidlustatud otsuse põhjendustest komisjoni „ühtse vaatenurga” tõttu.
Teiseks leiab hageja, et tema ülesanne ei ole otsida vaidlustatud otsuse põhjendusi otsuses sisalduvast teabest ning taastada loogika, mille alusel komisjon omistas talle vastutuse teatud tehniliste koosolekute ja teatud ajavahemike eest. Vaidlustatud otsuses peaksid olema esitatud vastavad sõnaselged põhjendused.
Kolmandaks ei saa G. pelk osalemine teatud tehnilistel koosolekutel olla piisav, et tuvastada H&R ChemPharmi osalemine kartellis, mistõttu üksnes viide sellele asjaolule ei kujuta endast piisavat põhjendamist EÜ artikli 253 tähenduses. G. ei töötanud hageja kaubandusosakonnas ning ta töötas üksnes 30% tööajaga. Tema kui hageja kolmest tootejuhist ühe ülesanne oli uue keemilise koostisega parafiini- ja vahasegutoodete arendamine, mis ei tähendanud aga mingit hageja kaubandustegevusega seotud ülesannet ega vastutust. Lisaks oli H&R ChemPharm kõnealusel perioodil valdusettevõte, mis ise tootmisega ei tegelenud.
Seega oleks komisjon pidanud hageja arvates selgitama vaidlustatud otsuses põhjusi, miks G. osalemine tõi kaasa H&M ChemPharmi osalemise parafiinvahade hindasid puudutavas kartellis, arvestades asjaolu, et tootejuhina ei saanud ta selles osas H&M ChemPharmi suhtes otsuseid teha ning et viimane ei tootnud ega müünud midagi.
Esiteks tuleb analüüsida hageja etteheidet ebapiisavate põhjenduste kohta.
Selles osas tuleb meenutada, et EÜ artiklis 253 nõutud põhjendus peab olema kohandatud asjaomase õigusakti laadiga ja sellest peab selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema õigusakti autoriks oleva institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks võimalik teada saada võetud meetme põhjused ja pädeval kohtul oleks võimalik teostada kohtulikku kontrolli (Euroopa Kohtu otsused, 22.3.2001, Prantsusmaa
vs
. komisjon,
C-17/99, EKL, lk I-2481
, punkt 35, ja 29.9.2011, Elf Aquitaine
vs
. komisjon,
C-521/09 P, EKL, lk I-8947
, punkt 145).
Nii tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et üksikotsuse põhjendamise kohustuse eesmärk on lisaks kohtuliku kontrolli võimaldamisele anda huvitatud isikule küllaldast teavet selle kohta, kas otsuses on tegu veaga, mille alusel otsuse kehtivust vaidlustada (vt selle kohta Euroopa Kohtu otsused, 2.10.2003, Corus UK
vs
. komisjon,
C-199/99 P, EKL, lk I-11177
, punkt 145, ning 28.6.2005, Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ja C-213/02 P, EKL, lk I-5425
, punkt 462).
Üldjuhul tuleb põhjendus huvitatud isikule edastada samal ajal kui tema huve kahjustav otsus. Põhjenduse puudumist ei saa heastada asjaolu, et huvitatud isik saab otsuse põhjendustest teada liidu asutuste läbiviidava ja teda puudutava menetluse käigus (Euroopa Kohtu otsus, 26.11.1981, Michel
vs
. parlament,
195/80, EKL, lk 2861
, punkt 22; eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 463, ja eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus Elf Aquitaine
vs
. komisjon, punkt 149).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et põhjendamise nõude hindamisel tuleb arvesse võtta juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning selgituste saamise huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleks täpsustatud kõiki asjassepuutuvaid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna akti põhjenduste vastavust EÜ artikli 253 nõuetele ei tule hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka selle konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme silmas pidades (Euroopa Kohtu otsused, 2.4.1998, komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France,
C-367/95 P, EKL, lk I-1719
, punkt 63, ning 10.7.2008, Bertelsmann ja Sony Corporation of America
vs
. Impala,
C-413/06 P, EKL, lk I-4951
, punktid 166 ja 178).
Juhul kui – nagu käesolevas asjas – liidu konkurentsieeskirjade kohaldamise otsus puudutab mitut adressaati ja rikkumise süükspanemist, peab see sisaldama piisavaid põhjendusi iga adressaadi kohta, eriti nende kohta, keda vastavalt sellele otsusele rikkumise eest karistatakse (vt selle kohta eespool punktis 39 viidatud kohtuotsus Elf Aquitaine
vs
. komisjon, punkt 152, ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleb käesolevas asjas märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 22 täpsustas komisjon, et ühise nime „H&R/Tudapetrol” kasutamine on põhjendatud tihedate isiklike sidemetega Tudapetroli ja H&R kontserni vahel ning nendevaheliste tarnesuhetega.
Isiklike sidemete osas tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 28, et kõik kolm konkurentsivastastel koosolekutel osalenud isikut, nimelt H., G. ja W., töötasid erinevatel kõnealustel perioodidel Tudapetrolis ja H&R kontsernis. Lisaks oli H. samal ajal Tudapetroli täisosanik ning alates 2001. aastast ja veel vaidlustatud otsuse tegemise ajal H&R Wax Company Vertriebi müügijuht. Lisaks oli G. ajavahemikus 1999–2000 samal ajal SRS GmbH (H&R kontserni kuuluv äriühing, mis kaudselt kuulus H&R ChemPharmile) tootejuht ning Tudapetroli müügijuht.
H&R ja Tudapetroli vaheliste kaubandussuhete kohta täpsustas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 22, et Tudapetrol oli parafiinvahasid ja toorparafiini H&R‑ile turustav ja tarniv ettevõtja.
Seega tuleb tõdeda, et põhjused, miks komisjon käsitles sageli Tudapetroli koos H&R kontserniga ühise nime „H&R/Tudapetrol” all, ilmnevad vaidlustatud otsusest selgelt.
Teiseks tuleb analüüsida, kas vaidlustatud otsus sisaldab piisavalt põhjendusi tegevuse kohta, mida pandi süüks vastavalt H&R kontserni äriühingutele ja Tudapetrolile.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 106 kirjeldas komisjon parafiinvahasid puudutava rikkumise osade (rikkumise põhiosa ja teine osa) toimimist. Nii kohtusid rikkumises osalevad ettevõtjate esindajad korrapäraselt „tehnilistel koosolekutel”. Koosolekud olid „alati jaotatud kaheks osaks: esialgne arutelu puudutas tehnilisi küsimusi, millele järgnes konkurentsivastast laadi arutelu, mis muu hulgas hõlmas hindade kindlaksmääramist, turgude ja (teatud juhtudel) klientide jagamist ning niisuguse tundliku äriteabe vahetamist ja avaldamist nagu hinnapoliitika praegu ja tulevikus, kliendid, tootmisvõimsus ja müügimahud”.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 381 ja 610 ning 625. joonealuses märkuses tuvastas komisjon eraldi esiteks Tudapetroli puhul ja teiseks H&R kontserni kuuluvate äriühingute puhul rikkumises osalemise alguse, lõpu ja kestuse. Vaidlustatud otsuse kohaselt osales seega H&R ChemPharm rikkumises alates 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005 ehk kolm aastat ja üheksa kuud ning SRS alates 22. veebruarist 2001 kuni 1. juulini 2001 ehk kolm kuud. Hansen & Rosenthal ja H&R Wax Company Vertrieb osales rikkumises alates 1. jaanuarist 2001 kuni 28. aprillini 2005 ehk neli aastat ja kolm kuud. Tudapetrol osales rikkumises alates 24. märtsist 1994 kuni 30. juunini 2002 ehk kaheksa aastat ja kolm kuud. Komisjon täpsustas samuti, et rikkumises osalemise kestuse analüüsimisel olid otsustavateks elementideks ajavahemikud, mille jooksul täitsid W., H. ja G. ülesandeid äriühingutes, keda peeti rikkumise eest vastutavateks, ning nende isikute teadaolev osalemine tehnilistel koosolekutel. Komisjon viitas selles osas vaidlustatud otsuse lisale.
Vaidlustatud otsuse lisas tõi komisjon välja 14 tehnilist koosolekut, millest olemasolevate tõendite kohaselt võttis „H&R/Tudapetrol” osa selle rikkumises osalemise perioodi jooksul, mida võeti arvesse H&R ChemPharmi suhtes (alates 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005). Viidates joonealustes märkustes nimetatud koosolekutele, tõi komisjon esile koosolekul osalenud H&R ChemPharmi töötaja, antud juhul G., ning märkis täpsustavalt ära tema osalemist kinnitava tõendi.
Nii ilmneb vaidlustatud otsusest selgelt, arvestades otsuse vastuvõtmise konteksti, et hagejale pandi süüks üksnes neid tehnilisi koosolekuid, kus „H&R/Tudapetrol” osalemine oli ära toodud komisjoni valduses olevatel dokumentidel ning kus hageja töötaja G. osales.
Kolmandaks tuleb siiski analüüsida ajavahemikku alates 1. juulist 2001 kuni 30. juunini 2002, mille suhtes luges komisjon vastutavaks nii H&R ChemPharmi kui Tudapetroli.
Selles osas tuleb meenutada (vt eespool punkt 50), et rikkumises osalemise kestuse määratlemisel oli komisjoni poolt arvesse võetud otsustav element ajavahemikud, mille jooksul täitsid W., H. ja G. ülesandeid äriühingutes, mida peeti rikkumise eest vastutavateks. Komisjon märkis vaidlustatud otsuse lisas, et tehnilistel koosolekutel ajavahemikus alates 1. juulist 2001 kuni 30. juunini 2002 esindasid G. ja H. üksust „H&R/Tudapetrol”. Samuti täpsustas ta vaidlustatud otsuse põhjenduses 28, et G. oli selles ajavahemikus H&R Wax Company Vertriebi müügijuht ja H&R ChemPharmi tootejuht, samas kui H. oli samal ajal Tudapetroli müügi- ja turundusosakonna töötaja (1997–2002) ning H&R Wax Company Vertriebi müügijuht (alates 2001. aastast ning ka vaidlustatud otsuse tegemise ajal).
Seega tuleneb vaidlustatud otsusest selgelt, et komisjon pani asjaomastele äriühingutele süüks üksnes rikkumisperioodid, mille jooksul nende vastavad töötajad osalesid tehnilistel koosolekutel, ning et ajavahemikus alates 1. juulist 2001 kuni 30. juunini 2002 paralleelse vastutuse tuvastamise põhjus oli see, et kõnealustel koosolekutel osalevad isikud täitsid ülesandeid nii Tudapetrolis kui ka H&R kontserni kuuluvates äriühingutes, eelkõige hageja juures.
Neljandaks tuleb analüüsida repliigis hageja esitatud argumente, milles ta kinnitab, et pelk viide G. ja tema vahelisele töösuhtele ei ole piisav põhjendus, arvestades, et ta „ei tootnud ega müünud midagi”, et G. oli tootejuht, mitte aga ärijuht ning et ta töötas hageja juures üksnes 30% tööajaga.
Selles osas tuleb märkida, et hageja väide, et ta „ei tooda [ega] ei müü midagi”, on vastuolus tema enda avaldustega haldusmenetluses. Hageja 8. detsembri 2005. aasta kirjale oli lisatud loetelu „parafiinide/mikrovahade tootjad Euroopas”, milles oli ta teiste ettevõtjate hulgas samuti ära toodud. Oma 15. detsembri 2006. aasta kirjas avaldas ta, et „H&R ChemPharm [oli] üksnes tootmisettevõte ega müü[nud] seega parafiine kolmandatele isikutele”. Lisaks märgib ta oma 31. jaanuari 2008. aasta kirjas, et Hansen & Rosenthali ning H&R Wax Company Vertrieb GmbH käive on „valdavalt saadud H&R ChemPharmi toodete turustamisest”.
G. ülesannete kohta täpsustas hageja oma 19. jaanuari 2007. aasta kirjas, et ta oli „tootmise ja tarnimise vaheline lüli”, kuna ta täitis topeltülesannet, nimelt tootejuhi ja müügijuhi oma. Kirja kohaselt oli kõnealune topeltülesanne sätestatud hagejaga sõlmitud töölepingus.
Seega ei vasta tegelikkusele hageja väited, et H&R ChemPharmil puudub tootmine ning et G. ei olnud seotud parafiinvahade tarnimisega. Lisaks ei saa asjaolu, et G. töötas hageja juures vaid 30% tööajaga, takistada tal mõjutamast hageja kaubandustegevust, arvestades tehnilistel koosolekutel saadud teavet. Vaidlustatud otsuse põhjendused on seega kooskõlas haldusmenetluse käigus hageja antud selgitustega ning võimaldavad mõista põhjusi, miks komisjon sidus hageja vastutuse rikkumise eest tema ja G. vahelise töösuhtega.
Eespool toodut arvesse võttes tuleb jõuda järeldusele, et vaidlustatud otsus – lähtudes sellest kui tervikust ja arvestades selle vastuvõtmise konteksti – sisaldab piisavaid põhjendusi asjaolude osas, mis kujutavad endast hagejale süüks pandud rikkumist, ning võimaldab nimetatud asjaolusid eristada Tudapetrolile süüks pandud faktidest.
Kõnealust järeldust ei sea kahtluse alla hageja argument, et temalt ei saa nõuda, et ta otsiks vaidlustatud otsuse põhjendusi otsuse joonealustest märkustest ja lisadest ning et ta sel viisil taastaks loogika, millest lähtuvalt komisjon tuvastas tema vastutuse teatud ajavahemike eest.
Arvestades teabe ja hinnangute suurt mahtu, mis on aluseks otsusele määrata trahvid paljudele äriühingutele, kellest igaühel on õigus piisavatele põhjendustele teda puudutavate elementide osas, siis ei saa komisjonile ette heita, et viimane esitaks otsuses mitmetasandilised põhjendused. Eelkõige ei riku komisjon ühtegi õigusnormi, kui ta otsuse põhiosas esitab vaid tema otsuse aluseks olevad peamised kaalutlused, samuti kaalutlused asjaomaste ettevõtjate vastustes vastuväidetele esitatud konkreetsete argumentide kohta ning toob selgitava teabe või kaalutlused ja viited tõenditele ära joonealustes märkustes või otsuse lisas.
Tuleb lisada, et komisjon kasutas ühist nimetust „H&R/Tudapetrol” juba vastuväidetes eelkõige tõendite analüüsimise kontekstis ning koondtabelis, kus oli ära toodud kartelliosaliste ettevõtjate viibimine üksikutel tehnilistel koosolekutel, samas kui rikkumises osalemise kestus tuvastati H&R ja Tudapetroli puhul eraldi. Siiski vaatamata asjaolule, et vastuväited olid saadetud eraldi igale äriühingule, ei seadnud hageja kõnealust lähenemist kahtluse alla vastuses vastuväidetele, mille ta esitas ühiselt Tudapetroliga ja H&R kontserni kuuluvate äriühingutega. Lisaks kasutasid H&R ja Tudapetrol nimetatud vastuses korrapäraselt nimetust „H&R/Tudapetrol” oma argumentides, välja arvatud punktis 2.7.2, mis sisaldab katkendit, milles väidetakse, et Tudapetroli toime pandud rikkumine oli aegunud, kuna ta lõpetas väidetavalt oma tegevuse parafiinvahade osas 1. mail 2000. Neil asjaoludel ei saa hageja õiguspäraselt komisjonile ette heita, et viimane ei esitanud kõnealuste aspektide kohta sõnaselgeid põhjendusi.
Teiseks tuleb analüüsida etteheidet EÜ artikli 81 rikkumise kohta.
Esiteks on asjakohane analüüsida seda, kuidas komisjon kasutas vaidlustatud otsuses ühist nimetust „H&R/Tudapetrol”.
Selles osas tuleb kõigepealt märkida, et komisjon viitas vaidlustatud otsuses Tudapetroli ja H&R vahelistele isiklikele sidemetele, mida hageja ei vaidlustanud.
Lisaks ilmneb komisjoni valduses olevate märkmete ja koosoleku protokollide väljavõtetest ning kartelliosaliste avaldustest, mis on ära toodud vaidlustatud otsuses, samuti kõiki tõendeid sisalduvast toimikust, millega oli hagejal enne vaidlustatud otsuse tegemist õigus tutvuda, et teised rikkumises osalejad viitasid sageli ühisettevõttele „SRS/Tudapetrol” või „H&R/Tudapetrol” või rikkumise kontekstis muul viisil seostasid Tudapetroli ja H&R kontserni kuuluvaid äriühinguid omavahel. Järelikult tuleb tõdeda, et ühise nimetuse „H&R/Tudapetrol” sage kasutamine komisjoni poolt vastab ka teiste kartelliosaliste arusaamisele.
Edasi viitas komisjon ka vertikaalsele suhtele H&R kontserni ja Tudapetroli vahel.
Hageja ei vaielnud vastu sellele, et Tudapetrol oli „H&R‑ile parafiinvahasid ja toorparafiini turustav ja tarniv ettevõtja”, mistõttu oli kahe ettevõtja vahel vertikaalne side. Kõnealusest vertikaalsest sidemest tulenevalt oli mõlemal ettevõtjal sama kaubanduslik huvi suurendada kasumit sellistelt parafiinvahade toodetelt, mida nad toodavad või turustavad. Nimetatud huvile vastas osalemine kõnealuses rikkumises, mille eesmärk oli muu hulgas hindade kindlaksmääramine, mille tõttu oli võimalik saada suuremat kasumimarginaali kui vaba konkurentsi korral. Lisaks, kuna Tudapetroli müüdud parafiinvahad olid toodetud H&R kontsernis, võis vertikaalne side tugevdada teiste kartelliosaliste muljet, et need kaks ettevõtjat olid tihedalt omavahel seotud, nii et nad tajusid neid ühe üksusena, mis ilmneb ka komisjoni valduses olevatest dokumentidest.
Seega võis komisjon õigesti nimetada Tudapetroli ja H&R kontserni vahelist vertikaalset sidet nende elementide hulgas, millega on põhjendatud ühise nimetuse „H&R/Tudapetrol” kasutamine vaidlustatud otsuse teatud osades.
Lõpuks tuleb meenutada, et H&R kontserni kuuluvad äriühingud ja Tudapetrol esitasid ühiselt oma vastuse vastuväidetele. Seega käitus komisjon loogiliselt, kui ta käsitles viimaste esitatud argumente „H&R/Tudapetroli” omadena.
Järelikult tuleb lähtudes kahe ettevõtja vahelistest isiklikest sidemetest, teiste kartelliosaliste arusaamisest, samuti Tudapetroli ja H&R vahelisest vertikaalsest suhtest ja ühisest vastusest vastuväidetele tõdeda, et komisjon ei rikkunud EÜ artiklit 81, kui ta rikkumise teatud aspektide analüüsimisel kasutas ühist nimetust „H&R/Tudapetrol”.
Teiseks tuleb meenutada, et komisjon paneb nähtuvalt hinnangust tema valduses olevate dokumentide kohta hagejale süüks vaid tehnilisi koosolekuid, millel H&R ChemPharmi juures ülesandeid täitev isik osales (vt eespool punktid 45–52). Töötaja või muu esindaja osalemine konkurentsivastastel koosolekutel on aga faktiline asjaolu, mis võimaldab komisjonil tuvastada ettevõtja vastutuse EÜ artikli 81 rikkumise eest. Kohtupraktikast tuleneb nimelt, et selleks, et komisjonil oleks õigus määrata rikkumise toime pannud ettevõtjale karistus, on vaja vaid rikkumiseks kvalifitseeritavat tegu isiku poolt, kes on üldiselt pädev ettevõtja arvel tegutsema (Üldkohtu otsused, 29.4.2004, Tokai Carbon jt
vs
. komisjon,
T-236/01, T-239/01, T-244/01-T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, EKL, lk II-1181
, punkt 277; 15.12.2010, E.ON Energie
vs
. komisjon,
T-141/08, EKL, lk II-5761
, punkt 258, vt selle kohta samuti Euroopa Kohtu otsus, 7.6.1983, Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon,
100/80-103/80, EKL, lk 1825
, punkt 97).
Seega ei rikkunud komisjon EÜ artiklit 81, kui ta kasutas ühist nimetust „H&R/Tudapetrol” hinnangu teatud osades vaidlustatud otsuses, kuid märkis siiski, et tehnilistel koosolekutel osalemine pandi hagejale süüks seetõttu, et üks tema töötajatest viibis kõnealustel koosolekutel.
Kuna hageja ei ole tõendanud ei põhjendamiskohustuse rikkumist ega EÜ artikli 81 rikkumist, tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Teine väiteosa, mis puudutab kaitseõiguste rikkumist
Hageja väidab, et kuna vaidlustatud otsuse põhjendustes ei eristata talle süüks pandud tegusid Tudapetrolile omistatud tegudest, siis ei ole tal võimalik tuvastada talle etteheidetavat sisulist tegu. Seega on tema võimalused esitada õigustavaid tõendeid piiratud. Kuna ta on kaasvastutav Tudapetroli kogu tegevuse eest, peaks ta seega oma süütuse tõendamiseks vaidlustama kõik sisulised etteheited, mis on Tudapetroli suhtes esitatud seoses kartellis tema osalemise perioodiga.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kaitseõiguste järgimisel nõutav, et asjaomasele ettevõtjale anti haldusmenetluses võimalus tõhusalt esitada oma seisukoht väidetavate faktide ja asjaolude tegelikkusele vastavuse ja asjakohasuse suhtes, samuti nende dokumentide suhtes, mida komisjon võttis arvesse, et toetada oma väidet rikkumise olemasolu kohta (eespool punktis 73 viidatud Euroopa Kohtu otsus, Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punkt 10; 7.1.2004, Aalborg Portland jt
vs
. komisjon,
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, EKL, lk I-123
, punkt 66, ja 25.1.2007, Dalmine
vs
. komisjon,
C-407/04 P, EKL, lk I-829
, punkt 44).
Määruse nr 1/2003 artikli 27 lõikes 1 on ette nähtud, et pooltele saadetakse vastuväiteteatis, milles peavad selgelt olema esitatud kõik olulised asjaolud, millele komisjon tugines menetluse selles staadiumis, et huvitatud isikud saaksid tõepoolest teada, millist tegevust komisjon neile ette heidab, ning kaitsta end tõhusalt enne, kui komisjon teeb lõppotsuse. Selline vastuväiteteatis kujutab endast menetluslikku tagatist, millega kohaldatakse liidu õiguse aluspõhimõtet, mille kohaselt on kaitseõiguste järgimine nõutav kogu menetluses (Euroopa Kohtu otsus, 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler jt
vs
. komisjon,
C-322/07 P, C-327/07 P ja C-338/07 P, EKL, lk I-7191
, punkt 35, ja Üldkohtu otsus, 17.5.2011, Elf Aquitaine
vs
. komisjon,
T-299/08, EKL, lk II-2149
, punkt 135).
See põhimõte nõuab muu hulgas, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse konkurentsieeskirjade rikkumise eest, sisaldaks tema vastu kasutatavaid peamisi asjaolusid, nagu etteheidetavad faktid, nendele antav kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, selleks et nimetatud ettevõtjal oleks võimalik tema suhtes algatatud haldusmenetluses oma argumente tulemuslikult esitada (vt eespool punktis 78 viidatud kohtuotsus Papierfabrik August Koehler jt
vs
. komisjon, punkt 36, ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelkõige tuleb vastuväiteteatises üheselt täpsustada juriidiline isik, kellele võidakse trahvid määrata, vastuväiteteatis tuleb edastada viimati nimetatule ning selles teatises peab olema märgitud, milline on selle isiku seisund, kellele väidetavaid asjaolusid ette heidetakse (eespool punktis 78 viidatud otsus, 17.5.2011, Elf Aquitaine
vs
. komisjon, punkt 137; vt selle kohta samuti eespool punktis 78 viidatud kohtuotsus Papierfabrik August Koehler jt
vs
. komisjon, punktid 37 ja 38).
Esiteks tuleb selles osas märkida, et 29. mai 2007. aasta kirjaga teatas komisjon vastuväidetest hagejat.
Juba vastuväiteteatise punktis 104 esitas komisjon tabeli, mis on toodud vaidlustatud otsuse põhjenduses 124 ja lisas ning milles temal oleva teabe kohaselt täpsustatakse koosolekud, millel üksus „H&R/Tudapetrol” osales.
Samuti täpsustas komisjon vastuväiteteatise punktides 2 ja 257 ning selle punkti 257 juurde kuuluvas 493. joonealuses märkuses, et ta kavatses H&R ChemPharmi lugeda vastutavaks ajavahemikus alates 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005 toime pandud EÜ artikli 81 rikkumise eest, mis seisnes hindade kindlaksmääramist ning tundliku äriteabe vahetamist ja avaldamist puudutavates kokkulepetes või kooskõlastatud tegevuses parafiinvahade turul. Komisjon märkis teatises samuti, et rikkumises osalemise kestuse määratlemisel oli otsustavaks elemendiks ajavahemikud, mil W., H. ja G. täitsid ülesandeid äriühingutes, keda peeti rikkumise eest vastutavateks. Vastuväiteteatise punktis 31 täpsustas komisjon juba nende kolme isiku töösuhte kestust ja täidetud ülesandeid samal viisil kui vaidlustatud otsuse põhjenduses 28. Lisaks on punktis 4.2 „Tehnilisi koosolekuid puudutav üksikasjalik teave” toodud kaalutlustes esitatud tõendid, mida komisjon võttis arvesse iga tehnilise koosoleku kohta.
Seega ilmneb selgelt vastuväiteteatisest, et ainsad tehnilised koosolekud, mida võeti arvesse ja pandi H&R ChemPharmile süüks, olid need, millel osales üks tema töötajatest. Nii ei saa hageja tulemuslikult väita, et vastuväiteteatis ei võimalda tal kindlaks teha talle süüks pandavat tegevust ning et oma süütuse tõendamiseks peab ta vaidlustama kõik Tudapetrolile esitatud sisulised etteheited.
Eelkõige tuleb meenutada, et Tudapetrol ja H&R kontserni äriühingud vastasid vastuväidetele ühiselt vaatamata asjaolule, et vastuväiteteatis saadeti eraldi igale nendest äriühingutest. Lisaks kasutasid Tudapetrol ja H&R kontserni äriühingud oma vastuses ühist nimetust „H&R/Tudapetrol”. Hageja ei ole väitnud, et viidatud nimetuse tõttu oleks tal olnud võimatu kaitsta end tema suhtes esitatud etteheidete eest.
Eespool toodut arvestades tuleb esimese väite teine osa ja seega esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, et rikutud on EÜ artiklit 81, kuna puuduvad tõendid hageja toime pandud rikkumise kohta
Teise võimalusena esitatud teine väide koosneb kahest osast. Esimeses väiteosas leiab hageja, et komisjon ei esitanud piisavalt tõendeid, mis kinnitaksid hageja isiklikku vastutust. Teises väiteosas kinnitab hageja. et tema vastutust ei saa tuletada ka tõenditest teiste H&R kontserni kuuluvate äriühingute vastu.
Esimene väiteosa, et puuduvad hageja otsest vastutust kinnitavad tõendid
Hageja leiab, et komisjon ei ole tõendanud, et ta oleks isiklikult rikkumise toime pannud.
Esiteks ei võtnud komisjon tõendite hindamisel arvesse asjaolu, et ta ei lugenud hagejat vastutavaks ühe rikkumise kahe osa eest, nimelt klientide ja turgude jagamine (rikkumise teine osa) ning osa, mis puudutab Saksamaa toorparafiini turgu (rikkumise toorparafiini osa). Vaidlustatud otsuse põhjendusest 328 nähtuvalt võeti tema suhtes arvesse üksnes rikkumise põhiosa, nimelt hindade kindlaksmääramist ja parafiinvahade turul tundliku äriteabe vahetamist. Seetõttu leiab hageja, et komisjon oleks pidanud tõendeid täpsemalt analüüsima, selleks et tuvastada teda puudutavad tõendid ning vältida, et tema puhul võetaks arvesse tõendeid, mis kinnitavad üksnes kolmandate isikute toime pandud rikkumisi.
Teiseks, mis puudutab kindlaksmääratud rikkumisperioodi alates 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005, siis ükski hageja töötaja, kes aktiivselt tema kasuks töötas, ei osalenud konkurentsivastastel koosolekutel. Alates 2001. aastast tema juures töötanud „tootejuht” G. ei täitnud tema kaubandusosakonnas ülesandeid. Ta töötas hageja juures 30% tööajaga. Tema kui hageja kolmest tootejuhist ühe ülesanne oli uue keemilise koostisega parafiini- ja vahasegutoodete arendamine. See ei tähendanud aga mingit hageja kaubandustegevusega seotud ülesannet ega vastutust, veel vähem aga hageja esindamist. Seda asjaolu soovib hageja tõendada oma juhataja S‑i ütlustega.
Hageja märgib, et 19. jaanuari 2007. aasta kirjas on märgitud, et G. oli hagejast eraldiseisva äriühingu H&R Wax Company Vertrieb
sales manager
(müügijuht). Hageja ei nõustu sellega, et H&R Wax Company Vertrieb oli tema turustusettevõte. Viimane oli õiguslikult iseseisev ning hagejal puudus selles äriühingus osalus ja õigus ühingut juhtida. Hageja eitab samuti, et H&R Wax Company Vertrieb oli osanik või et viimasel olid tema suhtes „erilised kontrolliõigused”. Seega ei saa hagejale omistada H&R Wax Company Vertriebi vastutust.
Lisaks ei ole komisjon hageja arvates tõendanud, et G. tegutses tehnilistel koosolekutel osaledes tema heaks. Seega üldiselt puuduvad igasugused tõendid hageja isikliku osalemise kohta rikkumises.
Kolmandaks märgib hageja, et isegi kui Üldkohus peaks tõdema, et G. oli tema esindaja tehnilistel koosolekutel, ei ole komisjon igal juhul tõendanud, et ta pani toime EÜ artikli 81 rikkumise. Selles osas esitab hageja üksikasjaliku analüüsi iga tehnilise koosoleku kohta, millel H&R vaidlustatud otsuse kohaselt osales.
– Kokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse mõiste
EÜ artikli 81 lõike 1 kohaselt on ühisturuga kokkusobimatud ja keelatud kõik sellised ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, mis võivad mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ning mille eesmärgiks või tagajärjeks on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ühisturu piires.
EÜ artikli 81 lõike 1 mõttes kokkuleppe olemasoluks piisab sellest, kui kõnealused ettevõtjad on väljendanud oma ühist tahet käituda turul konkreetsel viisil (Üldkohtu otsused, 17.12.1991, Hercules Chemicals
vs
. komisjon,
T-7/89, EKL, lk II-1711
, punkt 256, ja 20.3.2002, HFB jt
vs
. komisjon,
T-9/99, EKL, lk II-1487
, punkt 199).
Kokkuleppe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib sõlmituks lugeda niipea, kui esineb ühine tahe, mis on suunatud konkurentsi piiramisele põhimõtteliselt, isegi kui plaanitava piirangu konkreetseid detaile alles läbi räägitakse (Üldkohtu otsus, 16.6.2011, Heineken Nederland ja Heineken
vs
. komisjon,
T-240/07, EKL, lk II-3355
, punkt 45; vt selle kohta samuti eespool punktis 95 viidatud kohtuotsus HFB jt
vs
. komisjon, punktid 151–157 ja 206).
Kooskõlastatud tegevuse all mõistetakse koostööd ettevõtjate vahel, kes ei ole läinud nii kaugele, et nad oleksid sõlminud kokkuleppe selle sõna kitsas tähenduses, kuid kes valivad teadlikult konkurentsiriskide asemel ettevõtjatevahelise praktilise koostöö (Euroopa Kohtu otsused, 8.7.1999, komisjon
vs
. Anic Partecipazioni,
C-49/92 P, EKL, lk I-4125
, punkt 115, ja Hüls
vs
. komisjon,
C-199/92 P, EKL, lk I-4287
, punkt 158).
Selles osas on EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega võidakse mõjutada olemasoleva või potentsiaalse konkurendi käitumist turul või anda sellisele konkurendile teada seda, kuidas ettevõtja ise on otsustanud käituda või kavatseb hakata turul käituma, kui sellise suhtlemise eesmärk või tagajärg on konkurentsi piiramine (eespool punktis 96 viidatud kohtuotsus Heineken Nederland ja Heineken
vs
. komisjon, punkt 47, vt selle kohta samuti eespool punktis 97 viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Anic Partecipazioni, punktid 116 ja 117).
– Tõendite hindamise põhimõtted
Kohtupraktika kohaselt peab komisjon tõendama tema kindlaks tehtud rikkumist ning esitama tõendid, mille alusel saab õiguslikult piisavalt tuvastada rikkumise koosseisu kuuluvate asjaolude asetleidmise (Euroopa Kohtu otsus, 17.12.1998, Baustahlgewebe
vs
. komisjon,
C-185/95 P, EKL, lk I-8417
, punkt 58; vt Üldkohtu otsus, 27.9.2006, Dresdner Bank jt
vs
. komisjon, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja
T-61/02 OP, EKL, lk II-3567
, punkt 59, ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab kohtuliku kontrolli ulatust, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui Üldkohus vaatab läbi hagi EÜ artikli 81 lõike 1 alusel tehtud otsuse tühistamise nõudes, peab Üldkohus üldiselt läbi viima tervikliku kontrolli küsimuses, kas EÜ artikli 81 lõike 1 kohaldamise tingimused on täidetud või mitte (vt Üldkohtu otsus, 26.10.2000, Bayer
vs
. komisjon,
T-41/96, EKL, lk II-3383
, punkt 62, ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda arvestades tuleb kohtu kahtlust tõlgendada selle ettevõtja kasuks, kes on rikkumise tuvastanud otsuse adressaat. Seega ei saa kohus järeldada, et komisjon on tõendanud rikkumise toimepanemist õiguslikult piisavalt, kui tal on selles küsimuses veel kahtlusi, eriti hagi puhul, milles nõutakse trahvi määrava otsuse tühistamist (eespool punktis 99 viidatud Üldkohtu otsus Dresdner Bank jt
vs
. komisjon, punkt 60, ja Üldkohtu otsus, 12.7.2011, Hitachi jt
vs
. komisjon,
T-112/07, EKL, lk II-3871
, punkt 58).
Viimati nimetatud olukorras tuleb võtta arvesse süütuse presumptsiooni põhimõtet, nagu see tuleneb muu hulgas Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikest 2, mis on üks Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtetest tulenevatest põhiõigustest. Arvestades asjassepuutuvate rikkumiste laadi ning nendega seotud karistuste laadi ja raskust, kohaldatakse süütuse presumptsiooni põhimõtet eelkõige ettevõtjatele kohaldatavate konkurentsieeskirjade rikkumiste menetlustes, milles võidakse määrata trahv või karistusmakse (eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 59; vt selle kohta samuti eespool punktis 99 viidatud kohtuotsus Dresdner Bank jt
vs
. komisjon, punkt 61, ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb komisjonil esitada piisavalt täpseid ja üksteist toetavaid tõendeid, mille põhjal saab tuvastada, et rikkumine on toime pandud. Tuleb siiski rõhutada, et komisjoni iga esitatud tõend ei pea rikkumise iga elemendi puhul tingimata vastama nendele kriteeriumidele. Piisab, kui kaudsete tõendite kogum, millele institutsioon tugineb, vastab tervikuna hinnatuna sellele nõudele (vt eespool punktis 99 viidatud kohtuotsus Dresdner Bank jt
vs
. komisjon, punktid 62 ja 63, ning seal viidatud kohtupraktika).
Niisuguseid kaudseid tõendeid, mille komisjon esitas vaidlustatud otsuses, selleks et tõendada, et ettevõtja pani toime EÜ artikli 81 lõike 1 rikkumise, ei tule hinnata eraldi, vaid kogumis (vt Üldkohtu otsus, 8.7.2008, BPB
vs
. komisjon,
T-53/03, EKL, lk II-1333
, punkt 185, ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti tuleb tõdeda, et praktikas tuleb komisjonil sageli tõendada rikkumise olemasolu selle ülesande seisukohast ebasoodsates tingimustes, sest rikkumise moodustavate faktiliste asjaolude toimumisest võib olla möödunud palju aastaid ja paljud uuritavad ettevõtjad ei ole teinud komisjoniga aktiivselt koostööd. Kuigi komisjon on kohustatud tõendama, et sõlmitud on ebaseaduslik hindade kindlaksmääramise kokkulepe, oleks liigne nõuda, et sellele lisaks tuleb komisjonil esitada tõendeid selle eesmärgi saavutamiseks kasutatud konkreetse mehhanismi kohta. Rikkumises süüdi oleval ettevõtjal oleks liiga lihtne hoiduda karistusest, kui ta võiks viidata ebaseadusliku kokkuleppe toimimise kohta esitatud teabe ebamäärasusele, kui kokkuleppe olemasolu ja selle konkurentsivastane eesmärk on siiski piisavalt tõendatud. Ettevõtjad saavad end sellises olukorras tõhusalt kaitsta, kui neil on võimalus kommenteerida kõiki tõendeid, millele komisjon nende vastu tugineb (Üldkohtu otsus, 8.7.2004, JFE Engineering jt
vs
. komisjon,
T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, EKL, lk II-2501
, punkt 203).
Mis puudutab tõendeid, millele võib EÜ artikli 81 rikkumise tuvastamiseks tugineda, siis kehtib liidu õiguses tõendite vaba esitamise põhimõte (Üldkohtu otsused, 8.7.2004, Dalmine
vs
. komisjon,
T-50/00, EKL, lk II-2395
, punkt 72, ning eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 64).
Mis puudutab erinevate tõendite tõenduslikku väärtust, siis esitatud tõendite hindamise ainus asjakohane kriteerium on nende usaldusväärsus (eespool punktis 106 viidatud kohtuotsus Dalmine
vs
. komisjon, punkt 72).
Tõendamise üldnormide kohaselt sõltub dokumendi usaldusväärsus ja seega tõenduslik väärtus selle päritolust, koostamise oludest, adressaadist ning selle sisust (Üldkohtu otsused, 15.3.2000, Cimenteries CBR jt
vs
. komisjon,
T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, EKL, lk II-491
, punktid 1053 ja 1838, ning eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 70).
Kui komisjon tugineb rikkumise asetleidmist järeldades üksnes kõnealuste ettevõtjate käitumisele turul, siis piisab, kui viimased tõendavad, et esines asjaolusid, mis näitavad komisjoni tuvastatud fakte erinevas valguses ja mis võimaldavad seega anda faktidele teise usutava seletuse, mis erineb komisjoni esitatust, selleks et järeldada, et liidu konkurentsieeskirju on rikutud (vt selle kohta eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punkt 186).
Seevastu juhul, kui komisjon tugineb dokumentaalsetele tõenditele, ei tule asjaomastel ettevõtjatel mitte lihtsalt esitada ühte mõeldavat alternatiivi komisjoni teesile, vaid väita, et vaidlustatud otsuses nimetatud tõendid olid rikkumise olemasolu kindlakstegemiseks ebapiisavad (eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punkt 187). Niisugune tõendite kasutamine ei ole vastuolus süütuse presumptsiooni põhimõttega (vt selle kohta Euroopa Kohtu otsus, 8.7.1999, Montecatini
vs
. komisjon,
C-235/92 P, EKL, lk I-4539
, punkt 181).
Kuna konkurentsivastaste kokkulepete keeld on üldtuntud, ei saa komisjonilt nõuda, et ta esitaks tõendeid, millest selgelt nähtuks, et ettevõtjad on üksteisega kontakteerunud. Katkendlikke ja korrapäratuid tõendeid, mis komisjoni valdusesse võivad sattuda, peab igal juhul saama täiendada järeldustega, mis võimaldavad taastada asjakohased üksikasjad. Konkurentsivastase tegevuse või kokkuleppe esinemist võib seega tuletada teatud arvust kokkusattumustest ja kaudsetest tõenditest, mis oma kogumis võivad – vastupidise loogilise selgituse puudumisel – olla käsitletavad tõendina konkurentsieeskirjade rikkumise kohta (eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, punktid 55–57; vt samuti eespool punktis 99 viidatud kohtuotsus Dresdner Bank jt
vs
. komisjon, punktid 64 ja 65, ja seal viidatud kohtupraktika).
Dokumentaalsete tõendite tõendusliku väärtuse hindamisel tuleb väga oluliseks pidada asjaolu, et dokument koostati otseselt seoses faktiliste asjaoludega (Üldkohtu otsused, 11.3.1999, Ensidesa
vs
. komisjon,
T-157/94, EKL, lk II-707
, punkt 312, ja 16.12.2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie
vs
. komisjon,
T-5/00 ja T-6/00, EKL, lk II-5761
, punkt 181) või nende faktiliste asjaolude vahetu tunnistaja poolt (eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punkt 207).
Kuupäeva või allkirja puudumine dokumendil või asjaolu, et see on halvasti kirjutatud, ei võta sellelt dokumendilt kogu tõenduslikku jõudu, eriti juhul, kui selle päritolu, võimalikku kuupäeva ja sisu saab määrata piisava kindlusega (Üldkohtu otsus, 13.12.2006, FNCBV
vs
. komisjon,
T-217/03 ja T-245/03, EKL, lk II-4987
, punkt 124; vt selle kohta samuti Üldkohtu otsus, 10.3.1992, Shell
vs
. komisjon,
T-11/89, EKL, lk II-757
, punkt 86).
Tõendite vaba esitamise põhimõttest tuleneb, et isegi kui dokumentaalsete tõendite puudumine võib olla asjassepuutuv tegur komisjoni viidatud kaudsete tõendite kogumi tervikuna hindamisel, ei saa see üksi võimaldada ettevõtjal seada kahtluse alla komisjoni argumente, esitades faktilistele asjaoludele alternatiivse seletuse. Ta võib seda teha ainult juhul, kui komisjoni esitatud tõendite alusel ei ole võimalik rikkumise olemasolu tuvastada kahtluseta ja ilma, et oleks vajalik tõlgendamine (eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 65; vt selle kohta samuti Üldkohtu otsus, 12.9.2007, Coats Holdings ja Coats
vs
. komisjon, T‑36/05, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 74).
Ühegi sätte ega liidu õiguse üldpõhimõtte kohaselt ei ole ka komisjonil ühe ettevõtja vastu keelatud tugineda niisuguste teiste ettevõtjate avaldustele, kellele komisjon heidab ette keelatud kokkuleppes osalemist. Vastasel juhul oleks komisjoni kohustust tõendada EÜ artiklit 81 rikkuvat käitumist võimatu täita ja see oleks vastuolus talle pandud ülesandega teostada järelevalvet selle üle, et nimetatud sätteid kohaldataks nõuetekohaselt (eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punkt 192, ja eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 67).
Avaldustest võib pidada eriti suure tõendusliku jõuga tõenditeks neid, mis on esiteks usaldusväärsed, teiseks tehtud ettevõtja enda nimel, kolmandaks tehtud isiku poolt, kellel on kutsetegevusest tulenev kohustus tegutseda ettevõtja huvides, neljandaks tehtud vastuolus avaldaja huvidega, viiendaks tehtud avalduse esemeks olevate asjaolude vahetu tunnistaja poolt ja kuuendaks esitatud kirjalikult, koostatuna tahtlikult ja pärast põhjalikku läbimõtlemist (eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 71; vt selle kohta samuti eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punktid 205–210).
Kuid kartellis osalemises süüdistatava ettevõtja avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised puudutatud ettevõtjad, ei saa pidada piisavaks tõendiks viimati nimetatud ettevõtjate poolt konkurentsieeskirjade rikkumise toimepanemise kohta, kui selle toetuseks puuduvad muud tõendid, kuigi viimaste nõutav tõendusjõu tase võib avalduse usaldusväärsuse tõttu olla väiksem (eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punktid 219 ja 220, ning eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 68).
Lisaks, kuigi enamasti tuleb ebaseadusliku kartelli peamiste liikmete vabatahtlikesse tunnistustesse suhtuda teatud umbusaldusega, arvestades võimalust, et need liikmed püüavad vähendada oma osa rikkumises ja suurendada teiste osa, on samuti tõsi, et 2002. aasta koostööteatise alusel trahvi tühistamise või selle summa vähendamise taotlemine iseenesest ei innusta kartelli teiste liikmete kohta moonutatud tõendite esitamist. Igasugune katse komisjoni eksitada võib nimelt kahtluse alla seada taotleja siiruse ja koostöö täielikkuse ning seega seada ohtu tema võimaluse 2002. aasta koostööteatistest täielikult kasu saada (eespool punktis 101 viidatud kohtuotsus Hitachi jt
vs
. komisjon, punkt 72; vt selle kohta samuti Üldkohtu otsus, 16.11.2006, Peróxidos Orgánicos
vs
. komisjon,
T-120/04, EKL, lk II-4441
, punkt 70).
Eelkõige tuleb tõdeda, et kui isik tunnistab üles, et ta on rikkumise toime pannud, ja möönab seega niisuguste faktiliste asjaolude esinemist, mis ületavad neid faktilisi asjaolusid, mille esinemist võidi otseselt järeldada asjassepuutuvatest dokumentidest, tähendab see vastupidisele viitavate eriliste asjaolude puudumisel
a priori
, et see isik on otsustanud rääkida tõtt. Seega tuleb avaldaja enda huvidega vastuolus olevaid avaldusi üldjuhul pidada eriti usaldusväärseteks tõenditeks (eespool punktis 104 viidatud Üldkohtu otsus, JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punktid 211 ja 212; kohtuotsused, 26.4.2007, Bolloré jt
vs
. komisjon,
T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 ja T-136/02, EKL, lk II-947
, punkt 166, ning 8.7.2008, Lafarge
vs
. komisjon, T‑54/03, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 59).
Eespool viidatud kohtupraktika on analoogia alusel kohaldatav EMP lepingu artiklile 53.
– Vaidlustatud otsus
Kõigepealt tuleb meenutada, et komisjon leidis vaidlustatud otsuse põhjenduses 2 „Rikkumise kokkuvõte”, et otsuse adressaadid osalesid EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 ühes, mitmeosalises ja vältavas rikkumises. Kõnealuse rikkumise põhiosa seisnes „kokkulepetes või kooskõlastatud tegevuses, mis hõlmas hindade kindlaksmääramist ning tundliku äriteabe vahetamist ja avaldamist” seoses parafiinvahadega. Nimetatud põhiosa oli vaidlustatud otsuse kohaselt ainus, milles hageja osales. Teatud muud ettevõtjad, kellele vaidlustatud otsuses viidatakse osalesid ka rikkumise teistes osades, nimelt „klientide ja/või turgude jagamisel”, mis puudutab parafiinvahasid (rikkumise teine osa) ning „Saksa lõppklientidele müüdavat toorparafiini” (rikkumise toorparafiini osa).
Vaidlustatud otsuse punktis 4 „Sündmuste kirjeldus” ja punktis 4.1 „Kartelli aluspõhimõtted ja toimimine” kirjeldas komisjon selle otsuse põhjendustes 106 ja järgnevad hindade kindlaksmääramise sisu järgmiselt:
„[…]
(106)
Tehnilised koosolekud olid alati jaotatud kaheks osaks: esialgne arutelu puudutas tehnilisi küsimusi, millele järgnes konkurentsivastast laadi arutelu, mis muu hulgas hõlmas hindade kindlaksmääramist, turgude ja (teatud juhtudel) klientide jagamist ning niisuguse tundliku äriteabe vahetamist ja avaldamist nagu hinnapoliitika praegu ja tulevikus, kliendid, tootmisvõimsus ja müügimahud.
(107)
Arutelu, mis puudutas hindasid ning hindade võimalikku tõstmist, leidis üldiselt aset tehniliste koosolekute lõpus. Üldiselt analüüsis hindasid puudutavat arutelu Sasol, kuid seejärel arutasid hindasid ja hinnapoliitika strateegiaid kõik kartellis osalejad ümarlaua vormis […] Arutelu hõlmas samal ajal nii hindade tõstmist ja indikatiivseid hindasid konkreetsetele klientidele ja hindade tõstmist üldiselt kui ka miinimumhindasid ja indikatiivseid hindasid kogu turu puhul […] Hindade tõstmises lepiti tavaliselt kokku absoluutarvudes, mitte aga protsentides (näiteks 60 eurot tonni kohta täielikult rafineeritud parafiinvahade puhul) […] Miinimumhindades ei lepitud kokku mitte üksnes siis, kui esines kokkulepe hindade tõstmise kohta, vaid ka siis, kui hindade tõstmine ei olnud teostatav (näiteks hindade langemise ajal) […]
[…]
(109)
Ettevõtjate esindajad vahetasid ka tundlikku äriteavet ning avalikustasid oma üldstrateegia […]
(110)
Ettevõtjaid, välja arvatud MOL, esindasid vastutavad isikud, kelle pädevusse kuulus oma vastava ettevõtte hinnastrateegia kujundamine ning konkreetsete klientide puhul hindade kindlaksmääramine. […]
(111)
Enamikul tehnilistest koosolekutest hõlmas arutelu hindade üle üldiselt parafiinvahasid […] ning harvem vaid erinevat liiki parafiinvahasid (nagu täielikult rafineeritud parafiinvahad, pooleldi rafineeritud parafiinvahad, vahasegud/eriotstarbelised vahad, kõvad parafiinvahad või vesinikuga töödeldud vahad). Pealegi oli kõigi ettevõtjate jaoks selge, et hinnad parafiini kõikide liikide puhul tõusevad sama summa või sama protsendi võrra […]
[…]
(113)
Tehniliste koosolekute tulemus viidi üldjuhul ellu hindade tõstmisest klientidele teatamise või olemasolevate hinnaskeemide tühistamise teel […] Üksikud pettuse või hindade tõstmata jätmise juhtumid arutati läbi järgmistel koosolekutel (vt näiteks põhjendused 149 ja 157). Üldjuhul võttis üks koosolekul esindatud ettevõtjatest initsiatiivi ning hakkas tõstma oma hindasid. Üldjuhul oli selleks Sasol, kuid mõnikord palus ta mõnel teisel kartellis osalejal alustada hindade tõstmist. Veidi aega pärast seda, kui ettevõtja teavitas kliente oma kavatsusest hindasid tõsta, tegid teised tarnijad sama ja teatasid samuti hindade tõstmisest […] Ettevõtjaid tehnilistel koosolekutel esindanud isikud teavitasid ülejäänud ettevõtjaid võetud sammudest, et ellu viia tehniliste koosolekute tulemusi. Nimetatud teave edastati suuliselt […] või saadeti ühele või kõigile ülejäänud [kartellis osalevatele] ettevõtjatele koopia hindade tõstmise või kehtetuks tunnistamise teatest. Komisjon avastas, et pooled vahetasid selliseid teateid omavahel. Seda laadi ligikaudu 150 kirjast koosneva näidiskogumi puhul tuvastati, et neid kirju vahetati kuue nädala jooksul pärast tehnilisi koosolekuid […] Samuti avaldati, et vastavalt kokkuleppele ei tohi koosolekul esindatud ettevõtjad saada kasu kokkulepitud hinnatõusu kohaldamisest, et suurendada oma turuosa […] Seda avaldust ei vaidlustatud vastustes vastuväidetele.”
Vaidlustatud otsuse punktis 4.2 „Tehnilisi koosolekuid puudutav üksikasjalik teave” esitas komisjon kõigepealt koondtabeli, milles oli märgitud tehniliste koosolekute asukoht ja kuupäev ning koosolekul esindatud ettevõtjad (vaidlustatud otsuse põhjendus 124). Seejärel analüüsis ta olemasolevaid tõendeid iga tehnilise koosoleku kohta (vaidlustatud otsuse põhjendused 126–177).
Vaidlustatud otsuse punktis 5 „[EÜ] artikli 81 kohaldamine käesolevas asjas” ja punktis 5.3 „Kõnealuse rikkumise laad” täpsustas komisjon kohaldatavaid põhimõtteid, mis reguleerivad konkurentsivastase tegevuse kvalifitseerimist:
„5.3.1. Põhimõtted
[…]
(205)
Pikka aega kestnud mitmeosalise rikkumise puhul ei ole vajalik, et komisjon kvalifitseeriks selle [kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks]. [Kokkuleppe või kooskõlastatud tegevuse] mõisted on ebamäärased ja võivad kattuda. Konkurentsivastane tegevus võib tugevasti olla erinev ühel või teisel ajahetkel ning selle mehhanisme võidakse kohandada või tugevdada, et arvesse võtta olukorra arengut. Niisugune eristamine võib osutuda isegi võimatuks, kuna rikkumisel võib samal ajal olla mõlema keelatud tegevuse vormi tunnused, samas kui eraldi võetuna võib selle teatud ilminguid määratleda kui just ühte, mitte teise vormi kuuluvana. Siiski on kunstlik analüüsis jagada seda, mis kujutab endast selgelt niisuguse tegevuse rakendamist, millel on üks ja ainus üldine eesmärk rikkumise mitmes erinevas vormis. Kartellikokkulepe võib seega samal ajal olla nii kokkulepe kui kooskõlastatud tegevus. [EÜ] artiklis 81 ei ole eraldi kvalifitseeritud niisugust liiki mitmeosalist rikkumist, nagu kirjeldatakse käesolevas otsuses […]
(206)
Kui kartellis on palju liikmeid, kelle konkurentsivastast tegevust võib kogu kartelli kestuse vältel lugeda kokkuleppeks või kooskõlastatud tegevuseks (mitmeosalised rikkumised), ei ole komisjonil vaja täpsemalt hinnata, millisesse kategooriasse igat liiki tegevus kuulub […]”
Edasi kirjeldas komisjon vaidlustatud otsuse punktis 5.3. „Rikkumiste laad käesolevas asjas” rikkumise sisu järgmiselt:
„5.3.2.
Kohaldamine
(210)
Käesoleva otsuse [punktis] 4 kirjeldatud asjaoludega on tuvastatud, et kõik ettevõtjad, kelle suhtes käesolev menetlus toimub, osalesid parafiinvahasid puudutavas salajases tegevuses ning põhjenduses 2 tuvastatud äriühingud osalesid toorparafiini puudutavas salajases tegevuses […] ning et nad osalesid korrapäraselt koosolekutel, mille käigus arutati järgmisi asjaolusid:
1)
hindade kindlaksmääramine[;]
2)
[…] klientide jagamine ja/või turgude jagamine[;]
3)
tundliku äriteabe avaldamine ja vahetamine eelkõige klientide, hindade, tootmisvõimsuse ja müügimahtude kohta […]
5.3.2.2.
Hindade kindlaksmääramine
(240)
Põhjendustest 98, 107, 126, 128, 131, 133, 135, 137, 139, 140, 142, 145, 147, 149, 152, 153, 156, 157, 163, 168, 174, 176 ja 177 selgub, et kõnealused ettevõtjad määrasid kindlaks miinimumhinnad ja leppisid kokku hindade tõstmises („hindade kindlaksmääramine”).
(241)
ExxonMobil, Repsol, Sasol ja Shell kinnitasid hindade kindlaksmääramise praktikat [vt põhjendus 107] ja kinnitasid uuesti seda teavet nii oma ärakuulamisel kui ka oma kirjalikus vastuses vastuväidetele.”
– Tehnilistel koosolekutel G. osalemise süükspandavus H&R ChemPharmile
Hageja väidab, et talle ei saa omistada G. osalemist tehnilistel koosolekutel. Viimane ülesanded tootejuhina piirdusid uute toodete arendamisega ning ülesannete hulgast jäi välja kaubandustegevus ja tegutsemine hageja nimel. Igal juhul töötas ta hageja heaks üksnes 30% tööajaga.
Eespool punktis 73 viidatud kohtupraktikast tuleneb, et selleks, et komisjonil oleks õigus määrata rikkumise toime pannud ettevõtjale karistus, on vaja vaid rikkumiseks kvalifitseeritavat tegu isiku poolt, kes on üldiselt pädev ettevõtja arvel tegutsema.
G. ülesannete kohta kinnitas hageja oma 19. jaanuari 2007. aasta kirjas järgmist:
„[G.] täitis SRS‑is alates 1994. aastast kuni 1. juulini 2001 tootejuhi ülesandeid ning oli selles osas nimetatud ettevõtja töötaja. Tema töösuhe läks 1. juulil 2001 üle H&R Management & Service’ile [nüüd H&R ChemPharm]. Seega on [G.] alates 2001. aastast kuni tänaseni tootejuhina H&R ChemPharmi töötaja […]. […] Alates 1. jaanuarist 2001 täidab ta H&R Wax Company Vertriebi
Sales Manager
’i ülesandeid, ilma et ta oleks ametlikult selle ettevõtja töötaja […] Alates 1999. aastast täidab G. tootejuhi ja
Sales Manager
’i topeltülesannet. Tootejuhina on ta lüli tootmise ja tarnimise vahel. Lisaks tootmisvõimaluste pidevale kohandamisele turunõuetega on tootejuhi ülesandeks ka klientidele tehnilise abi osutamine toodete kasutamisel. Kõnealuse topeltülesande raames lahendab [G.] klientide tehnilisi küsimusi ning koostöös [H‑ga] samuti kaubandusküsimusi. Topeltülesanne on ette nähtud H&R ChemPharmiga sõlmitud töölepingus.”
Lisaks märkis hageja oma 8. detsembri 2005. aasta kirjas järgmist:
„Alates [H&R ChemPharmi] tegevuse algusest parafiinisektoris 1994. aastast kuni 2001. aastani vastutas [W.] tarnete eest. [W.] läks 2001. aasta lõpus pensionile. Arvestades [W.] eesseisvat lahkumist, ühines selle valdkonnaga kõigepealt [H.] (alates 1997), seejärel 1999. aastal [G.]. Mõlemad isikud vastutavad tänaseni parafiinide tarnimise eest.”
Esiteks tuleb tõdeda, et H&R ChemPharmi tootejuhina oli G‑l õigus tegutseda selle äriühingu arvel. Vastav järeldus on kooskõlas hageja avaldusega, mille kohaselt oli G. üks ülesannetest „klientidele tehnilise abi osutamine toodete kasutamisel”, mis tähendab, et G. oli oma nende ülesannete teostamisel, mis olid seotud üksnes tootmisega, pädev oma klientide ees hageja arvel tegutsema.
Teiseks leiab Üldkohus, et tarnimisega seotud G. ülesanded on samuti asjakohased. Käesoleval juhul komisjon nimelt tõendas, et hageja töötaja, kelle hagejaga sõlmitud töölepingus olid ette nähtud nii tootmist kui ka tarnimist puudutavad ülesanded, osales konkurentsivastastel koosolekutel. Rikkumises süüdi oleva ettevõtja jaoks oleks liiga lihtne vältida karistust, kui ta saaks tulemuslikult vastu vaielda järeldusele, et tema töötaja tegutses tegelikult nendel koosolekutel mõne teise äriühingu nimel. Niisugune lahendus võimaldaks ka kartellis osalenud ettevõtjatel vältida igasugust vastutust, kui nad loovad topelttöösuhte olukorra äriühinguga, kes ei ole kartelliga seotud, ja tuginevad asjaolule, et ühine töötaja tegutses vaid viimati nimetatud ettevõtja arvel.
Kolmandaks tuleb meenutada, et hageja ise avaldas, et G. oli „lüli tootmise ja tarnimise vahel” ja tema ülesanne oli „tootmisvõimaluste pidev kohandamine turunõuetega”, lahendades ka „kaubandusküsimusi”. Niisuguse seisundi abil sai G. mõjutada hageja kaubandustegevust, arvestades tehnilistel koosolekutel saadud teavet eelkõige „turunõuete” kohta, millega manipuleerimine on sageli konkurentidevahelise salajase tegevuse ese, ning võimaldada hagejal saada sellest tegevusest kasu.
Neljandaks, nagu on juba märgitud eespool punktis 58, on asjakohatu hageja väide, et G. töötas tema juures vaid 30% tööajaga. Isegi kontakt tootmisettevõttega väga lühikese ajavahemiku jooksul võib teha võimalikuks niisuguse teabe edastamise, mis on saadud konkurentsivastastel koosolekutel, või anda sellest teabest lähtuvalt konkreetseid juhiseid, võttes arvesse konkurentsivastastel koosolekutel saavutatud kokkuleppeid.
Viiendaks tuleb tõdeda, et hageja väide, mille kohaselt ei olnud ta seotud parafiinvahade tarnimisega, on vastuolus mitte üksnes asjaoluga, et G. kui müügijuhi ülesanded olid ette nähtud töölepingus, mis sidus viimast hagejaga, vaid ka asjaoluga, et alates 28. veebruarist 2001 võttis ta samuti müügijuhina tööle W.
Eespool toodut arvestades tuleb jõuda järeldusele, et komisjon ei teinud viga, kui ta leidis, et G. ja hageja vahelise töösuhtega on põhjendatud see, et G. teod omistatakse hagejale.
– Hageja tõendid
Hageja esindab tõendina oma juhataja S‑i ütlused, selleks et kinnitada, et G. ülesanded tema ees piirdusid uute toodete arendamisega.
Selles osas tuleb märkida, et hageja ise avaldas
in tempore non suspecto
, et G. täitis tarnimisega seotud ülesandeid ja et ta oli lüli tootmise ja tarnimise vahel. Avalduste tõenduslik väärtus on suurem
in tempore suspecto
antud ütlustest, mistõttu oli Üldkohtul nendele avaldustele võimalik rajada eespool punktis 135 toodud järeldus ja tagasi lükata hageja käesolev etteheide. Seega tuleb hageja tõendid tagasi lükata.
– Koguhinnang tõenditele, mis kinnitavad hageja toimepandud rikkumise olemasolu
Esiteks tuleb märkida, et paljud ettevõtjad möönsid, et tehnilistel koosolekutel arutati parafiinvahade hindasid eesmärgiga kokku leppida nende tase.
Eelkõige nähtub Sasoli 12. mai 2005. aasta avaldusest, et tehnilised koosolekud olid üldjuhul aluseks salajasele tegevusele, kuna koosolekutel arutati parafiinvahade hindade tõstmist ja langetamist ning vahetati teavet brutohindade ja tootmisvõimsuse kavandamise kohta.
Repsoli 19. mai 2005. aasta avalduse kohaselt oli tehniliste koosolekute osaks arutelu parafiinvahadele kartelli liikmete kohaldatavate hindade taseme üle.
Shell avaldas, et kõik tehnilised koosolekud puudutasid hindade kindlaksmääramist. Tema 14. juuni 2006. aasta avalduse kohaselt ei otsustatud vähemalt alates 1999. aastast, mil tema tunnistusi andnud esindaja hakkas osalema tehnilistel koosolekutel, parafiinvahade hindasid kunagi ühepoolselt, vaid need määrasid konkurendid alati tehniliste koosolekute käigus.
Peale selle kinnitasid samad ettevõtjad ka samades avaldustes, et erinevate tehniliste koosolekute käigus leppisid koosolekutel osalenud ettevõtjad tõepoolest kokku miinimumhindades või hindade tõstmises, mõnikord isegi hindade tõstmise meetmetes.
Tuleb rõhutada, et iseäranis eespool punktides 139–141 nimetatud avaldustes, samuti ka Sasoli 18. detsembri 2006. aasta vastuses komisjoni infonõudele viidati SRS‑i üksuste, SRS/Tudapetroli, H&R/Tudapetroli või Hansen & Rosenthali osalemisele tehnilistel koosolekutel ning toodi ära hageja töötaja G. kui nendel koosolekutel osalenu nimi.
Lisaks tuleb märkida, et komisjon viitas kõnealustele avaldustele vaidlustatud otsuse põhjendustes 107 ja 113.
Kõnealused avaldused tehti tehnilistel koosolekutel osalenud isikute tunnistuste alusel pärast põhjalikku läbimõtlemist ning need süüstavad ka ettevõtjaid, kelle nimel need tehti. Lisaks ühtivad avaldused üldjoontes rikkumise kirjeldusega, mis suurendab veelgi avalduste usaldusväärsust. Seega on avaldused eespool punktis 116 viidatud kohtupraktika tähenduses iseäranis usaldusväärsed.
Teiseks tuleb tõdeda, et eespool punktides 139–141 nimetatud avaldused ühtivad tehniliste koosolekute ajast pärinevate kirjalike märkmetega, mille komisjon leidis kontrollimiste käigus ja millega oli hagejal võimalik tutvuda haldusmenetluses ning millest osa on ära toodud eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 165, 173, 174 ja 177. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 173 nimetatud SC. märkmed, põhjenduses 174 nimetatud Totali märkmed ja põhjenduses 177 toodud MOL‑i märkmed on käsikirjalised märkmed, mille koosolekul on teinud seal osalenud isik ning märkmete sisu on liigendatud ja suhteliselt üksikasjalik. Seega on nende tõenduslik väärtus väga suur. Mis puudutab Sasoli „Blauer Saloni” koosoleku protokolli (vaidlustatud otsuse põhjendus 163) ja Eni märkmeid (vaidlustatud otsuse põhjendus 165), siis tegemist on rikkumise toimepanemise ajast pärinevate dokumentidega, mis on koostatud
in tempore non suspecto
või veidi pärast seda tehnilist koosolekut, millele neis viidatakse. Seega on nende tõenduslik väärtus suur.
Kolmandaks tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse kohaselt esindas rikkumises osalemise perioodil (alates 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005) G. hagejat kõigil 14 asetleidnud tehnilistel koosolekutel. Hageja ei vaidle vastu sellele, et G. osales kõigil neil tehnilistel koosolekutel.
Mis puudutab konkurentsivastaseid kokkuleppeid, mis on saavutatud, nagu käesoleval juhul, konkureerivate ettevõtjate koosolekutel, siis on Euroopa Kohus juba otsustanud, et EÜ artikli 81 rikkumine on tuvastatud, kui nende koosolekute eesmärk on piirata, takistada või kahjustada konkurentsi ja seega korraldada kunstlikult turu toimimist. Sellisel juhul piisab ettevõtja kartellis osalemise tõendamiseks sellest, kui komisjon tõendab, et asjaomane ettevõtja osales koosolekutel, mille käigus konkurentsivastased kokkulepped sõlmiti. Kui osalemine sellistel koosolekutel on tõendatud, peab see ettevõtja esitama tõendid, et ta osales neil koosolekutel ilma mingisuguse konkurentsivastase tagamõtteta, näidates, et ta oli oma konkurentidele teada andnud, et ta osaleb neil koosolekutel muul eesmärgil kui nemad (eespool punktis 77 viidatud Euroopa Kohtu otsus Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, punkt 81, ning kohtuotsus, 25.1.2007, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel
vs
. komisjon,
C-403/04 P ja C-405/04 P, EKL, lk I-729
, punkt 47).
See reegel rajaneb kaalutlusel, et ettevõtja, kes osales nimetatud koosolekul, teatamata avalikult, et ta ei loe end seal arutatuga seotuks, andis teistele osalejatele mõista, et ta on kokkulepituga nõus ja et ta kavatseb seda järgida (eespool punktis 77 viidatud kohtuotsus Aalborg Portland jt
vs
. komisjon, punkt 82, ning eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel
vs
. komisjon, punkt 48). Kõnealuses kohtupraktikas välja töötatud põhimõtteid kohaldatakse ka koosolekute suhtes, mis on aluseks kooskõlastatud tegevusele, nagu on määratletud eespool punktis 97 viidatud kohtupraktikas.
Käesolevas asjas aga hageja ei väida, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end konkurentsivastastel koosolekutel arutatuga seotuks.
Neljandaks tuleb meelde tuletada, et ettevõtjat võib pidada siiski vastutavaks kartellikokkuleppe eest tervikuna, isegi kui on tõendatud, et ta on otseselt osalenud vaid kartellikokkuleppe ühes või mõnes osas, kui ühelt poolt ta teadis või pidi kindlasti teadma, et kuritegelik koostöö, milles ta osales väga paljude aastate jooksul regulaarselt korraldatud koosolekute kaudu, kuulub tervikplaani, mille eesmärk oli moonutada tavapärast konkurentsi, ja kui teiselt poolt hõlmas asjaomane tervikplaan kõiki osi, mis moodustasid kartellikokkuleppe. Ka see, et erinevatel ettevõtjatel on olnud erinevad ülesanded ühise eesmärgi poole püüdlemisel, ei kõrvalda konkurentsivastast eesmärki ja järelikult rikkumist, tingimusel et iga ettevõtja annab ühise eesmärgi poole püüdlemisel panuse endale sobival tasemel (vt eespool punktis 105 viidatud kohtuotsus JFE Engineering jt
vs
. komisjon, punkt 370, ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleb analüüsida hageja argumente, mille kohaselt ei õnnestunud komisjonil teatud tehniliste koosolekute puhul taastada arutelude sisu, mistõttu võisid need koosolekud puudutada üksnes rikkumise osasid – klientide jagamist ja toorparafiini puudutavaid kokkuleppeid –, mille puhul tema vastutust ei tuvastatud.
Kõigepealt tuleb märkida, et komisjonil on tõendid, mis kinnitavad, et vähemalt üks arutelu hindade üle leidis üldiselt aset tehnilistel koosolekutel. Eelkõige kinnitas Sasol oma 12. mai 2005. aasta avalduses, et tehnilised koosolekud olid üldjuhul aluseks salajasele tegevusele, kuna koosolekutel „arutati hindade tõstmist ja langetamist” ning vahetati teavet brutohindade ja tootmisvõimsuse kavandamise kohta. Repsoli 19. mai 2005. aasta avalduse kohaselt oli tehniliste koosolekute osaks arutelu kartelli liikmete kohaldatavate hindade tasemete üle. Shell avaldas, et kõik tehnilised koosolekud puudutasid hindade kindlaksmääramist (vt samuti eespool punktid 139–141). Hageja ei saa tulemuslikult eitada, et tegemist on asjaoludega, mis esimest korda toodi esile kostja vastuses, arvestades et komisjon viitas Sasoli, Repsoli ja Shelli kõnealustele avaldustele vaidlustatud otsuse põhjenduses 107 ning et need tehti hagejale kättesaadavaks haldusmenetluses.
Edasi tuleb lisada, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 240 täpsustas komisjon, et eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendustes 163, 168, 174, 176 ja 177 nimetatud tõendid kinnitavad, et kõnealused ettevõtjad määrasid kindlaks miinimumhinnad ja leppisid kokku hindade tõstmises. Lisaks märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 165 ja 175, et tehnilistel koosolekutel osalejad vahetasid parafiinvahasid puudutavat tundlikku äriteavet eelkõige hindade taseme osas. Eespool viidatud põhjendused sisaldavad tehniliste koosolekute asetleidmise ajast pärinevate kirjalike tõendite tsitaate, mis kinnitavad hindasid puudutava teabe vahetamist, tahet tõsta või stabiliseerida hindasid või teatud juhtudel kokkulepitud hinnatõususid, ning neid täiendavad viited ettevõtjate avaldustele.
Seega tuleb järeldada, et üldiselt on vaidlustatud otsuses tõenditele tuginedes ära näidatud, et hageja oli rikkumise eest vastutav.
Hageja esitatud argumendid seda järeldust ümber ei lükka.
Esiteks tuleb märkida, et hageja esitatud alternatiivsed selgitused puudutavad iga kord konkreetset tehnilist koosolekut. Nii ei kujuta need endast usutavat alternatiivset selgitust komisjoni kõigi kogutud tõendite kohta, mis tal võimaldasid tuvastada ühe ja vältava rikkumise olemasolu.
Teiseks puudutab suur osa hageja argumente niisuguse kokkuleppe väidetavat puudumist, millega määrati kindlaks parafiinvahade hinnad. Sellised argumendid on aga asjakohatud.
Nagu ilmneb eespool punktis 96 viidatud kohtupraktikast, on võimalik tõdeda, et kokkuleppe EÜ artikli 81 lõike 1 tähenduses võib lugeda sõlmituks alates hetkest, mil on olemas ühine tahe põhimõtteliselt konkurentsi piiramise suhtes, isegi kui kavandatava piirangu konkreetsete asjaolude üle toimuvad alles läbirääkimised. Seega ei olnud käesolevas asjas EÜ artikli 81 kohaldamiseks komisjonil tarvis tõendada, et osalejad leppisid tegelikult kokku konkreetsetes hinnatasemetes või spetsiifilistes meetmetes ja hindade tõstmise arvudes. Piisab, kui tõendada kartelliosaliste ühist tahet kindlaks määrata või ühtlustada hindasid. Hageja ei esitada aga ühtegi konkreetset argumenti, et ümber lükata Sasoli, Repsoli ja Shelli avaldused, mille kohaselt oli tehniliste koosolekute eesmärk hindade kindlaksmääramine.
Edasi on komisjoni valduses hulk ümberlükkamatuid tõendeid, millest ilmneb, et kartelliosalised vahetasid korrapäraselt teavet oma hindade kohta ja tehnilistel koosolekutel ette nähtud hinnatõusude kohta enam kui 12 aasta jooksul, mis hõlmab H&R ChemPharmi osalemise perioodi. Ometi ei esitanud hageja kõnealuse tegevuse kohta arusaadavat selgitust, mis võtaks usutavuse komisjoni seisukohalt, et selle tegevuse mõte seisnes nimelt hindade kindlaksmääramises. Vastupidi kujutab pikk aeg, mille jooksul korrapäraselt toimusid hindasid puudutavad konkurentsivastased koosolekud, endast kaudset tõendit selle kohta, et kartelliosaliste eesmärk oli ühtlustada oma hinnapoliitikat, asendades tururiskid teadlikult omavahelise koostööga.
Lisaks tuleb märkida, et eespool punktis 98 viidatud kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega võidakse mõjutada olemasoleva või potentsiaalse konkurendi tegevust turul või anda sellisele konkurendile teada seda, kuidas ettevõtja ise on otsustanud turul tegutseda või kavatseb hakata tegutsema, kui sellise suhtlemise eesmärk või tagajärg on konkurentsi piiramine. Hageja ei eita aga suhtlemist ega tundliku teabe vahetamist tehniliste koosolekute käigus.
Eespool toodut arvestades tuleb tõdeda, et hageja argumendid üldiselt ei sea kahtluse alla komisjoni hinnangut, nagu see on esitatud vaidlustatud otsuses. Allpool analüüsib Üldkohus esiteks olukorda, mis valitses hageja kartellis osalemise alguses, ning teiseks teatud konkreetseid tehnilisi koosolekuid, selleks et kontrollida, kuidas komisjon tuvastas rikkumises hageja osalemise alguse ja lõpu, ning kuidas komisjon jõudis järeldusele, et kõnealused tehnilised koosolekud tõepoolest puudutasid rikkumise põhiosa, mis pandi hagejale süüks.
– Rikkumises hageja osalemise alguse kuupäev
Kõigepealt tuleb välja tuua asjakohased sündmused, mis eelnesid sellele, kui G. asus 1. juulil 2001 hageja juures ülesandeid täitma. Niisugune analüüs võimaldab kontrollida, kas G. oli teadlik rikkumise põhiosast (hindade kindlaksmääramine ja parafiinvahade hindasid puudutava teabe vahetamine) ning kas hindasid puudutavad konkurentsivastased kokkulepped võisid alates sellest kuupäevast mõjutada H&R ChemPharmi konkureerivat tegevust.
Esiteks tuleb selles osas märkida, et Tudapetrol kui äriühing, mis turustas hageja parafiinvahasid kuni 1. maini 2000, osales kartellis alates 24. märtsist 1994, kuna tehnilistel koosolekutel esindas teda tema töötaja W. Tudapetroli osalemine rikkumise põhiosas on hästi dokumenteeritud ja seda analüüsitakse üksikasjalikult kohtuotsuses, mis tehti seotud kohtuasjas T‑550/08, Tudapetrol
vs
. komisjon.
Edasi tuleb välja tuua, et H&R Wax Company Vertrieb, kes alates 1. maist 2000 võttis üle hageja parafiinvahade tarnija rolli, osales samuti kartellis alates 1. jaanuarist 2001, kuna tehnilistel koosolekutel esindas teda tema töötaja H. Oma vastuses vastuväidetele ja oma menetlusdokumentides Üldkohtus ei eita hageja, et H&R Wax Company Vertrieb ja tema moodustavad ühe ettevõtja (vaidlustatud otsuse põhjendus 381 ja järgnevad). Lisaks ilmneb ka toimikust, et H. ja G. töötasid teineteisega tihedalt koos ja esindasid koos H&R kontserni vähemalt 13 tehnilisel koosolekul, sealhulgas 25. ja 26. mai 2000. aasta, 22. ja 23. veebruari 2001. aasta ning 26. ja 27. aprilli 2001. aasta koosolekul (nende tehniliste koosolekute ajal oli G. tootejuht SRS‑is, mis oli hageja kaudne tütarettevõtja).
Teiseks tuleb selles osas meenutada Sasoli 18. detsembri 2006. aasta vastust infonõudele, milles ta märkis järgnevat:
„Mis puudutab Salon bleu [Sasoli kasutatud mõiste tehniliste koosolekute tähistamiseks, mida samuti nimetatakse „Blauer Saloni” koosolekuteks] algusi, siis need koosolekud said alguse „Saksa ringkonnas” koos järgmiste osalejatega: Deutsche Texaco AG (nüüd Shell/DEA), HOS (nüüd Sasol), Wintershall (mille parafiinvahade valdkonnaga tegeleb nüüd Hansen & Rosenthal) ja Arco (mille parafiinvahade valdkonna omandas hiljem HOS). Wintershall oli toona BASF‑i tütarettevõtja. Wintershalli esindas [W.], kes oli üks Salon bleu „asutajatest”. Wintershall/BASF osales korrapäraselt Salon bleu koosolekutel (teda esindas [W.]). […] BASF‑i (kaudne) osalus lõppes 1994. aastal, kui Wintershalli vahade tegevusvaldkonna omandas Hansen & Rosenthal (toona SRS). Alates sellest ajast osalesid [W. ja H.], kes oli [HA.] (Hansen & Rosenthali peamine aktsionär) poeg, Salon bleu koosolekutel Hansen & Rosenthali arvel. Pärast seda, kui [W.] läks pensionile, võttis [H.] koos [G‑ga] üle [W.] rolli.”
G. osalemist, tema „H&R/Tudapetroli” üksuse esindajaks olemise rolli tehnilistel koosolekutel ning asjaolu, et tema ja H. võtsid üle W. rolli pärast viimase pensionile minekut, kinnitasid ka Repsol, Shell ja ExxonMobil.
Lisaks oli W., kes osales arvukatel tehnilistel koosolekutel alates 1994. aastast ning oli Sasoli andmetel konkurentsivastaste koosolekute üks „asutajatest”, ka hageja töötaja alates 28. veebruarist 2002.
Kolmandaks tuleb märkida, et enne H&R ChemPharmi ja G. vahelise töösuhte algust oli viimane juba osalenud 25. ja 26. mai 2000. aasta (vaidlustatud otsuse põhjendus 159), 22. ja 23. veebruari 2001. aasta (vaidlustatud otsuse põhjendus 161) ning 26. ja 27. aprilli 2001. aasta (vaidlustatud otsuse põhjendus 162) tehnilistel koosolekutel. Mis puudutab aga kõnealuseid tehnilisi koosolekuid, siis Shell, Sasol ja Repsol avaldasid sõltumatult, et koosolekutel oli konkurentsivastane sisu. Igal juhul on komisjoni valduses tõendid, mis kinnitavad, et vähemalt üks arutelu hindade üle leidis üldiselt aset tehnilistel koosolekutel (vt eespool punkt 153).
Lisaks tuleb meenutada, et nähtuvalt komisjoni valduses olevatest tõenditest, millele viidati otsuse põhjenduses 159, arutati 25. ja 26. mai 2000. aasta tehnilisel koosolekul hindasid konkreetsele kliendile ning et selle arutelu käigus süüdistati Totalit selles, et ta müüb liiga madalate hindadega. Nimetatud tehniline koosolek oli seega kindlasti seotud rikkumise põhiosaga, mida pandi hagejale hilisemal perioodil süüks.
Lisaks, kuigi on tõsi, et komisjon ei leidnud dokumente, mis kinnitaksid G. reisikulusid seoses 26. ja 27. juuni 2001. aasta tehnilise koosolekuga Pariisis (Prantsusmaa) (vaidlustatud otsuse põhjendus 163), vastab samuti tõele, et „SRS-Tuda” osalemine oli ära toodud Sasoli „Blauer Saloni” koosoleku protokollis kõnealuse koosoleku kohta. SRS‑i toonane töötaja G. osales aga kahel eelneval tehnilisel koosolekul ja sellele koosolekule järgneval 14 tehnilisel koosolekul. Igal juhul esindas G. tehnilistel koosolekutel H&R kontserni tihedas koostöös H‑ga, mis hõlbustas teabe vahetamist. Arvestades niisuguste tõendite katkendlikkust ja korrapäratust, mis komisjonil võis olla (vt eespool punktis 111 viidatud kohtupraktika) salajaste kartellidega seotud asjaolude kohta, mille tõttu oli vajalik taastada asjassepuutuvad faktid, tuleb eespool nimetatud tõendite alusel tuvastada, et hageja oli selle koosoleku sisust teadlik.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 163 tsiteeris aga komisjon Sasoli „Blauer Saloni” koosoleku protokolli, mis puudutas 26. ja 27. juuni 2001. aasta koosolekut Pariisis ja mis sisaldas muu hulgas järgmisi märkusi:
„Juulis: tühistada eriklientide hinnad võimalikult kiiresti
Augusti lõpp: tühistada kõik hinnad 30/9.01
1/10.01 + 7 €”.
Vaidlustatud otsuse kohaselt „tõendavad need andmed, et ettevõtjate […] esindajad leppisid kokku […] parafiini hindade tõstmises 7 eurot alates 1. oktoobrist 2001, millele eelneb aasta teisest poolest kuni 30. septembrini kõigi olemasolevate hinnakokkulepete tühistamine”.
Seega tuleb tõdeda, et kokkulepe hindade kindlaksmääramise osas saavutati 26. ja 27. juuni 2001. aasta tehnilisel koosolekul.
Eespool toodut kokku võttes tuleb meenutada, et esiteks võttis G. koostöös H‑ga tehnilistel koosolekutel üle W. rolli. W. osalemise ajal võttis Tudapetrol, mis on hageja toodete tarnija, osa parafiinvahade hindade kindlaksmääramisest. W. oli hageja töötaja alates 1. juulist 2001. Teiseks võttis H&R Wax Vertrieb, mis on äriühing, millele kaudselt kuulus hagejas osalus ja mis oli hageja tarnija, rikkumisest osa juba alates 1. jaanuarist 2001 ja teda esindas H., kellega G. töötas koos ja tegi tihedat koostööd. Kolmandas viibis G. 25. ja 26. mai 2000. aasta tehnilisel koosolekul, kus arutati parafiinvahade hindasid. Neljandaks tõendas komisjon, et üksus „H&R/Tudapetrol” osales 26. ja 27. juuni 2001. aasta tehnilisel koosolekul Pariisis, et H&R‑i esindasid sel ajal H. ja G. ning et sel koosolekul saavutati kokkulepe hindade kindlaksmääramise osas. Viiendaks tuleb meenutada (vt eespool punktid 139–141 ja 153), et komisjonil on tõendid, mis kinnitavad, et vähemalt üks arutelu hindade üle leidis üldiselt aset tehnilistel koosolekutel. G. osales aga vähemalt kolmel tehnilisel koosolekul, mis leidsid aset enne selles rikkumises osalemise perioodi algust, mida pannakse hagejale süüks.
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb tõdeda, et G. pidi alates hageja juures ülesannete ülevõtmisest olema teadlik rikkumise põhiosast, see tähendab „kokkulepetest või kooskõlastatud tegevusest seoses hindade kindlaksmääramisega ja parafiinvahasid puudutava tundliku äriteabe vahetamise ja avaldamisega”. Tal oli teave kartelli toimimise kohta, see tähendab parafiinvahade hindade kindlaksmääramist puudutavate kokkulepete koha või mehhanismide kohta, mille abil kartelliosalised asendasid selles valdkonnas konkureerimise riskid teadlikult omavahelise praktilise koostööga. Samuti võimaldasid ülesanded, mida G. täitis teda H&R ChemPharmiga siduva töölepingu alusel, tal mõjutada viimase kaubanduslikku tegevust, nii et viimane võis saada kasu temal olevast teabest kartelli kohta.
Nii oli hagejal juba teave rikkumise asetleidmise, iseäranis rikkumise põhiosa kohta ja seda alates 1. juulist 2001, mis võimaldas tal alates sellest kuupäevast kohandada oma kaubanduslikku tegevust salajaste kokkulepetega.
Seega ei teinud komisjon viga, kui ta luges 1. juuli 2001. aasta hageja rikkumises osalemise alguskuupäevaks.
– Hageja argumendid teatud konkreetsete tehniliste koosolekute kohta
Allpool analüüsib Üldkohus teatud selliste tehniliste koosolekute sisu, mis leidsid aset hageja kartellis osalemise perioodil.
Esiteks, mis puudutab 4. ja 5. septembri 2001. aasta tehnilist koosolekut (vaidlustatud otsuse põhjendus 164), siis väidab hageja, et kõnealust koosolekut ei saa talle süüks panna, kuna vaidlustatud otsuses tuvastas komisjon üksnes üldise konkurentsivastase sisu, ilma et otsuses oleks viidatud hageja osalemisele mis tahes rikkumises.
Selles osas tuleb meenutada, et kõnealune tehniline koosolek kuulus üheks ja vältavaks rikkumiseks olevate konkurentsivastaste koosolekute pikka loetellu ning et komisjonil on tõendid, mis kinnitavad, et vähemalt üks arutelu hindade üle leidis üldiselt aset tehnilistel koosolekutel (vt eespool punkt 153).
Lisaks, nagu Üldkohus tõdes eespool punktis 176, oli G. alates hageja juures 1. juulil 2001 ülesannete ülevõtmisest ja seega 4. ja 5. septembri 2001. aasta koosolekul teadlik asjaolust, et tehnilistel koosolekutel toimusid konkurentsivastased arutelud parafiinvahade hindade üle.
Edasi tuleb meenutada, et eespool punktides 148 ja 149 viidatud kohtupraktika kohaselt peab ettevõtja juhul, kui tuvastatud on tema osalemine konkurentsivastasel koosolekul, tõendama, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end koosoleku konkurentsivastase sisuga seotuks, mida hageja käesolevas asjas ei teinud.
Seega ei teinud komisjon viga, kui ta pani hagejale süüks 4. ja 5. septembri 2001. aasta tehnilist koosolekut.
Teiseks tuleb analüüsida 21. ja 22. veebruari 2002. aasta tehnilist koosolekut Budapestis (Ungari) (vaidlustatud otsuse põhjendus 165).
Hageja väidab, et vaidlustatud otsuses komisjoni tsiteeritud Eni märkmed ei kujuta endast kaudset tõendit hindade kooskõlastamise asetleidmise kohta nimetatud koosolekul.
Mis puudutab Eni märkuste sisu, siis tsiteeris komisjon vaidlustatud otsuses järgmist lõiku:
„Koosolek, mille õhustik oli väga läbipaistev, kinnitas – võttes samuti arvesse eraldiseisvate turgude erinevusi ja erinevaid strateegiaid toodete ja turu puhul – võimalust suurendada sissetulekuid kooskõlas tegevusega, mis me oleme juba ette võtnud. Järelikult võime me jätkata senist tegevust seoses lepingulise raamistiku ja vastavate hindade ülevaatamisega, mis puudutab loomulikult meie peamisi kliente ja parafiiniturustajaid.”
Vaidlustatud otsuse kohaselt kinnitab nende märkuste sisu, et arutelud toimusid hinnatasemete osas. Selle tõlgendusega tuleb nõustuda. Asjaolu, et Eni märkmetes nimetatakse hindade ülevaatamist sammuks, mis tuleb teha koosolekul toimunud arutelusid arvestades, tähendab, et osalejad vahetasid koosolekul teavet hindade kohta. Seda kinnitab ka Shelli 30. märtsi 2005. aasta leebema kohtlemise taotlus, milles kõnealune tehniline koosolek lisatakse loetellu „Overview of meetings and communications concerning prices” („Ülevaade hindasid puudutavate koosolekute ja teadaannete kohta”).
Arvestades neid kaalutlusi, ei saa hageja tõsiselt eitada, et kõnealune koosolek kuulus rikkumise põhiossa. Kuna hageja oli koosolekul esindatud, ilma et ta oleks tõendanud, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end selle konkurentsivastase sisuga seotuks, ei teinud komisjon viga, kui ta pani nimetatud tehnilise koosoleku hagejale süüks.
Kolmandaks tuleb analüüsida 27. ja 28. veebruari 2003. aasta tehnilist koosolekut Münchenis (Saksamaa) (vaidlustatud otsuse põhjendus 169).
Komisjon tsiteerib vaidlustatud otsuses Sasoli avaldust, mille kohaselt „koosolekul arutati hindade tõstmise vajadust”.
Hageja viitab kohtupraktikale, mille kohaselt ei saa ettevõtja poolt üksi tehtud avaldust, mille tõelevastavuse on vaidlustanud paljud teised puudutatud ettevõtjad, pidada piisavaks tõendiks rikkumise toimepanemise kohta (vt eespool punkt 117).
Käesolevas asjas see aga nii ei olnud. Nagu ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 169, kinnitasid Shell ja Repsol sõltumatult, et kõnealusel tehnilisel koosolekul oli konkurentsivastane sisu. Kuigi on tõsi, et viimased ei täpsustanud nimetatud sisu, tuleb meenutada, et komisjonil on tõendid, mis kinnitavad, et vähemalt üks arutelu hindade üle leidis üldiselt aset tehnilistel koosolekutel (vt eespool punkt 153).
Edasi tuleb meenutada, et eespool punktides 148 ja 149 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui ettevõtja osalemine konkurentsivastasel koosolekul on leidnud kinnitust, viimasel tõendada, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end koosoleku konkurentsivastase sisuga seotuks, mida hageja käesoleval juhul ei teinud.
Arvestades neid kaalutlusi, tuleb vastupidi hageja väidetele tuvastada, et kõnealune koosolek kuulub rikkumise põhiosa hulka. Kuna hageja viibis koosolekul, ilma et ta oleks tõendanud, et ta avalikult teatas, et ta ei loe end selle konkurentsivastase sisuga seotuks, ei teinud komisjon viga, kui ta pani kõnealuse tehnilise koosoleku hagejale süüks.
Neljandaks tuleb analüüsida 11. ja 12. mai 2004. aasta tehnilist koosolekut Hamburgis (Saksamaa) (vaidlustatud otsuse põhjendus 174).
Selles osas sisaldavad Total France’i ruumidest leitud käsikirjalised märkmed järgmisi andmeid:
„-> Sasol 40 €/50 $ juuli lõpp.
-> Mer: 38-28.
-> 1. juuli
+ FRP: 70 -> 6000 €/T
+ Teeküünal: 50 -> 500 €/T
+ Mikrovaha: 25 -> 50 €/
[…]
-> 40 €/T toorparafiin”.
Hageja väidab, et need märkmed kujutavad endast üksnes Totali meelespead Sasoli ühepoolse tegevuse kohta ega tõenda, et Sasoli ja Totali vahel, veel vähem aga nende kahe ettevõtja ja tema enda vahel esineks kokkulepe.
Tuleb märkida, et hageja antud alternatiivne tõlgendus on vastuolus teiste selliste ettevõtjate avaldustega, kes osalesid kõnealusel tehnilisel koosolekul. Sasol kinnitas, et osalejad arutasid hindade tõstmist, ning Shell märkis, et nimetatud tehnilisel koosolekul jõuti hindade tõstmises kokkuleppele. Komisjon tsiteerib vaidlustatud otsuse põhjenduses 174 Shelli avaldust, mille sisu on järgnev:
„Sasol pooldas parafiinvahade hindade tõstmist. Samuti lepiti kokku, et Sasol juhib selle läbiviimist. Hinnatõus jõustus ajavahemikus 1. juulist […] kuni 1. augustini 2004.”
Lisaks kinnitab Sasol oma 12. augusti 2005. aasta avalduses samuti, et „toorainehindade järsu tõusu tõttu saatis HOS [nüüd Sasol] „kettkirja”, milles teatas hinnatõusust 5–7 eurot/100 kg 14. juunil 2004 […]”, ning et „HOS sai 29. juunil 2004 kirja hinna tõstmise kohta Hansen & Rosenthalilt, kes teatas hinnatõusust 5,20–6,80 eurot/100 kg.”
Seega tuleneb sellest avaldusest, et Sasol kavatses tõsta oma hindasid täpselt sama summa võrra, nagu on viidatud Totali juurest leitud käsikirjalistes märkmetes, ning et seejärel saatis ka H&R hindade tõstmise kohta kirja, milles oli ära toodud Sasoli omaga väga sarnane tõstmise ulatus.
Igal juhul tuleb meenutada, et eespool punktides 148 ja 149 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb ettevõtjal, kui tema osalemine konkurentsivastasel koosolekul on tuvastatud, tõendada, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end koosoleku konkurentsivastase sisuga seotuks, mida hageja käesoleval juhul ei ole teinud.
Neid asjaolusid arvesse võttes tuleb jõuda järeldusele, et komisjonil oli piisavalt tõendeid, et tõdeda, et sellel koosolekul jõuti hindade kindlaksmääramises kokkuleppele, ning lükata tagasi hageja argumendid. Seega ei teinud komisjon ühtegi viga, kui ta pani nimetatud tehnilise koosoleku hagejale süüks.
Viiendaks tuleb analüüsida 23. ja 24. veebruari 2005. aasta tehnilist koosolekut Hamburgis (vaidlustatud otsuse põhjendus 177).
Komisjon tsiteeris vaidlustatud otsuses MOL märkmeid, mis sisaldasid järgmisi andmeid:
„ExxonMobil IV.1 [= 1. aprill] € 15/t”
„Shell Hind tõstetud”
„Sasol IV.12 [= 12. aprill] Hindade tõus”
Sasol möönis, et arutelu hindade tõstmise üle leidis aset ning et ta teavitas teisi osalejaid oma vastavast hindade tõstmisest. Ka hageja tunnistas oma vastuses vastuväidetele, et toimus „arutelu hindade üldisest arengust ning arutelu käigus tõid Exxon ja Sasol välja oma hinnatõusu, mis oli otsustatud ettevõtte siseselt”. Nii Shell kui Sasol kvalifitseerisid oma avaldustes, millele vaidlustatud otsuses viidatakse, selle koosoleku salajaseks.
Kohtumenetluses väitis hageja, et seda koosolekut ei saa temale süüks panna, kuna ühtegi hinnakokkulepet ei sõlmitud ja komisjoni valduses olevatest tõenditest ilmneb parimal juhul Repsoli ja Totaliga piirduv kahepoolne kooskõlastatud tegevus. Igatahes selgub MOL märkmetest, et hageja ei osalenud rikkumises, kuna osalejatena nimetati vaid ExxonMobilit, Shelli ja Sasoli.
Selle argumendiga ei saa nõustuda. Tuleb meelde tuletada, et kohtupraktika kohaselt piisab kokkuleppe olemasolu tuvastamiseks, kui tõendada osalejate ühist tahet, mis on suunatud hindade kindlaksmääramisele või ühtlustamisele (vt eespool punkt 96). Igal juhul on EÜ artikli 81 lõikega 1 vastuolus igasugune ettevõtjate omavaheline otsene või kaudne suhtlemine, millega võidakse mõjutada olemasoleva või potentsiaalse konkurendi käitumist turul (vt eespool punkt 98). Asjaolu, et konkurendid vahetasid hindade kohta teavet, ilmneb aga kahtlemata MOL märkmetest ning ettevõtjate avaldused kõrvaldavad igasuguse mõistliku kahtluse osas, mis puudutab tehnilise koosoleku salajast laadi. Lisaks selgub ka komisjoni kogutud tõenditest, et koosoleku sisu puudutas rikkumise põhiosa.
Eespool punktides 148 ja 149 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleb ettevõtjal, kui tema osalemine konkurentsivastasel koosolekul on tuvastatud, tõendada, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end koosoleku konkurentsivastase sisuga seotuks, mida hageja käesoleval juhul ei ole teinud.
Seega ei teinud komisjon viga, kui ta pani selle tehnilise koosoleku hagejale süüks.
Eespool toodud kaalutlusi kogumis arvesse võttes tuleb jõuda järeldusele, et komisjon leidis vaidlustatud otsuses õigesti, et käesolevas asjas puudutas rikkumine salajast tegevust, mil arutati parafiinvahade hindade kindlaksmääramist. Samuti tõendas komisjon õiguslikult piisavalt, et teatud koosolekutel jõudsid osalejad kokkuleppele hindade kindlaksmääramises.
Eespool toodut arvesse võttes tuleb nõustuda komisjoni järeldusega, mille kohaselt osales hageja rikkumise põhiosas ajavahemikul 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005, ning seega teise väite esimene osa tagasi lükata.
Teise väite teine osa
Hageja väidab, et tema vastutust rikkumise eest ei saa tuvastada ka tuletatult. Komisjon ei ole tõendanud ega isegi mitte konkreetselt välja toonud rikkumist, mille oleks toime pannud hageja tütarettevõtjad. Ka hageja emaettevõtja, käesoleval juhul H&R WASAG, ei osalenud isiklikult rikkumises.
Selles osas piisab, kui meenutada, et komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et hageja osales rikkumise põhiosas ajavahemikus 1. juulist 2001 kuni 28. aprillini 2005, kuna hageja töötaja G. võttis osa tehnilistest koosolekutest, mille konkurentsivastane sisu on tõendatud (vt eespool punkt 212).
Seega on asjakohatud hageja argumendid, millega viimane püüab näidata, et tema tütarettevõtjate või tema emaettevõtja tegude eest puudub tuletatud vastutus. Järelikult tuleb teise väite teine osa tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide, et müügiväärtuse kindlaksmääramisel on tehtud hindamisviga
Oma kolmandas väites, mis on esitatud teise võimalusena, leiab hageja, et komisjon määras valesti kindlaks tema käibe, mis saadi kartelliga hõlmatud turgudel (müügiväärtus 2006. aasta suuniste alusel) ja mis võeti aluseks trahvi põhisumma arvutamisel, ning et sellega rikkus komisjon määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3. Selle vea tõttu määras komisjon kindlaks liiga suure põhisumma, mida ta kasutas hageja trahvisumma arvutamisel.
Sissejuhatavad märkused
Kõigepealt on 2006. aasta suuniste punktis 6 ette nähtud, et rikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügiväärtuse sidumisel rikkumise kestusega saadakse adekvaatne asendusväärtus, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja iga rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu.
Samade suuniste punktide 15 ja 16 kohaselt kasutab komisjon ettevõtja kaupade või teenuste müügiväärtuse kindlaksmääramisel täpsemaid olemasolevaid andmeid selle ettevõtja kohta. Kui ettevõtja esitatud andmed on puudulikud või need ei ole usaldusväärsed, võib komisjon selle ettevõtja kaupade või teenuste müügiväärtuse kindlaks määrata osaliste andmete ja/või mis tahes muu teabe põhjal, mida ta peab oluliseks või sobivaks.
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt ei ole see, et suuniste vastuvõtmisega piirab komisjon ise oma kaalutlusõigust, vastuolus komisjonile sisulise kaalutlusruumi säilitamisega. Suunistes on erinevaid paindlikke elemente, mis võimaldavad komisjonil oma kaalutlusõigust kasutada kooskõlas määrusega nr 1/2003, nagu liidu kohus suuniseid on tõlgendanud (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 267, ning Üldkohtu otsus, 19.5.2010, Chalkor
vs
. komisjon,
T-21/05, EKL, lk II-1895
, punkt 62).
Siiski peab komisjon niisuguse trahvisumma kindlaksmääramisel, nagu käesolevas asjas kõne all, järgima õiguse üldpõhimõtteid, eelkõige võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet (vt selle kohta Üldkohtu otsused, 5.4.2006, Degussa
vs
. komisjon,
T-279/02, EKL, lk II-897
, punktid 77 ja 79, ning 8.10.2008, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon,
T-69/04, EKL, lk II-2567
, punkt 41).
Komisjoni kaalutlusõigus ja selle piirid, mille komisjon nägi ette oma suunistes, ei mõjuta ka põhimõtteliselt seda, kuidas liidu kohus teostab oma täielikku pädevust, mis annab talle õiguse komisjoni määratud trahvi summa tühistada, seda vähendada või suurendada (vt Üldkohtu otsus, 6.5.2009, KME Germany jt
vs
. komisjon,
T-127/04, EKL, lk II-1167
, punkt 37, ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul arvutas komisjon kõigi nende ettevõtjate müügiväärtuse, kes osalesid kartellis kuni selle lõpuni, ja võttis aluseks keskmise käibe, mis saadi kartelliga hõlmatud turgudel rikkumise kolme viimase täisaasta jooksul, nimelt 2002., 2003. ja 2004. aastal. Hageja ei vaidlusta seda lähenemist, mis on vaidlustatud otsuse põhjenduses 634 ka nõuetekohaselt põhjendatud liidu laienemise mõjuga 2004. aastal.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 640 määras komisjon müügiväärtuse, mille H&R kontsern sai „rikkumisega seotud” toodetelt ajavahemikus 2002–2004, kindlaks iga‑aastases summas 26012309 eurot. Kostja vastuse punktis 79 selgitas komisjon, et selle tulemuseni jõudis ta käibe alusel, mis 2002. aastal oli 20594125 eurot, 2003. aastal oli 18042804 eurot ja 2004. aastal oli 39400000 eurot.
Käive, millest lähtuti 2002. ja 2003. aasta puhul
Kõigepealt tuleb täpsustada, et kogu osalus äriühingutes Klaus Dahleke, Tudapetrol ja Hansen & Rosenthal kuulus samale neljale füüsilisele isikule, nimelt perekond H. Ühelegi neist kolmest äriühingust ei kuulunud osalust ülejäänud kahes äriühingus. Klaus Dahleket, Tudapetroli, Hansen & Rosenthali, viimase tütarettevõtjat, H&R Wax Company Vertriebi ning äriühingut H&R Sales (H&R ChemPharmi kaudne tütarettevõtja) tähistas hageja oma kirjavahetuses komisjoniga sageli kui „turustusettevõtjaid”. „Turustusettevõtjad” vastutasid niisuguste parafiinvahade turustamise eest, mille olid tootnud „tootmisettevõtjad”, nimelt H&R ChemPharm ja selle tütarettevõtjad. Trahvisumma arvutamisel võttis komisjon arvesse „turustusettevõtjate” müügiväärtust. Ta määras Tudapetrolile eraldi trahvi, mis arvutati viimase saadud käibe alusel. Kuna Klaus Dahleket aga vaidlustatud otsuses ei karistatud, liideti tema käive, mille ta sai kartelliga hõlmatud turgudel, Hansen & Rosenthali ja H&R Wax Company Vertriebi omaga. 2004. aasta eest arvutati H&R Sales’i müügiväärtus veel lisaks. Kõnealune kombineeritud müügiväärtus oli Hansen & Rosenthalile ja selle tütarettevõtjale H&R Wax Company Vertriebile, samuti H&R ChemPharmile määratud trahvi summa arvutamise alus.
Mis puudutab 2002. ja 2003. aastat, siis väidab hageja sisuliselt, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma Hansen & Rosenthali ja tema tütarettevõtja H&R Wax Company Vertriebi käivet, jättes välja Klaus Dahleke käibe, kuna viimane ei kuulunud sama ettevõtja hulka.
Esiteks tuleb analüüsida kirjasid, mille hageja saatis komisjonile haldusmenetluses sellel teemal.
Oma 8. detsembri 2005. aasta kirjas täpsustas hageja, et tema toodetud parafiinvahasid turustas alates 1. jaanuarist 2001 peamiselt H&R Wax Company Vertrieb. Ta lisas, et väiksemas mahus turustasid teatud klientidele ka Tudapetrol, Klaus Dahleke ja Hansen & Rosenthal.
Oma 23. aprilli 2008. aasta kirjas teatas hageja tootmisettevõtjate H&R Chemisch-Pharmazeutische Spezialitäten GmbH ja H&R Ölwerke Schindler GmbH käibe liidu territooriumil. Kuigi hageja keeldus vastusena Üldkohtu kirjalikule küsimusele täpsustamast enda ja nende äriühingute vahelisi osalusega seotud sidemeid, ilmneb toimikust, et mõlemad äriühingud olid rikkumisperioodil tema otsesed või kaudsed tütarettevõtjad.
Samas kirjas teatas hageja samuti H&R Wax Company Vertriebi, Hansen & Rosenthali ning Klaus Dahleke käibe. Ta märkis, et suurem osa Klaus Dahleke käibest saadi „tootmisettevõtjate”, see tähendab hageja tütarettevõtjate H&R Chemisch-Pharmazeutische Spezialitäteni ja H&R Ölwerke Schindleri toodete tarnimisest.
Juba kõnealuses kirjas kinnitas hageja, et kõige täpsemateks andmeteks oli tütarettevõtjate väliskäive ehk kõnealuse kirja kohaselt H&R Wax Company Vertriebi, Klaus Dahleke ja Tudapetroli oma. Hageja selgitas samuti, et väliskäive, see tähendab turustusettevõtjate müük ei ületa tingimata sisekäivet, see tähendab tootmisettevõtjate müüki. Tootmisettevõtjate toodetest osa müüdi kontserni teistele rafineerimistehastele toorainena, ülejäänud aga turustusettevõtjatele. Isegi kui turustusettevõtjate müügist oleks osa suunatud tagasi kontserni, selleks et katta oma tooraine tarbimist, oleks nende äriühingute käive siiski tõusnud niisuguste toodete müügi tõttu, mis olid kartelliga seotud ning mida nad ostsid kolmandatelt isikutelt ja müüsid kolmandatele isikutele edasi.
Neil asjaoludel palus komisjon hagejalt täiendavaid selgitusi.
Oma 3. juuli 2008. aasta kirjas tõi hageja seega välja järgneva käibe H&R kontserni kuuluvatel äriühingutel, kuid „ilma Tudapetrolita”:
H&R Wax Company Vertrieb:
—
2002: 19,78 miljonit eurot
—
2003: 17,32 miljonit eurot
—
2004: 17,88 miljonit eurot
Klaus Dahleke:
—
2002: 0,29 miljonit eurot
—
2003: 0,2 miljonit eurot
—
2004: 0,16 miljonit eurot
Hansen & Rosenthal:
—
2002: 0,52 miljonit eurot
—
2003: 0,52 miljonit eurot
—
2004: 0,86 miljonit eurot
Samas kirjas teatas hageja ka „turustusettevõtjate” kumuleeritud käibe summa, see tähendab kartelliga hõlmatud turgudel H&R Wax Company Vertriebi, Klaus Dahleke ja Hansen & Rosenthali saadud käivete summa:
—
2002: 20,59 miljonit eurot
—
2003: 18,04 miljonit eurot
—
2004: 19 miljonit eurot
Hageja selgitas samuti samas kirjas, et tegemist on kontserni väliskäibega, jättes kõrvale kontsernisisese müügi.
Oma 7. juuli 2008. aasta kirjas kinnitas hageja H&R Wax Company Vertriebi, Hansen & Rosenthali ja Klaus Dahleke kumuleeritud käivete summasid, mis ta oli juba esitanud oma 3. juuli 2008. aasta kirjas (vt eespool punkt 233).
Esiteks tuleb märkida, et käive, mille komisjon võttis aluseks 2002. ja 2003. aasta puhul, vastavad täpselt hageja esitatud andmetele tema 3. ja 7. juuli 2008. aasta kirjades.
Komisjon tugines seega andmetele, mille ta sai hagejalt pärast kirjavahetust ja telefonikõnesid, arvestades tema märkusi selle kohta, et kontsernisisesest müügist saadud käive erineb käibest, mis saadi turustusettevõtjate poolt kolmandatelt isikutelt ostetud parafiinvahade edasimüümisest.
Teiseks tuleb rõhutada, et hageja lisas H&R kontserni käibe hulka Klaus Dahleke käibe igas oma seda küsimust puudutavas kirjas, nimelt 23. aprilli, 3. juuli ja 7. juuli 2008. aasta kirjas. Lisaks viidati Klaus Dahlekele hageja 3. juuli 2008. aasta kirjas (koos H&R Wax Company Vertriebi ja Tudapetroliga) kui üks kolmest ettevõtjast, kes turustasid kartelliga hõlmatud tooteid. Hageja ei ole kunagi oma kirjades kinnitanud, et tema arvates ei tuleks H&R kontserni müügiväärtuse arvutamisel arvesse võtta Klaus Dahleke käivet. Vastupidi tõi ta isegi oma viimases, nimelt 7. juuli 2008. aasta kirjas välja „turustusettevõtjate” H&R Wax Company Vertriebi, Hansen & Rosenthali ja Klaus Dahleke puhul iga asjaomase aasta kohta üheainsa kumuleeritud käivet puudutava arvu, ilma et ta oleks maininud, et Klaus Dahleke käive tuli lahutada tema poolt esitatud summadest.
Kolmandaks tuleb märkida, et lähenemisviis, mis oli hagejal haldusmenetluses seoses Klaus Dahleke müügi lisamisega edastatud andmetele ja mida järgis komisjon, on Üldkohtu hinnangul põhjendatud sooviga mitte moonutada H&R toime pandud rikkumise kaalu. Hageja kinnitab nimelt oma 23. aprilli 2008. aasta kirjas, et Klaus Dahleke käive saadi „praktiliselt eranditult” H&R kontserni „tootmisettevõtjate” toodete tarnimisest. Seega kui Klaus Dahleke käive lahutada summadest, millest hageja teatas oma 3. ja 7. juuli 2008. aasta kirjades, jääks arvesse võtmata üks osa kartelliga hõlmatud toodangust, nimelt H&R kontserni toodetud parafiinvahad, mida ei turustanud Hansen & Rosenthal ega H&R Wax Company Vertrieb, vaid Klaus Dahleke.
Seega tegutses komisjon kooskõlas 2006. aasta suuniste punktiga 15, mille kohaselt „[e]ttevõtja kaupade või teenuste müügiväärtuse kindlaksmääramisel kasutab komisjon täpsemaid olemasolevaid andmeid selle ettevõtja kohta”, kuna ta võttis oma arvutuses arvesse Klaus Dahleke käivet vastavalt hageja eelistusele, mille kohaselt tuleb arvutamisel võtta aluseks kontserni väliskäive. Komisjon määratles H&R kontserni müügiväärtuse seega viisil, mis kooskõlas määruse nr 1/2003 artiklis 23 toodud nõuetega kajastab nimetatud kontserni toime pandud rikkumise raskust.
Tuleb lisada, et oma täieliku pädevuse alusel analüüsis Üldkohus üksikasjalikult kirjavahetust, mida haldusmenetluses peeti komisjoni ja hageja vahel antud küsimuses, ning esitas hagejale hulga kirjalikke küsimusi, selleks et lähemalt selgitada tarnesuhteid Klaus Dahleke ja nende „tootmisettevõtjate” vahel, kes otseselt või kaudselt kuuluvad hagejale. Nendele küsimustele antud vastused ei olnud mõeldud selleks, et tõendada vigu komisjoni arvutuses. Tuleb lisada, et teatud vastused neist on ebatäpsed, arvestades kohtuasja dokumente ja hageja kinnitusi kohtuistungil.
Teiseks tuleb siiski analüüsida hageja väiteid, mille kohaselt Klaus Dahleke lisamine ettevõtjaga H&R on vastuolus Euroopa Kohtu 2. oktoobri 2003. aasta otsususes kohtuasjas
C-196/99 P: Aristrain
vs
. komisjon (EKL 2003, lk I-11005)
välja töötatud lahendusega, kuna H&R ja Klaus Dahleke ei kuulunud sama ettevõtja hulka. Kohtuotsuse punktidest 98 ja 99 ilmneb, et pelgast asjaolust, et osalus kahes eraldiseisvas kaubandusettevõtjas kuulub samale isikule või samale perekonnale, ei piisa sellisena, et tuvastada, et need kaks äriühingut moodustavad ühe majandusüksuse, mille tulemusel saab ühe äriühingu tegevuse omistada teisele ning ühele äriühingule panna kohustuse tasuda teise eest trahv.
Tuleb tõdeda, et käesoleval juhul ei ole erinevalt olukorrast, mida Euroopa Kohus analüüsis eespool punktis 242 viidatud kohtuotsuses Aristrain
vs
. komisjon (punktid 98 ja 99), tegemist Klaus Dahleke konkurentsivastase tegevuse eest vastutuse panemisega H&R kontsernile või konkreetselt hagejale, vaid H&R kontserni müügiväärtuse arvutamisega. Vaidlus puudub selles, et Klaus Dahleke käive kartelliga hõlmatud toodete osas saadi „praktiliselt eranditult” nende parafiinvahade edasimüügist, mis olid 2002. ja 2003. aastal tootnud H&R kontserni tootmisettevõtjad, kes ise olid kartelliga seotud. Tuleb meenutada, et Üldkohtul oleva teabe kohaselt tähendab mõiste „tootmisettevõtjad” hagejat ning viimase otseseid ja kaudseid tütarettevõtjaid.
Väliskäibe arvesse võtmise alternatiiviks oleks olnud lähtuda „sisekäibest” ehk seega käibest, mille H&R kontserni kuuluvad äriühingud said kartelliga hõlmatud toodete müügist Klaus Dahlekele. Hageja ise kinnitas, et ta eelistab, et komisjon lähtuks H&R kontserni väliskäibest, mille hulka kuulub tema arvates Klaus Dahleke käibest osa, mis on toodud 3. ja 7. juuli 2008. aasta kirjas. Igal juhul esitas Üldkohus kirjaliku küsimuse tarnesuhete kohta „tootmisettevõtjate” ja Klaus Dahleke vahel. Hageja ei esitanud aga mingit teavet, mis oleks Üldkohtul võimaldanud muuta oma hinnangut kõnealuse olukorra suhtes.
Seega kuna eespool punktis 242 viidatud Euroopa Kohtu otsus Aristrain
vs
. komisjon puudutab faktilist olukorda, mis oluliselt erineb käesolevast asjast, siis ei saa hageja sellele kohtuotsusele tulemuslikult tugineda.
Eespool toodut tervikuna arvesse võttes jõuab Üldkohus järeldusele, et komisjon ei rikkunud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3, kui ta hageja poolt 3. ja 7. juuli 2008. aasta kirjades esitatud andmete alusel määras kindlaks H&R kontserni müügiväärtuse, ilma et ta oleks lahutanud Klaus Dahleke käivet.
Samuti on Üldkohus lähtudes talle poolte esitatud tõenditest seisukohal, et 2002. ja 2003. aasta puhul arvutatud müügiväärtus kajastab nõuetekohaselt hageja toime pandud rikkumise raskust.
Seega tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
2004. aastakäibe arvutamine ning „välismaiste äriühingute” ja H&R ESP International arvesse võtmine
Vaidlustatud otsuses leiab komisjon järgmist:
„[…]
(636)
H&R/Tudapetrol kinnitab, et 2004. aastat ei või tema puhul kasutada aluseks võetava aastana asjaolu tõttu, et 2004. aasta andmed sisaldavad äriühingu H&R ESP International käivet, viimati nimetatud äriühing omandati aga alles 1. jaanuaril 2004. Omandamine võimaldas rohkem kui kahekordistada kogukäivet, mis seetõttu ei iseloomusta H&R/Tudapetroli arvates rikkumise kestust. Lisaks leiab H&R/Tudapetrol, et H&R ESP Internationali tootmisvahendeid osaliselt ei kasutatud rikkumisega hõlmatud kaupade tootmiseks.
(637)
Nende argumentidega ei saa nõustuda. Käibe mis tahes suurenemine konkreetse aasta jooksul ei välista iseenesest selle aasta kasutamist trahvi [summa] arvutamise alusena. Asjaolu, et H&R/Tudapetroli allüksused ei tegutsenud rikkumisega seotud toodete valdkonnas, kajastub nõuetekohaselt trahvi põhisummas, milles ei võeta arvesse nende toodete müügiväärtust. Nagu on märgitud põhjenduses 634, kasutab komisjon H&R puhul muudel põhjustel 2002., 2003. ja 2004. aasta müügiväärtuste keskmist trahvi [summa] arvutamise alusena.”
Kostja vastuses selgitas komisjon, kuidas ta jõudis 39,4 miljoni euro suuruse summani, mis määrati ettevõtja H&R müügiväärtuseks 2004. aasta eest, võttes arvesse hageja esitatud andmeid 23. aprilli 2008. aasta kirja lehekülgedel 2 ja 12.
Lähtuvalt andmetest, mis asuvad kõnealuse kirja leheküljel 2 andmete esimeses tulbas, oli 2004. aastal parafiinvahade nelja asjaomase kategooria müügist saadud käive kontsernil 27,5 miljonit eurot, millest komisjon lahutas Tudapetroli käibe summa (1,2 miljonit eurot). Seega jõudis komisjon esimeses etapis 26,3 miljoni euro suuruse käibeni.
Edasi liitis komisjon „välismaiste äriühingute” käibe summas 9,2 miljonit eurot (andmete esimene tulp 23. aprilli 2008. aasta kirja leheküljel 12) ja H&R Ölwerke Schindleri käibe summas 3,9 miljonit eurot (andmete teine tulp sama kirja leheküljel 12). Nende summade liitmine 26,3 miljoni euro suurusele summale, mis võeti aluseks H&R kontserni puhul, oli komisjoni arvates põhjendatud asjaoluga, et iseäranis oma 23. aprilli 2008. aasta kirja lehekülgedel 1 ja 12 tõi hageja korduvalt välja selle, et tema arvates ei olnud ei „välismaiste äriühingute” käive ega H&R Ölwerke Schindleri käive, mis saadi H&R Salesi müügi kaudu, komisjoni infonõude ese, kuna nimetatud äriühingud ei osalenud rikkumises.
Seega liitis komisjon „välismaiste äriühingute” käibe (9,2 miljonit eurot) ja H&R Ölwerke Schindleri käibe (3,9 miljonit eurot) 26,3 miljoni euro suuruse esialgse summaga ning tuvastas, et H&R kontserni 2004. aasta käive, mis saadi kartelliga hõlmatud toodetelt, oli 39,4 miljonit eurot.
Hageja esitab selle arvutuse ümberlükkamiseks kolm etteheidet. Esiteks väidab ta, et „välismaiste äriühingute” müügiväärtust ja H&R Sales’i müügiväärtust ei oleks tulnud arvesse võtta, kuna need äriühingud ei osalenud kartellis. Teiseks ei kajasta sel viisil arvutatud müügiväärtus tema toime pandud rikkumise majanduslikku tähtsust. Kolmandaks lisas komisjon kaks korda H&R kontserni müügiväärtusele „välismaiste äriühingute” asjaomase käibe.
– Müügiväärtuse arvutamisel „välismaiste äriühingute” ja H&R Sales’i 2004. aasta müügi arvesse võtmine
Hageja väidab, et „välismaiste äriühingute” ja H&R Sales’i asjassepuutuvat käivet ei tohiks lisada H&R müügiväärtusele, kuna need äriühingud omandati alles 2004. aastal ning neile ei ole esitatud ühtegi etteheidet kartellis osalemise kohta. Igal juhul oleks komisjon pidanud välja jätma konversiooniseadmete käibe, millega ei toodetud parafiinvahasid.
Selles osas tuleb meenutada, et 2006. aasta suuniste punkti 13 kohaselt võtab komisjon trahvi põhisumma kindlaksmääramisel aluseks ettevõtja nende kaupade või teenuste väärtuse, millega on rikkumine otseselt või kaudselt EMP asjaomasel territooriumil seotud.
Lisaks selgub kohtupraktikast, et arvesse võetavat müügiväärtust ei arvutata nende toodete müügist saadud käibe alusel, mida rikkumine tegelikult puudutas, vaid EÜ artikli 81 tähenduses ettevõtja poolt, kes osales rikkumises, rikkumisega seotud turul üldiselt saadud käibe alusel (vt Üldkohtu otsus, 16.6.2011, Putters International
vs
. komisjon,
T-211/08, EKL, lk II-3729
, punktid 59–61, ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega pelk asjaolu, et „välismaised äriühingud” ja H&R Sales ei osalenud kartellis enne 2004. aastat, ei mõjutanud fakti, et pärast seda, kui H&R kontsern need äriühingud omandas, muutusid need 2004. aastal rikkumisega seotud ettevõtte osaks. Siinkohal väärib rõhutamist, et juba vastuväiteteatises, iseäranis punktides 261–264 kirjeldas komisjon H&R kontserni kui ettevõtjat EÜ artikli 81 tähenduses ning et hageja ei vaielnud oma vastuses etteheidetele sellele vastu.
Lisaks olid käesoleval juhul H&R kontserni kaks äriühingut 2004. aastal otseselt seotud kartelliga, nimelt ettevõtjad H&R Wax Company Vertrieb ja H&R ChemPharm, kuna tehnilistel koosolekutel osalesid G. ja H., kes täitsid nendes äriühingutes 2004. aastal ülesandeid.
Üldkohus esitas hagejale kirjalikud küsimused, selleks et täpsustada „välismaiste äriühingute” isikud ja „nende äriühingute, H&R Ölwerke Schindleri, ESP Internationali, H&R Salesi ja H&R kontserni vahelised osalusega seotud sidemed” eesmärgiga paigutada need äriühingud H&R kontserni struktuuri.
Oma vastuses eitas hageja sõnaselgelt, et tal on osalusi „välismaistes äriühingutes”, ning hoidus täpsustamast isikuid.
Samuti eitas ta, et talle kuulub osalus H&R Ölwerke Schindleris, ESP Internationalis ja H&R Sales’is. See vastus oli ilmselgelt vale, nagu hageja kohtuistungil möönis pärast seda, kui talle oli tutvustatud Üldkohtu valduses olevaid tõendeid. ESP International on nimelt hageja 100‑protsendiline tütarettevõtja, samas kui H&R Ölwerke Schindler on esimese 100‑protsendiline tütarettevõtja. Lõpuks oli H&R Sales 2004. aastal H&R Ölwerke Schindleri 100‑protsendiline tütarettevõtja. Tegemist on seega äriühingutega, milles osalus kuulus asjassepuutuval perioodil täielikult hagejale.
Eespool toodut arvesse võttes ei ole hageja tõendanud, et komisjon tegi vea, kui ta 2004. aasta puhul müügiväärtuse arvutamisel lisas H&R kontserni müügiväärtusele „välismaiste äriühingute” ja H&R Sales’i müügiväärtuse.
Lisaks ei saa hageja tulemuslikult väida, et komisjon lisas konversiooniseadmete – millega parafiinvahasid ei toodeta – käibe. Nagu selgelt ilmneb komisjoni selgitustest kostja vastuses, sai ta 26,3 miljoni euro suuruse summa, kui ta liitis üksnes need neli parafiinvahade kategooriat (hüdrogeenitud tahke parafiin, hüdrogeenimata tahke parafiin, parafiinvaha ja hüdrogeenitud erivaha), mis on toodud hageja 23. aprilli 2008. aasta kirja lehekülje 2 esimeses tulbas, ning jättis välja nii toorparafiini kui konversiooniseadmete käibe. Samal viisil toimis ta esimeses ja teises tulbas toodud andmetega kirja leheküljel 12 („välismaiste äriühingute” ja H&R Sales’i müügiväärtus).
Komisjon, kes seega määras kindlaks H&R‑i müügiväärtuse 2004. aasta puhul, võttes arvesse kogu käivet, mille kartelliga hõlmatud turul said selle ettevõtja hulka kuulunud äriühingud, tegutses kooskõlas 2006. aasta suuniste ja asjakohase kohtupraktikaga ega rikkunud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3. Seega tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
– Müügiväärtuse keskmise suurendamine võrdlusperioodil, võttes arvesse 2004. aastal omandatud äriühingute käivet
Hageja leiab, et 2004. aastal omandatud äriühingute käibe arvesse võtmine viib selleni, et kindlaksmääratud müügiväärtus, mis arvutati 2002.–2004. aasta müügiväärtuste keskmisena, ei kajasta enam rikkumise olulisust.
Tuleb märkida, et ühinemine üksusega või niisuguse üksuse omandamine, mis ei osalenud rikkumises enne koondumist, võib mõjutada müügiväärtuse arvutamist, kui müügiväärtus pärast koondumist ei kujuta endast rikkumises osalemise kogu kestuse suhtes 2006. aasta suuniste punkti 6 tähenduses „adekvaatset asendusväärtust, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja […] rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu” (vt eespool punkt 217).
Käesoleval juhul lisas komisjon võrdlusperioodi müügiväärtuse arvutamise eesmärgil rikkumises H&R ChemPharmi osalemise kolm täisaastat (aastad 2002–2004). Esimene ajavahemik, mille osas võrdlusperioodi müügiväärtus üldistati (ajavahemik alates 1. juulist 2001 kuni 31. detsembrini 2001), oli enne omandamist, mistõttu 2002. ja 2003. aasta müügiväärtus oli tema puhul tüüpiline. Teine ajavahemik, mille osas võrdlusperioodi müügiväärtus üldistati (ajavahemik alates 1. jaanuarist 2005 kuni 28. aprillini 2005), järgnes omandamisele, mistõttu 2004. aasta müügiväärtus oli tema puhul tüüpiline.
Seega leiab Üldkohus käesoleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades, et H&R kontserni müügiväärtuse keskmine aastatel 2002–2004 kujutab endast H&R ChemPharmi rikkumises kogu osalemise kestuse puhul „adekvaatset asendusväärtust, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja […] rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu”.
Seega tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
Tuleb lisada, et oma 11. juuli 2014. aasta otsuses seotud kohtuasjas T‑540/08: Esso jt
vs
. komisjon vähendas Üldkohus Esso Société anonyme française’ile määratud trahvi summat, selleks et arvesse võtta asjaolu, et käive, mille sai ettevõtja ExxonMobil, kelle hulka esimene ettevõtja kuulus, peaaegu kahekordistus pärast Exxoni ja Mobili ühinemist, mis leidis aset 1999. aastal, ning et müügiväärtust, mis arvutati üksnes müügi alusel pärast ühinemist aastatel 2000–2002, üldistati ka ajavahemiku 1992–1999 suhtes, mil vaid Mobil France osales kartellis.
Kohtuotsuse Esso jt
vs
. komisjon (eespool punkt 271) aluseks oleva kohtuasja faktiline kontekst erineb seega olulises küsimuses käesoleva juhtumi omast, kuna nimetatud kohtuasjas ei kujutanud ExxonMobili müügiväärtus pärast ühinemist endast Esso Société anonyme française’i toime pandud rikkumise kogu kestuse suhtes „adekvaatset asendusväärtust, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja […] rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu”.
– „Välismaiste äriühingute” käibe väidetavalt kaks korda arvesse võtmine
Hageja väidab, et komisjon võttis „välismaiste äriühingute” 9,2 miljoni euro suurust käivet arvesse kaks korda. Hageja leiab, et erinevus tema 23. aprilli 2008. aasta kirja leheküljel 2 asuva andmete esimese tulba (27,5 miljonit eurot), milles sisaldub ESP International, ning teise tulba (18,3 miljonit eurot), kust on ESP International välja jäetud, vahel on täpselt 9,2 miljonit eurot. Komisjon võttis seega kaks korda arvesse ESP Internationali käivet.
Repliigis väidab hageja järgmist:
„51
Isegi kui rikkumine omistada [välismaistele] äriühingutele (see tähendab ESP International) ja H&R Sales GmbH‑le 2004. aasta osas […], on komisjoni poolt aluseks võetud arvud siiski valed ja liiga suured. Komisjon võttis nimelt kaks korda arvesse [välismaiste] äriühingute käivet. 2004. aasta õige summa oleks 26,3 miljonit eurot koos [välismaiste] äriühingutega ning veel H&R Sales’i lisamisel 30,2 miljonit eurot. Igal juhul ei ole 2004. aasta kogusumma 39,4 miljonit eurot, nagu [komisjon] kindlaks määras. See nähtub järgnevast.
[V]ahesumma suurusega 26,3 miljonit eurot [, mis tuleneb 23. aprilli 2008. aasta kirja leheküljel 2 asuvast esimesest andmete tulbast,] sisaldab juba [välismaiste] äriühingute käivet 9,2 miljonit eurot, nagu selgelt ja üheselt ilmneb [nimetatud kirjast]. [Komisjon] teeb siin vea […], kui ta lisab kõnealusele summale uuesti 9,2 miljonit eurot [välismaiste] äriühingute tõttu, kahekordistades käibe seda osa. Seega isegi kui [komisjon] võttis arvesse [välismaiseid] äriühinguid, sai ta õiguspäraselt aluseks võtta üksnes summa 26,3 miljonit eurot. Kui sellele lisada veel H&R Sales GmbH, ulatus summa 30,2 miljoni euroni, mitte mingil juhul aga 39,4 miljoni euroni.”
Kõigepealt tuleb märkida, et kohtumenetluses hageja esitatud argumente ei ole võimalik ühitada teabega, mille ta edastas haldusmenetluse käigus ja mis asuvad Üldkohtule edastatud toimikus.
Esiteks tuleb märkida, et oma vastuses vastuväidetele märkis hageja, et H&R müügiväärtus parafiinvahade turul (arvestamata Tudapetroli käivet ning vahasegude ja toorparafiini müüki) oli 2004. aastal 38,99 miljonit eurot, mis arvuna vastab peaaegu sellele, mille arvutas komisjon (39,4 miljonit eurot).
Teiseks märkis hageja ka ärakuulamise eest vastutava ametniku juures ärakuulamisel, et Saksamaal Hamburg‑Neuhofis asuva uue rafineerimistehase omandamisega, mis kuulus H&R Ölwerke Schindlerile, tõusis tema käive „parafiinitoodete” turgudel peaaegu 2,5 korda. Selle kohta esitas ta andmeid ka oma 8. detsembri 2005. aasta kirjas. Nende andmete kohaselt tõusis 2004. aastal uute tootmisvõimsuste omandamise tulemusel tema parafiinvahade käive 43000 tonnilt 2003. aastal 84400 tonnile 2004. aastal. Ta täpsustas samuti, et nende toodete hind tõusis 2004. aastal.
Kohtumenetluses hageja esitatud väite kohaselt tõusis H&R kontserni müügiväärtus aga 24107000 eurolt 2003. aastal 26300000 euroni 2004. aastal. Väidetav tõus ei ole kooskõlas Hamburg‑Neuhofi rafineerimistehase omandamisest tuleneva tootmis- ja käibekasvuga ning on ilmses vastuolus andmetega, mille hageja esitas vastuses vastuväidetele.
Kolmandaks tuleb märkida, et esinevad tõsised kahtlused hageja väite osas, et „välismaised äriühingud” on identsed äriühinguga H&R ESP International.
Hageja tõdeb 8. detsembri 2005. aasta kirjas, et ESP International on H&R Ölwerke Schindleri 100‑protsendiline emaettevõtja. Lisaks ilmneb toimikust, et H&R Ölwerke Schindler ning ESP International on Saksa õiguse alusel asutatud äriühingud ning äriühingute tootmisettevõte asub Saksamaal Hamburg‑Neuhofis.
Üldkohus ei mõista põhjusi, miks hageja otsustas valida väljendi „välismaised äriühingud”, selleks et edastada andmed vaid H&R ESP Internationali saadud käibe kohta, mis on Saksa õiguse alusel asutatud äriühing, mille tootmisettevõte asub Saksamaal.
Lisaks, nagu komisjon õigesti märgib, ei viidanud hageja haldusmenetluses komisjonile saadetud arvukates kirjades kunagi sellele, et H&R ESP International tähendas mõistet „välismaised äriühingud” või kuulus nende äriühingute hulka. Vastupidi, 23. aprilli 2008. aasta kirja esilehel olid „välismaised äriühingud” ja H&R ESP International ära toodud kõrvuti, nii et tegelikult jääb mulje, et tegemist on kahe eraldiseisva üksusega. Lisaks erinevad ka põhjendused, mille hageja esitas kõnealuses kirjas eesmärgiga näidata, et nende äriühingute müügiväärtust ei tuleks komisjonil arvesse võtta. Mis puudutab „välismaiseid äriühinguid”, siis kinnitab hageja, et neid „uurimine ei hõlmanud”, samas kui H&R ESP Internationali osas toonitab ta, et viimane omandati alles 2004. aastal, mis viis „hüppeni käibes”.
Edasi, oma 8. detsembri 2005. aasta kirjas mainib hageja ka H&R Ölwerke Schindleri „sõsarettevõtjaid”, kes haldavad konversiooniseadmeid välismaal. Lisaks ilmneb H&R Wasagi 2004. aasta tegevusaruandest, et rafineerimistehase eriotstarbeliste toodete valdkonna omandamine äriühingult BP puudutas vaid H&R Ölwerke Schindlerit Saksamaal ning H&R ESP Nuth B.V‑d Madalmaades. Pealegi täpsustab hageja oma 7. juuli 2008. aasta kirjas, et Ühendkuningriigis Corrytonis ja Chorley’s asuvate välismaiste äriühingute parafiinvahade müügist 2004. aastal saadud käive oli esialgsel hinnangul 8,6 miljonit eurot. Need asjaolud kinnitavad, et H&R kontserni kuulusid välismaal asuvad äriühingud erinevalt H&R ESP Internationalist, mille asukoht oli Saksamaal.
Eespool toodu alusel tuleb jõuda järeldusele, et hageja ei saa komisjonile tulemuslikult ette heita, et viimane lisas 26,3 miljoni euro suurusele esialgsele summale nii H&R ESP Internationali kui „välismaiste äriühingute” müügiväärtuse. Vastupidi, tuleb tõdeda, et 2004. aasta müügiväärtuse arvutamisel tegutses komisjon täielikus kooskõlas 2006. aasta suuniste punktidega 15 ja 16, mis on toodud eespool punktis 218.
Teiseks ei saa hageja tulemuslikult tugineda asjaolule, et müügiväärtuse üksikasjalik arvutamine ei ole toodud vaidlustatud otsuses, vaid komisjon esitas selle oma kostja vastuses. Esiteks tugines komisjon arvudele, mille hageja ise esitas haldusmenetluses, ja sai summa, mis suures osas vastab andmetele, mille hageja tõi välja oma vastuses vastuväidetele ning ärakuulamise eest vastutava ametniku juures. Teiseks palus Üldkohus, selleks et täpsemalt võimaldada hagejal võtta kahel korral kirjalik seisukoht kostja vastuse sisu suhtes, hagejal kirjalikult vastata komisjoni vasturepliigile kolmanda väite osas.
Kolmandaks tuleb märkida, et kohtumenetluses esitas Üldkohus hagejale hulga kirjalikke küsimusi, selleks et veel selgitada faktilist konteksti.
Iseäranis palus Üldkohus sõnaselgelt hagejal nimetada „välismaised äriühingud”. Sellegipoolest keeldus hageja täpsustamast äriühinguid, kellega on tegemist, vaatamata asjaolule, et ta palus vaidlustatud otsus tühistada või seda muuta argumentide alusel, mida ei olnud nende äriühingute tuvastamiseta võimalik lahti seletada. Lisaks ei täpsustanud hageja ka „välismaiste äriühingute” suhet ESP Internationali, H&R Ölwerke Schindleri, H&R Sales’i ja tema endaga ning ta eitas isegi, et tegemist on tema enda tütarettevõtjatega.
Tuleb lisada, et ei ole selge, mis põhjusel hageja palub repliigi punktis 51 teise võimalusena lisada H&R Sales’i käive 26,3 miljoni euro suurusele summale, mis asub tema 23. aprilli 2008. aasta kirja leheküljel 2 asuvas esimeses tulbas. Kõnealuses kirjas märkis hageja, et H&R Ölwerke Schindleri käive vastab H&R Sales’i omale, väites, et „enda müük OWS – H&R Sales GmbH – kaudu ei [olnud] meie hinnangul infonõudega hõlmatud”. Siiski tõdes hageja oma 8. detsembri 2005. aasta kirjas, et H&R Ölwerke Schindler on ESP Internationali 100‑protsendiline tütarettevõtja. Seega ei ole võimalik mõista põhjusi, miks hageja palub teise võimalusena lisada 26,3 miljoni euro suurusele summale ESP Internationali tütarettevõtja käive, kui ta põhimõtteliselt on vastu sellele, et nimetatud summale lisatakse „välismaiste äriühingute” käive, kelle ta repliigis võrdsustab ESP Internationaliga.
Arvestades eespool toodud kaalutlusi kogumis, iseäranis neid, mis asuvad eespool punktides 276 ja 277, ei saa komisjonile ette heita, et ta tegi vaidlustatud otsuses 2004. aasta müügiväärtuse kindlaksmääramisel vea. Seega tuleb hageja käesolev etteheide tagasi lükata osas, milles palutakse vaidlustatud otsus osaliselt tühistada.
Lisaks tuleb tagasi lükata ka hageja nõuded osas, milles palutakse Üldkohtul oma täieliku pädevuse raames muuta trahvisummat. Pärast seda, kui Üldkohus põhjalikult vaatas läbi talle käesolevas asjas esitatud toimiku, leiab kohus esiteks, et hageja argumendid ja viimase edastatud teave ei anna alust trahvisumma muutmiseks, ning teiseks, et toimikus asuvad tõendid, eelkõige eespool punktides 276 ja 277 nimetatud andmed võimaldavad tõdeda, et komisjoni kindlaksmääratud 2004. aasta müügiväärtus kajastab hageja toime pandud rikkumise raskust kohaselt.
Seega tuleb käesolev etteheide ja järelikult kolmas väide tervikuna tagasi lükata.
Neljas väide, et trahvisumma arvutamist puudutavate hindamisvigade tõttu on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3
Neljas väide, mis on esitatud teise võimalusena, puudutab määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 rikkumisi, kuna trahvisumma arvutamisel on tehtud hindamisvigu. Neljas väide koosneb kolmest osast. Esiteks leiab hageja, et 2006. aasta suunised ei kuulu kohaldamisele. Teiseks on hageja seisukohal, et müügiväärtusest 17% määra puhul, mis on kindlaks määratud nii suuniste punkti 21 kui ka punkti 25 alusel, on tehtud hindamisviga ja see on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Kolmandaks on hagejale määratud trahvi summa hageja arvates tema suurust arvestades ebaproportsionaalne ja diskrimineeriv. Sisuliselt palub hageja Üldkohtul muuta vaidlustatud otsust ning vähendada talle määratud trahvi summat.
2006. aasta suuniste kohaldamine
Hageja väidab, et trahvisumma arvutamine on õigusvastane põhjusel, et komisjon tugines arvutamise käigus 2006. aasta suunistele, mitte aga suunistele nende 1998. aasta versioonis (Suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
EÜT C 9, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171)), mille tulemusel määrati märkimisväärselt kõrgem trahvisumma, arvestades eelkõige niisuguse kordaja sisseviimist, mis vastab rikkumises osalemise aastate arvule. Ta leiab, et rikutud on karistusõiguses tagasiulatuva jõu keelu põhimõtet, kuna ajal, mil rikkumine toime pandi, ei olnud veel 2006. aasta suunised jõustunud. Lisaks on komisjon rikkunud suuniste vastuvõtmise teel oma pädevuse ise piiramise põhimõtet ja õiguspärast ootust, mida nimetatud suunistega ettevõtjates tekitati.
Selles osas on Euroopa Kohus juba otsustanud, et asjaolu, et komisjon on minevikus kohaldanud teatud liiki rikkumiste suhtes teatud tasemel trahve, ei võta temalt võimalust mis tahes hetkel seda taset määruses nr 1/2003 sätestatud piires tõsta, kui see on vajalik liidu konkurentsipoliitika rakendamise tagamiseks, vaid vastupidi – liidu konkurentsinormide tõhus kohaldamine eeldab seda, et komisjon saaks igal hetkel kohandada trahvide taset vastavalt selle poliitika vajadustele (eespool punktis 73 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punkt 109; eespool punktis 242 viidatud kohtuotsus Aristrain
vs
. komisjon, punkt 81, ja eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 169).
Nimelt hõlmab EÜ artiklitega 81 ja 82 komisjonile pandud järelevalveülesanne nii kohustust uurida ja karistada üksikuid rikkumisi kui ka kohustust rakendada üldist poliitikat konkurentsiõiguses asutamislepingus kehtestatud normide kohaldamiseks ning selles mõttes suunata ka ettevõtjate käitumist (eespool punktis 73 viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt
vs
. komisjon, punkt 105, ja eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 170).
Pealegi ei saa ettevõtjatel olla õiguspärast ootust, et säilib senine olukord, mida komisjon võib muuta, teostades oma kaalutlusõigust, mis komisjonil on EÜ artiklite 81 ja 82 kohaldamisel ja üldiselt konkurentsipoliitika kindlaksmääramisel (vt eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 171 ja 172, ning seal viidatud kohtupraktika).
Täpsemalt ei saa trahviga lõppeda võiva haldusmenetlusega seotud ettevõtjatel tekkida õiguspärast ootust, et komisjon ei ületa varasema praktika käigus määratud trahvide taset või et kasutatakse sama trahvide arvutamise meetodit (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 228).
Seega peavad ettevõtjad arvestama võimalusega, et komisjon võib igal hetkel otsustada tõsta trahvisummade taset, võrreldes minevikus kohaldatud tasemega. See on nii mitte üksnes juhul, kui komisjon tõstab trahvisummade taset üksikutes otsustes trahve määrates, vaid ka juhul, kui trahvisummasid tõstetakse, kohaldades arutatavale asjale selliseid üldise ulatusega käitumisreegleid, nagu on suunised (eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 229 ja 230).
Seega oli 1998. aasta redaktsioonis suuniste asendamine 2006. aasta suunistes sisalduva trahvide arvutamise uue meetodiga – eeldades, et sellel oli määratavate trahvide taset tõstev mõju – kartellikokkuleppe täitmise aega arvestades selle pooltele mõistlikult ootuspärane. Seega kohaldades vaidlustatud otsuses 2006. aasta suuniseid rikkumiste suhtes, mis pandi toime enne nende suuniste vastuvõtmist, ei rikkunud komisjon tagasiulatuva jõu puudumise ega õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet (vt selle kohta eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punktid 231 ja 232).
Lõpuks tuleb märkida, et hageja tõlgendus komisjoni hindamispädevuse suuniste vastuvõtmise teel ise piiramise põhimõtte kohta on vastuolus kõnealuse kohtupraktikaga. Nimelt kui komisjonil lasuks kohustus kohaldada rikkumise toimepanemise ajal – mis käesoleval juhul oleks enam kui 13 aastat – kehtinud suuniseid, muudaks vastav kohustus sisutuks eespool punktis 294 viidatud kohtupraktikaga tunnustatud komisjoni õiguse kohandada trahvisumma arvutamise meetodeid, selleks et täita oma kohustust tõhusalt kohaldada liidu konkurentsieeskirju.
Analüüsi ei lükka ümber argumendid, mille hageja tuletab Üldkohtu 3. aprilli 2003. aasta otsusest kohtuasjas
T-119/02: Royal Philips Electronics
vs
. komisjon (EKL 2003, lk II-1433)
. Hageja järeldab kohtuotsuse punktist 242, et „[k]una suunised on suunatud õigussubjektidele ning loovad komisjonil lasuva õiguspärase ootuse, on neil tagatisülesanne”. Kõnealuse kohtuotsuse lõigus, millele hageja viitab, ei mainita aga õiguspärast ootust ega tagatisülesannet, kuna lõigust ilmneb vaid, et komisjoni teatis nõukogu määruse (EMÜ) nr 4064/89 ja komisjoni määruse (EÜ) nr 447/98 seisukohalt vastuvõetavate parandusmeetmete kohta (
EÜT 2001, C 68, lk 3
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 89) „ei ole vaba siduvatest õiguslikest kohustustest” ning et „[k]omisjoni jaoks on [nimelt] siduvad teatised, mille ta võtab vastu koondumiste kontrolli valdkonnas, niivõrd kuivõrd teatised ei kaldu kõrvale asutamislepingu ja määruse nr 4064/89 sätetest”.
Igal juhul tuleb rõhutada, et koondumise korral võivad pooled pakkuda välja kohustusi, selleks et muuta koondumine siseturuga kokkusobivaks ja järelikult võimaldada komisjonil koondumine heaks kiita. Seega on eespool punktis 301 nimetatud teatise ülesanne suunata ettevõtjaid, kes tegutsevad heas usus ja kes ei ole toime pannud ühtegi rikkumist, väljapakutavate kohustuste laadi osas, selleks et saada komisjoni läbiviidava haldusmenetluse lõppedes positiivne tulemus. Nii ei saa nende ettevõtjate olukorda samastada selliste ettevõtjate omaga, kes osalesid kartellis, mis on EÜ artiklis 81 sõnaselgelt keelatud.
Samuti tuleb rõhutada, et trahvide arvutamise suuniste eesmärk on tagada komisjoni otsustes määratavate rahaliste karistuste läbipaistvus, objektiivsus ning mittediskrimineeriv laad, ilma et komisjoni tegevuse hoiatav mõju siiski väheneks.
Vastupidi karistusõigusele on aga konkurentsiõiguses nii õigusvastasest tegevusest tekkinud tulu kui ka selle eest määratud karistus ainult rahalised, nagu ka õigusrikkujate motiiv, kusjuures nende tegevus põhineb majanduslikul loogikal. Seega oleks õigusvastases kokkuleppes osalemise eest määratava trahvisumma enam-vähem täpsel etteaimatavusel liidu konkurentsipoliitika tõhususele väga kahjulik tagajärg, kuna rikkumisi toime panevad ettevõtjad võiksid otseselt võrrelda oma õigusvastasest tegevusest tekkivat kulu ja sellest saadavat tulu ning võtta arvesse avastamise võimalust, proovides nii tagada tegevuse tulusust (vt selle kohta eespool punktis 220 viidatud kohtuotsus Degussa
vs
. komisjon, punkt 83 ning eespool punktis 220 viidatud kohtuotsus Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
vs
. komisjon, punkt 45).
Eespool toodut arvestades tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine ja hindamisviga, mis on tingitud kordaja suurusega 17% kindlaksmääramisest nii rikkumise raskuse kui ka hoiatamise raames
Pärast seda, kui komisjon määratles vaidlustatud otsuse põhjenduses 651 rikkumise geograafilise ulatuse, käsitles komisjon pealkirja „Järeldus rikkumise raskuse kohta” all põhjenduses 653 rikkumise raskuse küsimust:
„[…]
(651)
Mis puudutab geograafilist ulatust, siis rikkumine hõlmas kogu EMP‑d, võttes arvesse asjaolu, et kõnealused ettevõtjad müüsid [parafiinvahasid] kõigis EMP riikides […]
(653)
Võttes arvesse käesolevale juhtumile omaseid asjaolusid, rikkumise laadi ja geograafilist ulatust puudutavaid eelnevalt arutatud kriteeriume, peab ENI ja H&R/Tudapetroli puhul arvesse võetava müügiväärtuse osakaal olema 17%. Tõendamist on leidnud see, et ExxonMobili, MOL, Repsoli, RWE, Sasoli, Shelli ja Totali puhul seisnes üks ja vältav rikkumine ka klientide ja/või turgude jagamises. Turgude ja klientide jagamine kuuluvad oma laadilt kõige raskemate konkurentsipiirangute hulka, kuna selline tegevus toob endaga kaasa konkurentsi vähenemise või kõrvaldamise teatud turgudel või teatud klientide jaoks […]. Seda täiendavad raskust arvestades peab müügiväärtuse osakaal ExxonMobili, MOL, Repsoli, RWE, Sasoli, Shelli ja Totali puhul olema 18% […]”
Hageja väidab, et komisjon rikkus proportsionaalsuse põhimõtet ja tegi hindamisvea, kui ta rikkumise põhiosas määras kindlaks kordaja suurusega 17% nii rikkumise raskuse alusel vastavalt 2006. aasta suuniste punktile 21 kui ka hoiatamise eesmärgil vastavalt suuniste punktile 25. Ettevõtjate puhul, kes samuti osalesid turgude ja klientide jagamist puudutavas rikkumise osas, määrati kordajaks vaid 18%. Kõnealuste protsendimäärade vaheline erinevus, mis piirdub üksnes ühe protsendipunktiga, ei kajasta proportsionaalselt rikkumise raskuse erinevust. Hageja palub seega sisuliselt, et Üldkohus suurendaks erinevust 17% ja 18% suurusega kordajate vahel, vähendades esimest, see tähendab kordajat, mida kohaldatakse nende ettevõtjate müügiväärtusele, kes nagu hageja osalesid üksnes rikkumise põhiosas.
Kohtupraktika kohaselt tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikest 3, et karistuste raskus ei tohi olla toimepandud rikkumise suhtes ebaproportsionaalne ning et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 alusel trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust. Proportsionaalsuse põhimõttest ja põhimõttest, et karistus peab vastama rikkumisele, tuleneb samuti, et määratud trahvisumma peab olema rikkumise raskuse ja kestusega proportsionaalne (vt selle kohta Üldkohtu otsus, 12.7.2001, Tate & Lyle jt
vs
. komisjon,
T-202/98, T-204/98 ja T-207/98, EKL, lk II-2035
, punkt 106, ning Üldkohtu otsus, 27.9.2006, Jungbunzlauer
vs
. komisjon,
T-43/02, EKL, lk II-3435
, punkt 226).
Proportsionaalsuse põhimõttest tuleneb eelkõige, et komisjon peab määrama trahvisumma proportsionaalselt asjaolude alusel, mida ta võttis rikkumise raskusastme hindamiseks arvesse, ning et komisjon peab neid asjaolusid seejuures seostatult ning objektiivselt põhjendades hindama (eespool punktis 308 viidatud Üldkohtu otsus, Jungbunzlauer
vs
. komisjon, punktid 226–228, ja Üldkohtu otsus, 28.4.2010, Amann & Söhne ja Cousin Filterie
vs
. komisjon,
T-446/05, EKL, lk II-1255
, punkt 171).
Lisaks tuleb trahvisumma kindlaksmääramisel kohtupraktika kohaselt arvesse võtta objektiivseid elemente, nagu konkurentsivastaste tegude sisu ja kestus, nende arv ja intensiivsus, mõjutatud turu ulatus ja majanduspoliitika kahjustatus. Analüüsis tuleb samuti arvestada vastutavate ettevõtjate suhtelist olulisust ja turuosa ning rikkumise võimalikku kordumist. Läbipaistvuse eesmärgil võttis komisjon vastu 2006. aasta suunised, milles ta märgib, millal ta võtab arvesse rikkumise seda või teist asjaolu, ning milles on toodud sellest trahvisummale tuleneda võivad tagajärjed (vt selle kohta Euroopa Kohtu otsus, 8.12.2011,
C-386/10 P, EKL, lk I-13090
, punktid 57–59).
Väärib toonitamist, et käesoleva etteheite raames ei vaidlustanud hageja trahvisumma arvutamise meetodit ega erinevate arvesse võetavate asjaolude rolli, nagu need, mis on ette nähtud 2006. aasta suunistes.
Esiteks tuleb käesoleva juhtumi puhul märkida, nagu ilmneb 2006. aasta suuniste punktist 23, et hindade kindlaksmääramist puudutavad kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus, mis on nagu käesolevas asjas rikkumise põhiosa, on juba oma olemuselt kõige tõsisemad konkurentsipiirangud. Seega tuleb suuniste punktide 21 ja 23 kohaselt kordaja, mis kajastab rikkumise raskust, kindlaks määrata 0–30% vahemikku jääva astmestiku ülemises osas. Lisaks hõlmasid hindade kindlaksmääramist puudutavad kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus käesolevas asjas kõiki EMP riike, mis on tulenevalt 2006. aasta suuniste punktist 22 samuti asjakohane (vaidlustatud otsuse põhjendused 651 ja 653).
Neid asjaolusid arvestades ei teinud komisjon ühtegi hindamisviga, kui ta rikkumise raskuse alusel määras kindlaks 17% suuruse kordaja rikkumise põhiosa suhtes, mis seisneb parafiinvahade „hindade kindlaksmääramist [ja] tundliku äriteabe vahetamist ja avaldamist puudutavates kokkulepetes või kooskõlastatud tegevuses”. Sama kehtib ka 2006. aasta suuniste punkti 25 kohaselt hoiatamise raames lisatava summa ehk nn sisenemistasu kindlaksmääramisel. Lisaks tõi komisjon välja seosed rikkumise raskuse alusel arvesse võetavate asjakohaste tegurite ning kindlaksmääratud kordaja vahel.
Tuleb lisada, et kõnealuse kordaja suurusega 17% kindlaksmääramine on põhjendatud ka hindamiskriteeriumidega, mis on välja töötatud eespool punktis 307 viidatud kohtupraktikas.
Seega ei teinud komisjon hindamisviga ega rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta kehtestas kõnealuse määra suurusega 17%.
Teiseks tuleb analüüsida hageja argumente, mille kohaselt rikkumise põhiosa suhtes kehtestatud kordaja ning rikkumise esimese ja teise osa suhtes kokku kehtestatud kordaja vaheline erinevus, mis piirdub üksnes ühe protsendipunktiga, ei kajasta rikkumise raskuse erinevust, arvestades osalemist klientide ja turgude jagamises.
Selles osas tuleb rõhutada, et nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 240 ja 248, olid turgude või klientide jagamises seisnevad kokkulepped tehnilistel koosolekutel juhuslikud, võrreldes parafiinvahade hindade kindlaksmääramist puudutavate kokkulepete või kooskõlastatud tegevusega. Lisaks selgub nende ettevõtjate sõltumatutest avaldustest, kes samuti osalesid kartellis (vt eespool punkt 153), et arutelu kartelliosaliste kohaldatavate hinnatasemete üle oli siiski tehniliste koosolekute osa, kuna need koosolekud puudutasid üldiselt hindade kindlaksmääramist.
Lisaks seisnes käesolevas asjas ühes ja vältavas rikkumises osalejate järgitav eesmärk, mis oli õigusvastane ja mille eest määrati karistus, vaidlustatud otsuse põhjenduse 267 kohaselt konkurentsisurve vähendamises või selle kõrvaldamises, selleks et lõppeesmärgil saada suuremat kasumit ning lõpuks stabiliseerida kasum või seda suurendada. Rikkumise teine osa võis küll suurendada rikkumise kahjulikku mõju asjassepuutuvate klientidele või turgudele. Siiski puudus rikkumisel konkurentsivastane eesmärk, mida selgelt oleks saanud eristada rikkumise põhiosa eesmärgist, kuna asjassepuutuvad olid samad tooted ja sama geograafiline turg ning lõpptulemusena täitis turgude ja klientide jagamine nagu ka hindade kindlaksmääramine samuti eesmärki saavutada turuhinnast kõrgemad hinnatasemed.
Seega ei teinud komisjon hindamisviga ega rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta esiteks rikkumise raskuse alusel ja teiseks hoiatamise eesmärgil vastavalt 2006. aasta suuniste punktile 25 määras kindlaks 17% suuruse osa müügiväärtusest ettevõtjate puhul, kes osalesid üksnes rikkumise põhiosas, ning 18% suuruse osa müügiväärtusest ettevõtjate puhul, kes osalesid ka rikkumise teises osas.
Lisaks, kuna teise võimalusena on esitatud ka nõue vähendada trahvisummat, siis leiab Üldkohus oma täieliku pädevuse raames, et üksnes rikkumise põhiosas osalenud ettevõtjate müügiväärtusest 17% suuruse osa arvesse võtmine kajastab rikkumise raskust kohaselt, nagu see on ette nähtud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 3 ja eespool punktis 308 viidatud kohtupraktikas.
Järelikult tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
Põhisumma väidetav ebaproportsionaalsus ja diskrimineeriv laad, arvestades H&R kontserni suurust
Hageja leiab, et talle määratud trahv on tema suurust arvestades ebaproportsionaalne ja diskrimineeriv, võrreldes teistele kartellis osalenud ettevõtjatele määratud trahvidega. Hageja tugineb asjaolule, et kohandatud põhisumma, mis kehtestati ExxonMobilile, moodustab selle kontserni kogukäibest 2007. aastal üksnes ligikaudu 0,04%, samas kui H&R kontserni puhul on see 2,5%.
Kohtupraktika kohaselt rikutakse võrdse kohtlemise põhimõtet vaid siis, kui sarnaseid olukordi käsitletakse erinevalt või erinevaid olukordi käsitletakse sarnaselt, välja arvatud juhul, kui niisugune käsitlemine on objektiivselt põhjendatud (Euroopa Kohtu otsus, 13.12.1984, Sermide,
106/83, EKL, lk 4209
, punkt 28, ja Üldkohtu otsus, 4.7.2006, Hoek Loos
vs
. komisjon,
T-304/02, EKL, lk II-1887
, punkt 96).
Lisaks, eespool punktis 308 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõikest 3, et karistuste raskus ei tohi olla toimepandud rikkumise suhtes ebaproportsionaalne ning et määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 3 alusel trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust. Proportsionaalsuse põhimõttest ja põhimõttest, et karistus peab vastama rikkumisele, tuleneb samuti, et määratud trahvisumma peab olema rikkumise raskuse ja kestusega proportsionaalne.
Eespool punktis 309 viidatud kohtupraktika kohaselt tuleneb proportsionaalsuse põhimõttest nimelt, et komisjon peab määrama trahvisumma proportsionaalselt asjaolude alusel, mida ta võttis rikkumise raskusastme hindamiseks arvesse, ning et komisjon peab neid asjaolusid seejuures seostatult ning objektiivselt põhjendades hindama.
Lisaks tuleneb kohtupraktikast, et trahvisumma kindlaksmääramisel on mõistlik arvesse võtta nii ettevõtja kogukäivet, mis on üks, olgugi ligikaudne ja ebatäiuslik näitaja ettevõtja suurusest ja majanduslikust võimsusest, kui ka käibe seda osa, mis saadi rikkumise esemeks olnud kaupade müügist ja võib seega näidata selle rikkumise ulatust. Kummalegi käibele ei tohi omistada tähtsust, mis võrreldes teiste hindamiselementidega oleks ebaproportsionaalne, ja seetõttu ei saa sobiva trahvisumma kindlaksmääramine olla üksnes kogukäibel põhineva arvutuse tulemus. Sellise olukorraga on tegemist eriti siis, kui asjaomased kaubad moodustavad vaid väikese osa sellest käibest (eespool punktis 40 viidatud Euroopa Kohtu otsus Dansk Rørindustri jt
vs
. komisjon, punkt 243, ja 18.5.2006, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon,
C-397/03 P, EKL, lk I-4429
, punkt 100).
Seevastu puudub liidu õiguses üldkohaldatav põhimõte, mille kohaselt peab karistus olema proportsionaalne ettevõtja suurusega neil tooteturgudel, kus rikkumine on toimunud (vt analoogia alusel eespool punktis 326 viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs
. komisjon, punkt 101).
Samuti tuleb meelde tuletada, et eespool punktis 310 viidatud kohtupraktika kohaselt võttis komisjon läbipaistvuse eesmärgil vastu 2006. aasta suunised, milles ta märgib, millal ta võtab trahvisumma kindlaksmääramiseks arvesse rikkumise seda või teist asjaolu, sealhulgas asjaomase ettevõtja kogukäivet ja kartelliga hõlmatud turul saadud müügiväärtust.
Lisaks tuleb rõhutada, et käesoleva etteheite raames ei vaidlustanud hageja 2006. aasta suunistes ette nähtud arvutusmeetodit ega erinevate arvesse võetud asjaolude rolli.
Käesoleval juhul võeti trahvi põhisumma arvutamisel aluseks H&R kontserni puhul 17% ning ExxonMobili puhul 18% käibest, mis saadi kartelliga hõlmatud turgudel. ExxonMobili suure kogukäibe ja asjaolu tõttu, et tema müügiväärtus kartelliga hõlmatud turul oli kogukäivet arvestades väike, määras komisjon lisaks kindlaks kordaja 2, selleks et kooskõlas 2006. aasta suuniste punktiga 30 tagada kohane hoiatav mõju. Peale selle kontrollis komisjon iga kartellis osalenud ettevõtja puhul, et trahvi kogusumma ei ületaks 10% tema käibest, nagu see on nõutav määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikes 2.
Seega võttis komisjon trahvisumma arvutamise erinevates staadiumides arvesse erinevusi, mis esinesid ExxonMobili ja hageja olukorra vahel, ning kohtles neid kõnealuste aspektide osas erinevalt.
Samuti järgis komisjon omaenda suuniseid ja asjakohast kohtupraktikat, mille kohaselt on lubatud arvesse võtta nii ettevõtja kogukäivet kui ka selle käibe osa, mis saadi rikkumise esemeks olevatelt kaupadelt. Vaidlustatud otsuses kasutas komisjon asjakohaseid elemente selles osas kohaselt ja objektiivselt põhjendatult.
Lõpuks tuleb lisada, et ExxonMobili ja H&R‑i puhul põhisumma ja kontserni kogukäibe vaheline määra erinevus on tingitud üksnes asjaolust, et käive toodetelt, mille müük toimus kartelliga hõlmatud turgudel, moodustas ExxonMobili käibest oluliselt väiksema protsendi kui H&R puhul. Hageja ei saa aga 2006. aasta suuniste ega kohtupraktika alusel tulemuslikult väita, et trahvisumma on ebaproportsionaalne või diskrimineeriv, kui trahvisumma arvutamisel meelevaldselt valib arvessevõetava arvu ja selle arvutamise keskmise suuruse, mis ei ole kumbki omavahel otseses seoses.
Järelikult tuleb tagasi lükata käesolev etteheide, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ja hagejale määratud trahvi summa ebaproportsionaalsust.
Lisaks kuna samuti on esitatud nõue teise võimalusena vähendada hagejale määratud trahvi summat, siis leiab Üldkohus oma täieliku pädevuse raames, et hagejale määratud trahvi summa on kohane, arvestades toimepandud rikkumise raskust ja kestust.
Seega tuleb neljas väide tervikuna tagasi lükata.
Kohtuistungil hageja esitatud etteheide, mis puudutab majandusüksust tema ja teiste H&R kontserni äriühingute vahel
Kohtuistungil väitis hageja, et komisjon ei tõendanud, et tema ja äriühing H&R Wax Company Vertrieb moodustasid majandusüksuse. Vaidlustatud otsus on selles osas ebapiisavalt põhjendatud. Lisaks kinnitas hageja samuti, et Üldkohus jättis ise H&R kontserni oma kirjalikes ja suulistes küsimustes määratlemata.
Kõigepealt tuleb märkida, et komisjon määratles vastuväidete punktides 26 ja 28 selgelt H&R kontserni – mis vastab ettevõtjale H&R – ulatuse. Kuna hageja seda määratlust ei vaidlustanud, toodi see uuesti ära vaidlustatud otsuse põhjendustes 22 ja 24 (vt eespool punkt 13). Hagiavalduses ja repliigis ei kritiseerinud hageja H&R kontserni määratlust. Lisaks mainis hageja ise hagiavalduse punktis 14, et ta oli „[Hansen & Rosenthali] majandusüksuse osa”, ning ta rajas sellele oma argumendid esimese väite kohta. Vaidlustatud otsuse punkti 24 kohaselt on Hansen & Rosenthal aga H&R‑i valdusühing.
Esiteks tuleb meenutada, et kodukorra artikli 44 lõike 1 punktist c koostoimes artikli 48 lõikega 2 tuleneb, et hagiavalduses tuleb esitada hagi ese ja ülevaade fakti- ja õigusväidetest ning menetluse käigus ei või esitada uusi väiteid, kui need ei tugine õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.
Seega on vastuvõetamatu kohtuistungil hageja esitatud uus etteheide, mis puudutab tema ja Hansen & Rosenthali vahel majandusüksuse tuvastamise põhjendatust.
Teiseks tuleb meenutada, et ELTL artiklis 253 ette nähtud põhjendamiskohustus on vorminõue, mida tuleb eristada küsimusest põhjenduste põhjendatuse kohta, mis kuulub vaidlustatud akti sisulise õiguspärasuse hindamise valdkonda. EÜ artikli 253 rikkumine, millega peetakse silmas põhjenduste puudumist või nende ebapiisavust, kuulub EÜ artikli 230 tähenduses olulise menetlusnormi rikkumise alla ja on avalikul huvil põhinev väide, mille liidu kohus peab tõstatama (vt eespool punktis 42 viidatud kohtupraktika).
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt peavad üksikotsuse põhjendustest selgelt ja üheti mõistetavalt ilmnema selle akti vastu võtnud institutsiooni kaalutlused, nii et huvitatud isikud saaksid teada võetud meetme põhjendused ning pädev kohus saaks teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata antud juhtumi asjaolusid arvestades. Ei ole nõutud, et põhjenduses oleksid toodud kõik asjassepuutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, kuna kontrollides akti põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb lisaks akti sõnastusele arvestada akti vastuvõtmise konteksti (eespool punktis 42 viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, punkt 63).
Käesoleval juhul leiab Üldkohus, et põhjused, miks komisjon luges hageja H&R kontserni kuuluvaks, on vaidlustatud otsuse põhjendustes 22 ja 24 selgelt esitatud. Lisaks tuleb märkida, et käesoleval juhul ei ole tegemist olukorraga, kus hagejale omistati vastutus rikkumise eest seetõttu, et H&R kontserni kuuluv muu äriühing osales kõnealuses kartellis, vaid olukorraga, kus hageja vahetult osales kartellis, sest üks tema töötajatest viibis tehnilistel koosolekutel.
Lisaks tuleb H&R kontserni müügiväärtuse arvutamise osas toonitada, et komisjon võttis kontserni väliskäivet arvesse hageja sõnaselgel palvel, nagu ilmneb hageja ja komisjoni vahelisest kirjavahetusest haldusmenetluses. Hageja andmetel kuulus väliskäibe hulka ka Hansen & Rosenthali käive ning tema tütarettevõtja H&R Wax Company Vertriebi – kellele hageja osakapitalis kuulub kaudne osalus – käive, ilma et hageja oleks oma vastuses vastuväidetele ning oma kirjalikes dokumentides Üldkohtu menetluses sellele vastu vaielnud.
Seega oli Üldkohtul suurepäraselt võimalik vaidlustatud otsuse sõnastuse ja otsuse vastuvõtmise konteksti alusel mõista komisjoni tegevuse põhjusi, mistõttu puudub vajadus omal algatusel kontrollida põhjendamiskohustuse rikkumist.
Kolmandaks, mis puudutab väidet, et Üldkohtu menetluses jäeti H&R kontsern määratlemata, siis tuleb meenutada, et see mõiste määratletakse vaidlustatud otsuse põhjendustes 22 ja 24 ning et hageja ise kasutab väljendit „H&R kontsern” muu hulgas hagiavalduse punktis 68 samas tähenduses. Kuna hageja H&R kontserni määratlust ei vaidlustanud ja kuna pooled kasutasid kirjalikus menetluses mõistet „H&R kontsern” ühtselt, võttis Üldkohus üle sama mõiste kohtuistungi ettekandes. Lisaks, kui on tõsi, et hageja kasutab sageli „H&R” tähenduses, mis vastab „Hansen & Rosenthal KG”‑le, siis on samuti tõsi, et Üldkohus määratles „H&R” kohtuistungi ettekandes identselt eespool punktis 2 tooduga.
Seega tuleb ka kohtuistungil esitatud etteheide tagasi lükata.
Eespool toodut arvestades tuleb hagiavaldus vaidlustatud otsuse tühistamise osas jätta rahuldamata.
Mis puudutab oma täieliku pädevuse teostamist, siis jõuab Üldkohus järeldusele, et hageja ei ole tõendanud, et vaidlustatud otsuses oleks tehtud vigu või eiratud norme, millega oleks trahvisumma vähendamine põhjendatud. Üldkohus leiab samuti, et arvestades kõiki käesoleva juhtumi asjaolusid, iseäranis hageja toime pandud rikkumise raskust ja kestust, on hagejale määratud trahvi summa kohane.
Arvestades eespool toodud kaalutlusi kogumis, tuleb hagi tervikuna jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista hagejalt.
Lisaks tuleneb kodukorra artikli 90 punktist a, et kui pool on tekitanud Üldkohtule kulusid, mida oleks võinud vältida, võib Üldkohus need kulud poolelt välja mõista. Nagu iseäranis eespool punktis 262 märgitud, andis hageja käesoleval juhul Üldkohtu kirjalikele küsimustele valesid ja ebatäpseid vastuseid. Kuna hageja tegevus muutis käesoleva kohtuasja analüüsi märkimisväärselt keerulisemaks, mis välditavate ülesannetega tarbetult koormas Üldkohut. Seetõttu tuleb hagejalt mõista Üldkohtu kassasse välja hüvitis 10000 eurot.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kolmas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista H&R ChemPharm GmbH‑lt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud ja jätta H&R ChemPharm GmbH kohtukulud tema enda kanda.

3.
Mõista H&R ChemPharmilt Üldkohtu kasuks kodukorra artikli 90 punkti a alusel välja 10000 eurot.

Czúcz
Labucka
Gratsias
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 12. detsembril 2014 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Vaidluse aluseks olevad asjaolud

1. Haldusmenetlus ja vaidlustatud otsuse tegemine

2. H&R kontserni ja Tudapetroli vahelised seosed

Menetlus ja poolte nõuded

Õiguslik käsitlus

1. Taotlus kõrvaldada toimikust dokument

2. Põhiküsimus

Esimene väide, et rikutud on EÜ artikleid 81 ja 253 ning kaitseõigusi, kuna vaidlustatud otsuse põhjendused on väidetavalt jäetud eristamata

Esimene väiteosa, et rikutud on EÜ artikleid 81 ja 253

Teine väiteosa, mis puudutab kaitseõiguste rikkumist

Teine väide, et rikutud on EÜ artiklit 81, kuna puuduvad tõendid hageja toime pandud rikkumise kohta

Esimene väiteosa, et puuduvad hageja otsest vastutust kinnitavad tõendid

– Kokkuleppe ja kooskõlastatud tegevuse mõiste

– Tõendite hindamise põhimõtted

– Vaidlustatud otsus

– Tehnilistel koosolekutel G. osalemise süükspandavus H&R ChemPharmile

– Hageja tõendid

– Koguhinnang tõenditele, mis kinnitavad hageja toimepandud rikkumise olemasolu

– Rikkumises hageja osalemise alguse kuupäev

– Hageja argumendid teatud konkreetsete tehniliste koosolekute kohta

Teise väite teine osa

Kolmas väide, et müügiväärtuse kindlaksmääramisel on tehtud hindamisviga

Sissejuhatavad märkused

Käive, millest lähtuti 2002. ja 2003. aasta puhul

2004. aastakäibe arvutamine ning „välismaiste äriühingute” ja H&R ESP International arvesse võtmine

– Müügiväärtuse arvutamisel „välismaiste äriühingute” ja H&R Sales’i 2004. aasta müügi arvesse võtmine

– Müügiväärtuse keskmise suurendamine võrdlusperioodil, võttes arvesse 2004. aastal omandatud äriühingute käivet

– „Välismaiste äriühingute” käibe väidetavalt kaks korda arvesse võtmine

Neljas väide, et trahvisumma arvutamist puudutavate hindamisvigade tõttu on rikutud määruse nr 1/2003 artikli 23 lõiget 3

2006. aasta suuniste kohaldamine

Proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine ja hindamisviga, mis on tingitud kordaja suurusega 17% kindlaksmääramisest nii rikkumise raskuse kui ka hoiatamise raames

Põhisumma väidetav ebaproportsionaalsus ja diskrimineeriv laad, arvestades H&R kontserni suurust

Kohtuistungil hageja esitatud etteheide, mis puudutab majandusüksust tema ja teiste H&R kontserni äriühingute vahel

Kohtukulud
(
*1
)	* Kohtumenetluse keel: saksa.