CELEX: 62006TJ0012
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Itālijas jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Atbrīvojums no naudas sodiem
Sadarbība
Naudas sodi
Samērīgums
Pārkāpuma smagums
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja,
Deltafina SpA
, ir Itālijas sabiedrība, kuras pamatdarbība ir jēltabakas pirmapstrāde un apstrādātās tabakas tirdzniecība. Tā pilnībā pieder
Universal Corp
., sabiedrībai, kuras juridiskā adrese ir Ričmondā (Amerikas Savienotās Valstis).
I –
Administratīvais process
2001. gada 3., 4. un 5. oktobrī Eiropas Kopienu Komisija veica pārbaudes atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas
Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 14. pantam Eiropas Tabakas pārstrādātāju
federācijas un
Maison des métiers du tabac
telpās Briselē (Beļģija). Tajā pašā dienā Eiropas Tabakas pārstrādātāju federācija par šīm pārbaudēm pa faksu informēja visus
tās locekļus, tostarp
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(
APTI
, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība), kuras biedru vidū ir vislielākie nozares uzņēmumi.
2001. gada 3., 4. un 5. oktobrī Komisija veica pārbaudes arī triju galveno Spānijas jēltabakas pārstrādātāju un divu Spānijas
tabakas pārstrādātāju un ražotāju apvienību telpās. 2002. gada 16. janvārī trīs Spānijas jēltabakas pārstrādātāji, uz kuriem
attiecās pārbaudes, un viena
Universal
grupas sabiedrība iesniedza Komisijai kopīgu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda atbilstoši Komisijas Paziņojumam par
naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu aizliegtu vienošanos lietās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā –
“1996. gada paziņojums par sadarbību”).
2002. gada 15. janvārī Komisija nosūtīja informācijas pieprasījumus divām Itālijas profesionālām apvienībām, proti,
APTI
, kas pārstāv jēltabakas pārstrādātājus, un
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Itālijas Tabakas savienība), kas pārstāv jēltabakas ražotājus. 2002. gada 12. februārī
APTI
atbildēja uz pieprasījumu sniegt informāciju. Tajā pašā dienā notika
APTI
biroja sanāksme, kurā apsprieda Komisijas pieprasījumu.
2002. gada 19. februārī
Deltafina
iesniedza Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojuma par atbrīvojumu no sodanaudas
un sodanaudas samazināšanu karteļu gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda un naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos
gadījumos] (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada paziņojums par sadarbību”) A iedaļu un, pakārtoti, pieteikumu
samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma B iedaļu. Pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda attiecās uz iespējamo
aizliegto vienošanos starp jēltabakas pārstrādātājiem Itālijas tirgū.
2002. gada 28. februārī notika telefonsaruna starp vienu no
Universal
advokātiem un par lietu atbildīgo ierēdni no Komisijas Konkurences ģenerāldirektorāta.
2002. gada 6. martā Komisija informēja
Deltafina
, ka tās pieteikums atbilst nosacījumiem, kas minēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā, un ka Komisija
pēc administratīvā procesa nobeiguma tai piemēros atbrīvojumu no naudas soda par ikvienu pārkāpumu, kas tiks konstatēts Komisijas
veiktās izmeklēšanas gaitā, pamatojoties uz sniegtajiem pierādījumiem, ja vien
Deltafina
izpildīs visus nosacījumus, kas norādīti minētā paziņojuma 11. punktā.
2002. gada 14. martā notika Komisijas dienestu un
Deltafina
un
Universal
pārstāvju sanāksme, lai apspriestu
Deltafina
sadarbības noteikumus ar Komisiju (turpmāk tekstā – “2002. gada 14. marta sanāksme”). Tieši šīs sanāksmes laikā tika norādīts
uz
Deltafina
pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti.
2002. gada 19., 21., 25. un 26. martā
Deltafina
iesniedza Komisijai papildu informāciju.
2002. gada 22. martā notika telefonsaruna starp
Deltafina
pārstāvjiem un par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni par vairākiem jautājumiem, kas attiecas uz
Deltafina
sadarbību ar Komisiju.
2002. gada 2. aprīlī
Universal
ārējais juridiskais padomnieks informēja divu Itālijas jēltabakas pirmapstrādes sabiedrību
Standard Commercial Corp.
(turpmāk tekstā – “
SCC
”) un
Dimon Inc.
– attiecīgi
Transcatab SpA
un
Dimon Italia Srl
mātessabiedrību – ārējos juridiskos padomniekus, ka
Deltafina
bija iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, kas attiecās uz aizliegto vienošanos starp pārstrādātājiem
Itālijas tabakas tirgū.
2002. gada 4. aprīļa rītā notika
APTI
vadības sanāksme. Šīs sanāksmes laikā
Deltafina
priekšsēdētājs informēja klātesošos, ka tā ir sākusi sadarboties ar Komisiju 2002. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē,
Komisijai nosūtot to kompromitējošus dokumentus.
Tās pašas dienas, proti, 2002. gada 4. aprīļa, pēcpusdienā
Dimon Italia
un
Transcatab
, kuru pārstāvji piedalījās iepriekšējā punktā minētajā
APTI
sanāksmē, arī iesniedza lūgumu par labvēlības statusu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību (attiecīgi plkst. 16.15
un plkst. 18.47).
2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes
Dimon Italia
un
Transcatab
, kā arī
Trestina Azienda Tabacchi SpA
(turpmāk tekstā – “
Trestina
”) un
Romana Tabacchi SpA
telpās.
2002. gada 18. aprīlī un 17. maijā
Deltafina
iesniedza Komisijai citu papildu informāciju.
2002. gada 29. maijā un 11. jūlijā notika divas citas sanāksmes, kurās piedalījās
Deltafina
pārstāvji un Komisijas dienesti.
Komisija 2002. gada 8. oktobrī informēja
Dimon Italia
un
Transcatab
, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu 2002. gada paziņojuma
par sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa nobeiguma tiem piemērot naudas soda, kas tiem attiecīgi
tiktu noteikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem, samazinājumu attiecīgi 30–50 % un 20–30 % apmērā.
2004. gada 25. februārī Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem vairākiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām, tostarp
Deltafina
,
Universal
,
Dimon Italia
un
Transcatab
.
2004. gada 22. jūnijā notika mutiska uzklausīšana, kurā piedalījās
Deltafina
. Šīs uzklausīšanas laikā
Dimon Italia
pārstāvis pievērsa Komisijas uzmanību diviem lietas materiālos iekļautiem dokumentiem – fotokopijām, kas iegūtas, Komisijai
2002. gada 18. aprīlī veicot pārbaudes
Dimon Italia
telpās, un kas ietver šīs sabiedrības pārstāvju ar roku rakstītas piezīmes –, kuros bija apkopoti
Deltafina
priekšsēdētāja paziņojumi
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē.
2004. gada 21. decembrī Komisija pieņēma 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājumu (turpmāk tekstā
– “papildinājums”), kurā tā informēja
Deltafina
un citus attiecīgos uzņēmumus par savu nodomu nepiešķirt tai atbrīvojumu no naudas soda, jo tā nebija ievērojusi sadarbības
pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.
2005. gada 1. martā notika uzklausīšana par papildinājumu. Pēc šīs uzklausīšanas Komisija saņēma jaunus komentārus no
Universal
,
Deltafina
,
Dimon
un
SCC
.
II –
Apstrīdētais lēmums
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu, Komisija 2005. gada 20. oktobrī pieņēma Lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL]
81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
publicēts 2006. gada 13. februāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 45. lpp.).
Apstrīdētais lēmums
Deltafina
tika paziņots 2005. gada 10. novembrī.
Apstrīdētajā lēmumā tostarp ir ietverti šādi noteikumi:
“1. pants
1.
Deltafina
[..],
Universal
[..], norādītajā laikposmā piedaloties nolīgumos un/vai saskaņotās darbībās jēltabakas nozarē Itālijā, ir pārkāpušas [EKL]
81. panta 1. punktu.
Pārkāpuma ilgums ir šāds:
a)      attiecībā uz
Deltafina
,
Universal
[..], no 1995. gada 29. septembra līdz 2002. gada 19. februārim;
[..].
2. pants
Par 1. pantā norādītajiem pārkāpumiem ir uzliki šādi naudas sodi:
a)
Deltafina
un
Universal
, solidāri, EUR 30 000 000;
[..].”
Apstrīdētais lēmums ir balstīts uz tālāk izklāstītajiem apsvērumiem.
A –
Par pārkāpumu un vainojamību pārkāpjošajā rīcībā
Apstrīdētajā lēmumā pēc attiecīgo faktu apraksta un šo faktu juridiskā vērtējuma Komisija secina, ka ir pierādīts, ka
Deltafina
ir tieši, ar vairākiem citiem uzņēmumiem piedalījusies nolīgumos un/vai saskaņotajās darbībās, kas ir aizliegtas ar EKL 81. panta
1. punktu. Šis vērtējums šajā lietā nav apšaubīts.
Pēc tam Komisija izskata jautājumu par uzņēmumu, kas ir piedalījušies pārkāpjošās darbībās, vainojamību tajās un secina, ka
gan
Deltafina
, gan arī tās mātessabiedrība
Universal
ir atzīstamas par atbildīgām par attiecīgajiem pārkāpumiem un tās ir apstrīdētā lēmuma adresātes.
B –
Par naudas soda summas aprēķināšanu
1.     Naudas soda pamatsummas noteikšana
Saistībā ar
Deltafina
uzliekamā naudas soda aprēķināšanu Komisija apstrīdētā lēmuma 357. apsvērumā vispirms atgādina, ka, lai varētu noteikt šī
naudas soda summu, tai atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu,
kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktam esot jāņem vērā visi lietas apstākļi, tostarp
pārkāpuma smagums un ilgums.
Tādējādi Komisija vispirms izskata pārkāpuma smagumu. Tā atgādina, ka, lai to novērtētu, ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs,
tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs (apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).
Komisija norādīja, ka Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības produkcijas, uz kuru attiecas
kvotas, kas 2001. gadā, proti, pēdējā pilnajā pārkāpuma gadā, bija EUR 67 338 miljoni (apstrīdētā lēmuma 366. apsvērums).
Attiecībā uz pārkāpuma raksturu Komisija to uzskata par sevišķi smagu, jo tas attiecas uz jēltabakas šķirņu iepirkuma cenu
noteikšanu Itālijā un iepirkto daudzumu sadali (apstrīdētā lēmuma 367. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 368. apsvērumā, atsaucoties uz minētā lēmuma daļu par konkurences ierobežojuma analīzi (277. un nākamie
apsvērumi), Komisija apstiprina, ka aizliegta vienošanās iepirkuma jomā var kropļojoši ietekmēt ražotāju produktivitāti, kā
arī ierobežot konkurenci starp pārstrādātājiem pakārtotos tirgos un ka tas tā ir it īpaši tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā,
produkts (jēltabaka), uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, ir būtiska “izejviela” pakārtotā ražošanas procesa dalībniekiem
(šajā lietā – tabakas pirmapstrādei un pārstrādātās tabakas tirdzniecībai).
Ņemot vērā šos apsvērumus, Komisija secina, ka
Deltafina
izdarītais pārkāpums ir kvalificējams kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 369. apsvērums).
Tālāk Komisija apstiprina, ka, nosakot naudas soda apmēru, ir jāņem vērā katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tā prettiesiskās
rīcības iespējamās sekas. Tādējādi Komisija uzskata, ka naudas sodi ir jānosaka atkarībā no katra attiecīgā dalībnieka pozīcijas
tirgū. Šajā ziņā tā uzskata, ka, ņemot vērā, ka
Deltafina
ir uzskatāma par vislielāko iepircēju, jo tās tirgus daļa 2001. gadā esot bijusi aptuveni 25 %, tai uzliktā naudas soda sākumsummai
ir jābūt visaugstākajai (apstrīdētā lēmuma 370.–372. apsvērums).
Komisija tomēr uzskata, ka sākumsummai, kas atspoguļotu vienīgi pozīciju tirgū, nebūtu pietiekami preventīvas iedarbības attiecībā
uz
Deltafina
, jo, neraugoties uz tās relatīvi ierobežoto apgrozījumu, tā pieder multinacionālai uzņēmumu grupai, kas apveltīta ar ievērojamu
ekonomisko un finanšu ietekmi un kas ir viena no galvenajiem pasaules tabakas tirgus dalībniekiem un darbojas dažādos līmeņos
tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).
Tādējādi, lai naudas sodam būtu pietiekami preventīva iedarbība, Komisija sākumsummai piemēro reizināšanas koeficientu, ņemot
vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu. Attiecībā uz
Deltafina
Komisijas piemērotais reizināšanas koeficients ir 1,5. Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija nosaka
Deltafina
naudas soda sākumsummu, kas ir palielināta ar reizināšanas koeficientu, EUR 37,5 miljonu apmērā.
Komisija šo naudas summu palielina par 60 % pārkāpuma ilguma dēļ (apstrīdētā lēmuma 377. apsvērums), tāpēc
Deltafina
naudas soda pamatsumma ir noteikta EUR 60 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 379. apsvērums).
2.     Atbildību mīkstinošs apstāklis
Kā atbildību mīkstinošu apstākli par labu
Deltafina
Komisija ņem vērā tās reālo sadarbību procesa gaitā, kas pārsniedz 2002. gada paziņojumā par sadarbību noteiktās robežas.
Tā vispirms atgādina, ka 43. un nākamajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ
Deltafina
vairs neatbilst nosacījumiem, lai saņemtu pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda vai tā samazinājumu saskaņā ar 2002. gada paziņojumu
par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 385. apsvērums).
Tālāk Komisija norāda, ka gadījumos, kad var piemērot 2002. gada paziņojumu par sadarbību, uzņēmumu – procesa dalībnieku –
sadarbība principā ir jāvērtē saistībā ar minēto paziņojumu. Tā piebilst, ka, piemērojot Pamatnostādnes sodanaudas [naudas
soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), tikai ārkārtas apstākļos kāda dalībnieka sadarbību var uzskatīt par tādu, ar kuru var
samazināt uzliktā naudas soda apmēru, ja principā ir piemērojams 2002. gada paziņojums par sadarbību (apstrīdētā lēmuma 386. un
387. apsvērums).
Komisija uzskata, ka šajā lietā šis gadījums attiecas uz
Deltafina
divu iemeslu dēļ. Pirmkārt,
Deltafina
bija pirmais uzņēmums, kas iesniedza pieteikumu par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu (tikai dažas dienas pēc
tā pieņemšanas), un pirmais uzņēmums, kuram Komisija piešķīra nosacītu atbrīvojumu. Tas ir arī pirmais lēmums, kas attiecas
uz noteiktā sadarbības pienākuma pārkāpuma sekām, piemērojot uzņēmumiem, kuri iesnieguši pieteikumu par atbrīvojumu no naudas
soda, 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punktu. Otrkārt, Komisija atzīst, ka jau sākotnēji
Deltafina
sadarbība bija būtiska tās veiktajā izmeklēšanā un tā turpinājās visu administratīvā procesa laiku, izņemot apstākļus, kas
pamato galīgā atbrīvojuma atteikumu (apstrīdētā lēmuma 388.–390. apsvērums).
Šo iemeslu dēļ Komisija atzinīgi vērtē
Deltafina
sadarbību administratīvā procesa gaitā. Visbeidzot Komisija piebilst, ka
Deltafina
nekad nav apšaubījusi apstrīdētajā lēmumā minētos faktus. Ņemot vērā šos apsvērumus un
Deltafina
vispārējo attieksmi administratīvā procesa gaitā, Komisija secina, ka tai uzliktais naudas sods ir jāsamazina par 50 % (apstrīdētā
lēmuma 391.–398. apsvērums).
Ņemot vērā šo atbildību mīkstinošo apstākli, Komisija nosaka naudas soda summu, kas solidāri uzliekama
Deltafina
un
Universal
, EUR 30 miljonu apmērā.
C –
Par Deltafina pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
Turpinot Komisija izklāsta iemeslus, kas tai lika secināt, ka
Deltafina
nevar saņemt atbrīvojumu no naudas soda 2002. gada paziņojuma par sadarbību izpratnē.
Tā paskaidro, ka pēc
Deltafina
iesniegtā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izvērtēšanas, tam atbilstot 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta
b) apakšpunkta nosacījumiem, Komisija tai bija piešķīrusi nosacītu atbrīvojumu, ievērojot paziņojuma 11. punktā minētos kumulatīvos
nosacījumus; viens no šiem nosacījumiem ir sadarbības pienākuma ievērošana (šī paziņojuma 11. punkta a) apakšpunkts) (apstrīdētā
lēmuma 405.–409. apsvērums).
Tomēr apstrīdētā lēmuma 410. apsvērumā Komisija norāda, ka 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā atklājās, ka iepriekš 12. punktā
minētajā
APTI
sanāksmē, kurā piedalījās arī
Dimon Italia
,
Transcatab
un
Trestina
pārstāvji,
Deltafina
ir izpaudusi informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, pirms Komisijai bija iespēja veikt pārbaudes
saistībā ar attiecīgo aizliegto vienošanos. Komisija arī norāda, ka uz šiem apstākļiem attiecās iebildumi, kas izmantoti pret
Deltafina
papildinājumā (skat. iepriekš 20. punktu).
Tādējādi Komisija vispirms detalizēti vērtēja atbilstošos faktus, lai pēc tam secinātu, ka
Deltafina
neatbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punktā minētajiem nosacījumiem.
1.     Atbilstošie fakti
Komisija norāda, ka 2002. gada 14. marta sanāksmes laikā tika izvirzīts jautājums par
Deltafina
pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti. Komisija uzskata, ka šajā sanāksmē tās dienesti bija skaidri
norādījuši, ka saistībā ar
Deltafina
atklāto aizliegto vienošanos tie plāno veikt pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma un ka šīs pārbaudes varēs notikt ne ātrāk
kā laikā no 2002. gada 18. līdz 20. aprīlim, un tādējādi līdz šim datumam bija jānodrošina konfidencialitāte, lai nebrīdinātu
konkurentus un neapdraudētu pārbaužu efektivitāti (apstrīdētā lēmuma 412. apsvērums).
Tāpat Komisija norāda, ka šīs sanāksmes laikā
Deltafina
bija paskaidrojusi Komisijas dienestiem, ka tai būšot grūti neizpaust informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no
naudas soda līdz datumam, kad paredzēts veikt pārbaudes, vairāku iemeslu dēļ: pirmkārt, ir paredzētas sanāksmes ar tās konkurentiem
APTI
ietvaros, kurās esot grūti saglabāt konfidencialitāti, otrkārt, ir nepieciešams par pieteikumu informēt
Deltafina
vidējā līmeņa vadītājus (aptuveni piecpadsmit personas) un, treškārt, informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu
no naudas soda ir jāizpauž saistībā ar finanšu darījumiem, kuros iesaistīta
Universal
Amerikas Savienotajās Valstīs (apstrīdētā lēmuma 412. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 413.–415. apsvērumā Komisija ir ietvērusi 2002. gada 14. marta sanāksmes iekšējā protokola saturu, ko sagatavojuši
Komisijas dienesti, un
Universal
pārstāvja izdarītās piezīmes šajā sanāksmē.
Turklāt apstrīdētā lēmuma 416. apsvērumā Komisija norāda, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē tās dienesti bija lūguši
Deltafina
tiem iesniegt informāciju, lai varētu veikt pārbaudes uz vietas. Apstrīdētā lēmuma 417. apsvērumā ir atsauce uz Komisijas
2002. gada 15. marta iekšējo ziņojumu, kurā apkopota informācija par lietas virzību pēc iepriekšējā dienā notikušās sanāksmes.
Apstrīdētā lēmuma 418. apsvērumā ir pārņemts
Deltafina
2002. gada 1. marta valdes sanāksmes protokola teksts, kurā minētā valde uzsver nepieciešamību nekavējoties pārtraukt prettiesiskās
darbības, kas saistītas ar aizliegto vienošanos, un aicina dalībniekus ievērot visstingrāko konfidencialitāti attiecībā uz
pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.
Tālāk Komisija atsaucas uz
Deltafina
priekšsēdētāja paziņojumu
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē, pirmkārt, pamatojoties uz diviem
Dimon Italia
advokātu 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā minētajiem dokumentiem un, otrkārt, uz
Deltafina
priekšsēdētāja parakstītu memorandu, kurā atspoguļots, kā šajā sanāksmē tika izpausta informācija attiecībā uz pieteikumu
par atbrīvojumu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma 421.–426. apsvērums).
Komisija norāda, ka tajā pašā dienā, kad tika izpausta šī informācija,
Dimon Italia
un
Transcatab
arī iesniedza pieteikumus par 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu un ka
APTI
sanāksmē sniegtie
Deltafina
priekšsēdētāja paziņojumi šajos pieteikumos nebija norādīti (apstrīdētā lēmuma 427. apsvērums).
Visbeidzot no apstrīdētā lēmuma izriet, ka 2002. gada 29. maijā notika cita sanāksme, kurā piedalījās Komisijas dienesti un
Deltafina
un kurā ne Komisija, ne
Deltafina
nav izvirzījusi jautājumu par konfidencialitāti, un
Deltafina
nav darījusi zināmu, ka tā
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē bija izpaudusi informāciju
Dimon Italia
un
Transcatab
attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma 429. apsvērums).
2.     Par to, ka
Deltafina
nav izpildījusi nosacījumu, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā
Apstrīdētajā lēmumā Komisija apstiprina, ka pienākums sadarboties, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta
a) apakšpunktā, ir būtisks starp Komisiju un pieteikuma iesniedzēju noslēgtās vienošanās elements, ja ir piešķirts nosacīts
atbrīvojums. Komisija uzskata, ka šis pienākums ir jāinterpretē, ņemot vērā loģiku, kas ir pamatā Komisijas politikai atbrīvojumu
jomā, proti, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja izšķirošo ieguldījumu izmeklēšanas uzsākšanā vai aizliegtās vienošanās ietvaros
izdarīto pārkāpumu atklāšanā. Komisija uzskata, ka, ņemot vērā šo loģiku, minētais pienākums neaprobežojas tikai ar pārkāpuma
pierādījumu nodošanu, bet ietver arī atturēšanos veikt jebkādus pasākumus, kas var kaitēt Komisijas spējai izmeklēt un/vai
konstatēt pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 431. un 432. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 433. apsvērumā ir norādīts, ka, ja, kā šajā lietā, Komisija vēl nav veikusi pārbaudes un nozare nezina par
gaidāmajām pārbaudēm, jebkāda informācijas izpaušana attiecībā uz pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda esamību rada risku
pilnībā un neatgriezeniski apdraudēt tās spēju veikt efektīvas pārbaudes un pierādīt pārkāpumu. Pēc Komisijas domām, 2002. gada
paziņojuma par sadarbību iedarbīgums prasa, lai to uzņēmumu rīcība, kas lūdz piešķirt labvēlības statusu, neapdraudētu pārbaudes.
Tādējādi tie nevar atsaukties uz tiesisko paļāvību, saskaņā ar kuru, nepastāvot tieši izteiktam noteikumam, konfidencialitāte
nevarētu būt ietverta nosacījumā, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Komisija uzskata,
ka no tā izriet, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzēja apzināta un brīvprātīga šīs informācijas izpaušana
saviem konkurentiem ir jāuzskata par 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā noteiktā sadarbības pienākuma
pārkāpumu.
Komisija piebilst, ka “raksturīgā spriedze” starp šo pienākumu un pienākumu, kas noteikts 2002. gada paziņojuma par sadarbību
11. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar kuru pieteikuma iesniedzējam ir jāpārtrauc sava dalība pārkāpumā ne vēlāk kā pieteikuma
par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas dienā, neļauj pieteikuma iesniedzējam brīvprātīgi informēt citus aizliegtās vienošanās
dalībniekus, ka tas ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Minētā situācija atšķiroties no situācijas, kad
pieteikuma iesniedzējam nākas veikt pasākumus, kas var radīt aizdomas citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem par to, ka
tas ir iesniedzis šādu pieteikumu (apstrīdētā lēmuma 434. apsvērums).
Turklāt Komisija uzskata, ka šīs lietas īpašie apstākļi skaidri norāda, ka
Deltafina
bija sapratusi, ka konfidencialitāte ietilpst tās sadarbības pienākumā. Pēc Komisijas domām, tas skaidri izrietot tostarp
no
Deltafina
valdes 2002. gada 1. marta rezolūcijas, kurā šajā ziņā tika noteikta “visstingrākā konfidencialitāte” (skat. apstrīdētā lēmuma
418. apsvērumu un iepriekš 50. punktu), un
Deltafina
priekšsēdētāja teiktā, ka
Deltafina
lēmumu sadarboties ar Komisiju “varēja paziņot citiem uzņēmumiem tikai ļoti piesardzīgi un vajadzības gadījumā” (apstrīdētā
lēmuma 440. apsvērums).
Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus un 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā noteiktā nosacījuma
piemērošanas jomu, Komisija secina, ka
Deltafina
šo nosacījumu nav ievērojusi. Lai gan tā zināja, ka Komisija bija nodomājusi veikt pārbaudes uz vietas 2002. gada 18.–20. aprīlī,
tās priekšsēdētājs brīvprātīgi informēja abus savus galvenos konkurentus par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu,
pirms minētās pārbaudes uz vietas tika īstenotas (apstrīdētā lēmuma 441. apsvērums).
Tāpat apstrīdētā lēmuma 442. apsvērumā Komisija norāda, ka
Deltafina
rīcība būtiski varēja kaitēt šo pārbaužu rezultātiem, un
Deltafina
to zināja vai tai esot bijis tas jāzina, jo īpaši tāpēc, ka Komisija to bija īpaši informējusi par drīzo pārbaužu veikšanu
un lūgusi saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti, lai neapdraudētu šo pārbaužu rezultātus.
Pēc Komisijas domām, nav iespējams noteikt, vai pārbaudes patiešām tika apdraudētas, un turklāt šis apstāklis nekādā gadījumā
nav noteicošais faktors, lai pierādītu
Deltafina
atbildību (apstrīdētā lēmuma 443. apsvērums).
Šajā ziņā Komisija konstatē, ka ne pārrunas 2002. gada 14. marta sanāksmē, ne tās turpmākā rīcība neatstāja nekādas šaubas
par to, ka tā nekad nav atzinusi, ka
Deltafina
noteikti jāpaziņo saviem konkurentiem par savu pieteikumu attiecībā uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību piemērošanu un
ka tādējādi pārbaudes varēja nenotikt. Gluži pretēji, Komisija apgalvo, ka tā ir precizējusi, ka konfidencialitāte ir jāsaglabā
vēl vienu mēnesi, lai sagatavotos minētajām pārbaudēm, par kurām tā pieprasīja vajadzīgo informāciju un sāka sagatavošanās
darbus nākamajā dienā pēc sanāksmes (apstrīdētā lēmuma 446. un 447. apsvērums).
Komisija apstiprina, ka tā esot atzinusi gan
Deltafina
praktiskās grūtības attiecībā uz pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitātes saglabāšanu, gan to, ka pārbaudes
būtu kļuvušas pilnīgi neiespējamas, ja
Deltafina
būtu uzlikts pienākums paziņot saviem konkurentiem par tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Tomēr Komisija uzskata,
ka šajā gadījumā
Deltafina
izpauda informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
APTI
sanāksmē brīvprātīgi un pēc pašas iniciatīvas. Šādu rīcību nekad nevarētu attaisnot minētā pieteikuma par atbrīvojumu no
naudas soda ietvaros (apstrīdētā lēmuma 444., 448. un 450. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma 449. apsvēruma izriet, ka tas, ka
Deltafina
nekad nav informējusi Komisiju par šā apstākļa izpaušanu, ir saprotams tādējādi, ka tā negaidīja, ka Komisija atbalstīs tās
rīcību.
Komisija norāda, ka administratīvā procesa laikā
Deltafina
apgalvoja, ka informācijas izpaušana nebija brīvprātīga, bet gan drīzāk konkurentu izdarītā spiediena rezultāts. Tomēr Komisija
uzskata, ka, lai arī dalības izbeigšana pārkāpumā, kuru pieprasīja pēc pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas,
var radīt praktiskas grūtības,
Deltafina
nav pierādījusi, kā dalības pārtraukšana prettiesiskajās darbībās un tās atteikums satikt konkurentus “varēja kaitēt tās
likumīgajai komercdarbībai”. Turklāt Komisija uzskata, ka apkārtējo izdarītais spiediens, kas nerada nopietnu un nenovēršamu
apdraudējumu, neizslēdz, ka attiecīgā informācijas izpaušana notika brīvprātīgi. Tā kā
Deltafina
priekšsēdētājs nerīkojās kāda piespiedu apstākļa dēļ, Komisija secina, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana
APTI
sanāksmē bija brīvprātīga (apstrīdētā lēmuma 451.–453. apsvērums).
Visbeidzot Komisija uzskata, ka apstāklis, ka pēc tam, kad
Dimon Italia
un
Transcatab
mātessabiedrību ārējie juridiskie padomnieki bija izdarījuši zināmu spiedienu,
Universal
ārējais juridiskais padomnieks 2002. gada 2. aprīlī apstiprināja, ka
Deltafina
ir iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, nevarētu pats par sevi attaisnot sadarbības pienākuma
pārkāpumu no
Deltafina
puses vai to kompensēt. Komisija uzskata, ka, pirmkārt, netika pierādīta nekāda saistība starp informācijas izpaušanu Amerikas
Savienotajās Valstīs un
Deltafina
priekšsēdētāja rīcību, otrkārt, nevarēja izmantot citu iespējamu pienākuma sadarboties ar Komisiju pārkāpumu, lai attaisnotu
šī paša pienākuma pārkāpumu nākamajā reizē (
ex iniuria non oritur ius
), un, treškārt, nebija nekādu pierādījumu par spiedienu, kuru izdarījuši
SCC
un
Dimon
ārējie juridiskie padomnieki, izņemot telefona ziņu, kuru
SCC
ārējais juridiskais padomnieks bija atstājis
Universal
juridiskā padomnieka balss pasta kastītē (apstrīdētā lēmuma 454.–459. apsvērums).
Turpinot Komisija norāda, ka, jebkurā gadījumā,
Universal
savlaicīgi neinformēja Komisiju, ka tās ārējais juridiskais padomnieks ir izpaudis informāciju (apstrīdētā lēmuma 459. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 460. apsvērumā Komisija secina, ka, ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus,
Deltafina
nav ievērojusi sadarbības pienākumu, kas tai bija noteikts saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu,
un ka līdz ar to tai nevarēja piešķirt atbrīvojumu no naudas soda, tādēļ tai ir jāuzliek naudas sods par attiecīgajiem pārkāpumiem.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 19. janvārī,
Deltafina
cēla šo prasību.
2006. gada 26. jūnija vēstulē
Deltafina
lūdza Vispārējai tiesai uzdot Komisijai iesniegt iebildumu rakstam pievienotā dokumenta pilno versiju. Ar 2006. gada 22. novembra
paziņojumu Vispārējās tiesas kanceleja informēja
Deltafina
par trešās palātas priekšsēdētāja lēmumu noraidīt šo lūgumu.
2010. gada 16. septembra vēstulē
Deltafina
informēja Vispārējo tiesu, ka tā atsauc savu sesto pamatu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada
29. septembra tiesas sēdē.

Deltafina
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt naudas sodu, kas tai uzlikts ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
–        pakārtoti, samazināt uzliktā naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest
Deltafina
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu savus prasījumus,
Deltafina
atsaucas uz septiņiem pamatiem.
Pirmie četri pamati ir norādīti primāri, un tie ir saistīti ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu, ciktāl tajā ir noteikts
Deltafina
maksāt naudas sodu. Pirmais pamats ir saistīts ar acīmredzamu kļūdu, jo atbrīvojuma no naudas soda atsaukšana esot balstīta
uz kļūdainu pieņēmumu par faktiskajiem apstākļiem. Otrais pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo Komisija uzskatīja,
ka
Deltafina
nav izpildījusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Trešais
pamats attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo Komisija esot atsaukusi atbrīvojumu, uzskatot, ka tas, ka
Deltafina
ir izpaudusi informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, ir kaitējis izmeklēšanai. Ceturtais pamats attiecas
uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, labas pārvaldības un samērīguma principa pārkāpumu.
Pēdējie trīs pamati ir norādīti pakārtoti un to mērķis ir panākt
Deltafina
uzliktā naudas soda samazinājumu. Piektais pamats attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu pārāk lielas naudas soda sākumsummas
dēļ. Ar sesto pamatu ir apgalvots, ka ir pieļauta kļūda, ciktāl Komisija uzskatīja, ka
Universal
ir līdzatbildīga par
Deltafina
rīcību, un līdz ar to tai esot uzlikusi pārāk lielu naudas sodu. Septītais pamats ir par atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu
vērtējumu.
Tā kā 2010. gada 16. septembra vēstulē
Deltafina
atsauca savu sesto pamatu, tas nav jāizskata.
I –
Par primāri norādītajiem pamatiem
Vispirms ir jānorāda, ka pirmie trīs
Deltafina
pamati ir saistīti ar kļūdām, kas attiecas uz iespējamu apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu, ciktāl Komisija nepiešķīra prasītājai
atbrīvojumu no naudas soda sadarbības pienākuma, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā,
pārkāpuma dēļ.
Tā kā šie pamati ir cieši saistīti, tie ir jāaplūko kopā.
A –
Par pirmajiem trīs pamatiem, kas saistīti ar acīmredzamām kļūdām, kuras pieļautas, nepiešķirot
Deltafina
galīgo atbrīvojumu no naudas soda
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Saistībā ar savu pirmo pamatu
Deltafina
apgalvo, ka tas, ka Komisija atsauca atbrīvojumu, ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu faktos, jo šīs atsaukšanas pamatā ir kļūdains
pieņēmums, ka Itālijas jēltabakas pārstrādātāji nezināja par Komisijas veikto izmeklēšanu.
Pēc
Deltafina
domām, no apstrīdētā lēmuma 433. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka
Deltafina
priekšsēdētāja sniegtais paziņojums 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē bija sadarbības pienākuma pārkāpums, jo varēja apdraudēt
izmeklēšanas efektivitāti. Šajā apsvērumā Komisija esot apgalvojusi, ka jebkāda informācijas noplūde attiecībā uz pieteikuma
par atbrīvojumu no naudas soda esamību varētu pamudināt citus aizliegtās vienošanās dalībniekus iznīcināt vai slēpt pierādījumus.
Lai šādu pieņēmumu varētu attaisnot, būtisks nosacījums esot, lai attiecīgā nozare vēl nezinātu par izmeklēšanas un iespējamo
pārbaužu bez iepriekšēja brīdinājuma iespējamību. Vienīgi šādā gadījumā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda esamības
paziņošana trešām personām teorētiski varētu apdraudēt Komisijas spēju efektīvi veikt tās izmeklēšanu. Tādējādi
Deltafina
apgalvo, ka atbrīvojuma atsaukšanas pamatā noteikti esot pieņēmums, ka attiecīgā nozare nebija informēta par Komisijas izmeklēšanu.
Tomēr
Deltafina
uzskata, ka Itālijas jēltabakas pārstrādātāji zināja par Komisijas izmeklēšanu, ņemot vērā Komisijas īstenotās pārbaudes
2001. gada oktobrī Briselē un Spānijā un informācijas pieprasījumus, kurus 2002. gada 15. janvārī Komisija nosūtīja
APTI
un
Unitab
. Vairāki citi fakti pierādot, ka nozare bija informēta par izmeklēšanu, piemēram,
Dimon
paziņojums, kas bija ietverts ASV finanšu tirgu uzraudzības iestādei iesniegtajā veidlapā, un fakts, ka gan
Dimon Italia
, gan
Transcatab
jau bija sākušas gatavot savus pieteikumus par labvēlības statusu pirms informācijas izpaušanas 2002. gada 4. aprīlī, kā
arī apstāklis, ka Komisijas izmeklēšana tika apspriesta
APTI
sanāksmē.
Turklāt pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšana automātiski nenozīmētu pārbaužu veikšanu bez brīdinājuma, jo
tās nav nepieciešamas, ja pieteikuma iesniedzējs iesniedz pierādījumus, kas ļauj Komisijai konstatēt pārkāpumu. Patiesi, pārbaudes
bez iepriekšēja brīdinājuma, lai konstatētu pārkāpumu, ir vajadzīgas vienīgi 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta
a) apakšpunktā paredzētajā gadījumā. Turpretī šī paziņojuma 8. punkta b) apakšpunktā norādītajos gadījumos pārbaudes nebūtu
vajadzīgas, ja uzņēmums, kas ir iesniedzis pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, jau būtu Komisijai iesniedzis visus
nepieciešamos pierādījumus. Šajā lietā, ņemot vērā, ka
Deltafina
pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktam, kā to uzskatīja
arī Komisija, runa esot par gadījumu, kad Komisijas veiktās pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma nebija nepieciešamas.
Ņemot vērā visus šos apstākļus,
Deltafina
uzskata, ka tas, ka Komisija atsauca
Deltafina
atbrīvojumu no naudas soda, esot balstīts uz acīmredzamu kļūdu faktos.
Saistībā ar otro pamatu, kas attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl Komisija uzskatīja, ka
Deltafina
nav izpildījusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā,
Deltafina
būtībā izvirza trīs iebildumus.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka pretēji tam, ko norāda Komisija, tā precīzi ievēroja savu sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada
paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Tā uzsver, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē tā ir brīdinājusi Komisiju,
ka nav iespējams neatklāt to, ka tā bija iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Šī neiespējamība saglabāt slepenību
izrietot no četriem apstākļiem, kas ir šādi: iepriekšējās pārbaudes procedūra (
due diligence
), kas notika saistībā ar
Universal
finanšu darījumu Amerikas tirgū; kopīga pret monopolu vērsta tiesvedība, kas pret
Universal
,
Dimon
un
SCC
uzsākta Amerikas Savienotajās Valstīs; nepieciešamība informēt
Deltafina
vidējā līmeņa vadītājus par pieteikuma par labvēlības statusu iesniegšanu, lai novērstu aizliegtās vienošanās darbību turpināšanu;
APTI
sanāksmes neizbēgamība, kurā
Deltafina
pirmo reizi pēc pieteikuma par labvēlības statusu iesniegšanas bija jātiekas ar citiem jēltabakas pārstrādātājiem.
Tā kā konkrēto tirgu raksturo, ka tas ir ļoti mazs un pārredzams tirgus, kurā starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem pastāv
personīgi kontakti,
Deltafina
atteikums piedalīties parastajās iknedēļas apspriedēs pēc tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanas nenovēršami
radītu aizdomas citos aizliegtās vienošanās dalībniekos. Risks, ka no šādas rīcības varētu secināt, ka tā ir iesniegusi pieteikumu
par atbrīvojumu no naudas soda, bija vēl lielāks, ja ņem vērā ar tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saistītos faktiskos
apstākļus, it īpaši 2001. gada oktobrī veiktās pārbaudes Spānijā un Briselē,
Dimon
,
Deltafina
un
Transcatab
kopīgā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu attiecībā uz prettiesisko aizliegto vienošanos Spānijas tirgū,
to, ka
Deltafina
rīcība bija raksturīga pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzēja rīcība, tās konkurentu, it īpaši
Dimon
un
SCC
, izdarīto spiedienu, lai iegūtu apstiprinājumu, ka
Deltafina
bija iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.
Deltafina
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nekādi nav ņemti vērā šie faktiskie apstākļi.
Turklāt
Deltafina
norāda, ka pienākums nekavējoties izbeigt pārkāpumu esot radījis neiespējamu situāciju. Ja
Deltafina
nebūtu jāizstājas no aizliegtās vienošanās no brīža, kad ir iesniegts pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, tai nebūtu
jāsniedz šis paziņojums
APTI
sanāksmē, lai izbeigtu situāciju, kas bija kļuvusi nekontrolējama. Tādēļ pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana
šīs lietas apstākļos tieši izrietot no pienākuma izbeigt pārkāpumu. Komisija atklāti atzīstot, ka pastāv “raksturīga spriedze”
starp pienākumiem, kas noteikti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) un b) apakšpunktā (apstrīdētā lēmuma 434. apsvērums),
taču neesot no tā izdarījusi vajadzīgos secinājumus.
Deltafina
jautā, vai 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkts paredz, ka pieteikuma iesniedzējam ir jāmelo, lai
saglabātu priekšrocības, ko sniedz nosacīts atbrīvojums.
Turklāt iecietības programmas Amerikas Savienotajās Valstīs un vairākās dalībvalstīs, tostarp Apvienotajā Karalistē, Vācijā
un Francijā, pieļaujot, ka iestādes atļauj pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējiem turpināt būt par aizliegto
vienošanos dalībniekiem, lai saglabātu pārsteiguma efektu turpmākajās pārbaudēs. Šī iespēja esot ieviesta jaunajā 2006. gada
paziņojumā par sadarbību (Komisijas Paziņojums par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu
karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (OV 2006, C 298, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada paziņojums par sadarbību”)).
Turklāt pienākums ievērot konfidencialitāti esot pirmoreiz tieši norādīts tikai 2006. gada paziņojumā par sadarbību.
Otrkārt,
Deltafina
apgalvo, ka Komisija bija pilnībā informēta, ka praktisku iemeslu dēļ, kas norādīti 2002. gada 14. marta sanāksmē,
Deltafina
esot paziņojusi, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda pirms 2002. gada 18.–20. aprīļa, t.i., laika,
no kura Komisija bija paredzējusi veikt pārbaudes.
Deltafina
apstiprina, ka tā gan 2002. gada 28. februāra telefonsarunā, kas notika starp
Universal
advokātu un par lietu atbildīgo Komisijas ierēdni, gan 2002. gada 14. marta sanāksmē bija informējusi Komisiju par savām
bažām, ka tā nevarēs tik ilgi slēpt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu. Turklāt 2004. gada 22. jūnija
uzklausīšanā minētais ierēdnis esot apstiprinājis, ka viņš bija “atzinis”, ka informācija ir jāatklāj un ka “nav iespējams
vienoties par pilnīgu konfidencialitāti”.
2002. gada 14. marta sanāksmes protokols, ko sagatavoja Komisija, kā arī sanāksmē klātesošo
Universal
advokāta un
Deltafina
advokātu piezīmes pierādot, ka Komisijas ierēdņi bija atzinuši, ka
Deltafina
nebija iespējams izvairīties no informācijas izpaušanas attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
APTI
sanāksmē. Tās telefonsarunas saturs, kas 2002. gada 22. martā notika starp
Deltafina
advokātiem un par lietu atbildīgo ierēdni, apstiprinot, ka Komisija bija pilnībā informēta par
Deltafina
nodomu paziņot par savu sadarbību.
Turklāt no Komisijas sagatavotā 2002. gada 14. marta sanāksmes protokola izrietot, ka par lietu atbildīgais ierēdnis ir paziņojis,
ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumā “
Deltafina
noteiktais pienākums pēc iespējas ātrāk Komisijai iesniegt pierādījumus [esot] kļuvis vēl steidzamāks”. Tomēr, kā izriet
no apstrīdētā lēmuma 389.–397. apsvēruma,
Deltafina
esot izpildījusi šo pienākumu. Līdz ar to tā esot ievērojusi savu sadarbības pienākumu, jo, iesniedzot Komisijas dienestu
2002. gada 14. marta sanāksmē pieprasīto papildu informāciju, tā esot piekritusi šim būtiskajam apgrūtinājumam tādēļ, ka tās
sadarbību nebija iespējams paturēt slepenībā. Turklāt Komisija 2002. gada 29. maijā un 11. jūlijā ilgi uzklausīja
Deltafina
vadītājus. Lielāko daļu pierādījumu, kas ietverti apstrīdētajā lēmumā, faktiski iesniedza
Deltafina
. Tādējādi
Deltafina
esot pilnībā izpildījusi Komisijas prasības saistībā ar Komisijas norādīto “otru labāko izvēles iespēju”. Pieprasot
Deltafina
sniegt papildu informāciju, Komisija esot pieļāvusi, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana neapdraudēs izmeklēšanu.

Deltafina
uzskata, ka iemesls, kura dēļ tā nav informējusi Komisiju par to, ka tā bija izpaudusi informāciju attiecībā uz savu pieteikumu
par atbrīvojumu no naudas soda, rodams apstāklī, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē tā esot brīdinājusi Komisiju par to, ka
nav faktiski iespējams neatklāt šo pieteikumu gaidāmajā
APTI
sanāksmē. Tādējādi
Deltafina
uzskata, ka par lietu atbildīgie Komisijas ierēdņi ļoti labi zināja, ka
Deltafina
minētajā sanāksmē sniegs šo paziņojumu.
Turklāt divi dokumenti, kas attiecas uz
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmi, pamatojoties uz kuriem
Dimon Italia
apsūdzēja
Deltafina
par to, ka tā nebija izpildījusi savu sadarbības pienākumu, ir ietverti Komisijas lietas materiālos jau ilgāku laiku, proti,
kopš pārbaudes, kas 2002. gada 18. aprīlī veikta
Dimon Italia
, un Komisija nekad nebija pamanījusi neko nosodāmu.
Treškārt,
Deltafina
apgalvo, ka Komisijas jau sākotnēji kļūdainā izpratne par tās rīcību esot ietekmējusi apstrīdētajā lēmumā izdarītos secinājumus.
Tā apgalvo, ka papildinājumā Komisija esot balstījusies uz pieņēmumu, ka
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
bija saskaņojušas savu rīcību attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu. Šis konstatējums izrietot
no papildinājuma 57. un 60. punkta. Pēdējā punktā Komisija esot kvalificējusi
Deltafina
rīcību kā “acīmredzami krāpniecisku”. Tomēr lietas materiāli atklājot, ka
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
sagatavoja savus pieteikumus par atbrīvojumu no naudas soda autonomi, nekādi nesaskaņojot kārtību, kādā pieteikumi tiks iesniegti.
Tādējādi
Deltafina
rīcība atbilstot 2002. gada paziņojumam par sadarbību.
Lai gan apsūdzības, kas pret
Deltafina
izvirzītas papildinājumā, netika ietvertas apstrīdētajā lēmumā, tomēr dažas to iezīmes tajā vēl palikušas, it īpaši 441. apsvērumā,
kurā Komisija apstiprina, ka
Deltafina
esot izpaudusi pieteikuma iesniegšanu “diviem saviem galvenajiem konkurentiem”, kā arī apstrīdētā lēmuma 420. apsvēruma virsrakstā
(“
Deltafina
2002. gada 4. aprīļa paziņojumi
Dimon
un
Transcatab
”).
Saistībā ar trešo pamatu
Deltafina
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo Komisija uzskatīja, ka pieteikuma par atbrīvojumu
no naudas soda izpaušana apdraudēja izmeklēšanu.
Deltafina
uzskata, ka, tā kā tā nevarēja atklāt citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem neko tādu, ko tie vēl nezinātu, šī informācijas
izpaušana nekādi nevarēja kaitēt Komisijas izmeklēšanai pretēji tam, ko tā apgalvo apstrīdētā lēmuma 433. apsvērumā.
Kas attiecas tieši uz
Dimon Italia
un
Transcatab
, vienīgās sekas tam, ka
Universal
juridiskais padomnieks tās bija informējis par
Deltafina
iesniegto pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, esot tādas, ka tika paātrināta to pieteikumu par labvēlības statusu iesniegšana,
kurus, jebkurā gadījumā, jau gatavoja. Šo abu sabiedrību sadarbība neesot apdraudējusi izmeklēšanu. Gluži pretēji, tā esot
samazinājusi Komisijas pūliņus saistībā ar izmeklēšanu. Turklāt no lietas materiāliem izrietot, ka Komisija bija vienojusies
ar abiem uzņēmumiem par veicamajām pārbaudēm.
Apstrīdētā lēmuma 443. apsvērumā Komisija esot pieļāvusi, ka “neesot iespējams noteikt, vai patiešām tika apdraudētas [tās
veiktās] pārbaudes”. Turklāt apstāklis, kas minēts tajā pašā apstrīdētā lēmuma apsvērumā, ka
Trestina
telpās veiktās pārbaudes nebija veiksmīgas, neesot
Deltafina
priekšsēdētāja paziņojuma rezultāts, bet drīzāk izrietot no tā, ka pati Komisija, ņemot vērā tās rīcību, bija iepriekš brīdinājusi
par izmeklēšanu visu nozari Itālijā. Turklāt
Romana Tabacchi
gadījumā Komisija nesūdzējās par to, ka pārbaude nebūtu bijusi veiksmīga.
Tādēļ, pamatojoties uz visiem šiem apsvērumiem,
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā
Deltafina
ir uzlikts naudas sods.
Komisija lūdz noraidīt pirmos trīs
Deltafina
pamatus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Pirms izskatīt dažādos
Deltafina
izvirzītos argumentus, ir jāatgādina attiecīgais ar tiem saistītais juridiskais konteksts.
a)     Par iecietības programmu
Komisija, izmeklējot EKL 81. panta pārkāpumus, izveidoja iecietības programmu, kuras mērķis ir attiecināt labvēlības statusu
uz uzņēmumiem, kuri ar to sadarbojas izmeklēšanā tādu slepenu aizliegtu vienošanos gadījumā, kas ietekmē Eiropas Savienību.
Šī iecietības programma, kas sākotnēji izveidota ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību, pēc tam tika izvērsta plašāk 2002. gada
paziņojumā par sadarbību, kas piemērojams šajā lietā, un vēlāk 2006. gada paziņojumā par sadarbību.
No 2002. gada paziņojuma par sadarbību izriet, ka iecietības programmas izveides pamatojums rodams apsvērumā, ka Eiropas Savienības
interesēs ir attiecināt labvēlības statusu uz uzņēmumiem, kuri sadarbojas ar Komisiju izmeklēšanās, kas saistītas ar slepenām
aizliegto vienošanos darbībām, kuras ir EKL 81. panta sevišķi smagi pārkāpumi, proti, tām, kuru mērķis ir noteikt cenas, ražošanas
vai pārdošanas kvotas, sadalīt tirgu vai arī ierobežot importu vai eksportu.
Komisija uzskata, ka labums, kuru gūst patērētāji un iedzīvotāji no pārliecības, ka slepenās aizliegtās vienošanās tiek atklātas
un aizliegtas, ir svarīgāks par tās iespējamo ieinteresētību uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas Komisijai ļauj atklāt un
aizliegt šādu praksi (skat. 2002. gada paziņojuma par sadarbību 4. punktu, kas pārņemts 2006. gada paziņojuma par sadarbību
3. punktā).
Tādējādi iecietības programmas mērķis ir izmeklēt, apkarot un novērst darbības, kas ir daļa no sevišķi smagiem EKL 81. panta
pārkāpumiem. Tā pamatojas uz zināmu vienošanos, kas noslēgta starp Komisiju un uzņēmumiem, kuri ir minēto aizliegto vienošanos
dalībnieki un kuri nolemj sadarboties ar Komisiju.
Šie uzņēmumi faktiski piedāvā aktīvu un brīvprātīgu sadarbību izmeklēšanā, atvieglojot Komisijas uzdevumu konstatēt un apkarot
konkurences tiesību normu pārkāpumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās
T‑101/05 un T‑111/05
BASF
un
UCB
/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 90. punkts un tajā minētā judikatūra). Par šo sadarbību tie var saņemt labvēlības statusu
attiecībā uz naudas sodiem, kas citādi tiem būtu uzlikti, ar noteikumu, ka tie atbilst paziņojumā par sadarbību minētajiem
nosacījumiem.
Iecietības programma, kā paredzēts 2002. gada paziņojumā par sadarbību, sniedz iespēju Komisijai gan piešķirt pilnīgu atbrīvojumu
no naudas soda pirmajam uzņēmumam, kurš sadarbojas izmeklēšanā, gan veikt naudas sodu samazināšanu uzņēmumiem, kas sadarbojas
pēc tam. Pirmajā gadījumā attiecīgajam uzņēmumam piemēros pilnīgu izņēmumu no personīgās atbildības principa, saskaņā ar kuru,
ja uzņēmums pārkāpj konkurences tiesību normu, tam ir jāatbild par šo pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra
spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑235/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 77. punkts). Citos gadījumos šī izņēmuma piemērošanas pakāpe atšķiras atkarībā no sadarbības
pieteikumu iesniegšanas secības un sniegtās sadarbības kvalitātes.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka tas, ka tikai viens no aizliegtās vienošanās dalībniekiem var saņemt pilnīgu atbrīvojumu no naudas
soda, atbilst šādas iecietības programmas loģikai, jo vēlamais efekts ir radīt nenoteiktības klimatu aizliegtās vienošanās
iekšienē, veicinot ziņošanu Komisijai. Tomēr šī nenoteiktība izriet tieši no tā, ka aizliegtās vienošanās dalībnieki zina,
ka tikai viens no tiem var iegūt pilnīgu atbrīvojumu, paziņojot par citiem pārkāpuma dalībniekiem, tādējādi pakļaujot tos
naudas sodu piemērošanas riskam.
No 2002. gada paziņojuma par sadarbību izriet, ka atbilstoši iecietības programmai, kas paredzēta šajā paziņojumā un būtībā
ir pārņemta 2006. gada paziņojumā par sadarbību, procedūra par pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanu uzņēmumam ietver
trīs atšķirīgus posmus.
Pirmajā posmā uzņēmumam, kurš ir paredzējis sadarboties ar Komisiju, ir ar to jāsazinās un jāsniedz pierādījumi attiecībā
uz iespējamo aizliegto vienošanos, kas ietekmē konkurenci Eiropas Savienībā. Šiem pierādījumiem ir jābūt tādiem, kas ļauj
Komisijai vai nu pieņemt lēmumu veikt pārbaudes gadījumā, kurš paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) apakšpunktā,
vai arī konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu gadījumā, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā.
Otrajā posmā, tiklīdz saņemts pieteikums par atbrīvojumu no naudas soda, Komisija vērtē pierādījumus, kas iesniegti šī pieteikuma
pamatojumam, lai pārbaudītu, vai attiecīgais uzņēmums atkarībā no situācijas atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta
a) vai b) apakšpunktā minētajām prasībām. Ja šis uzņēmums ir pirmais [uzņēmums], kas atbilst šiem nosacījumiem, Komisija tam
rakstveidā piešķir nosacītu atbrīvojumu no naudas soda (2002. gada paziņojuma par sadarbību 15. un 16. punkts).
Tātad nosacīta atbrīvojuma piešķiršana nozīmē īpaša procesuālā statusa izveidi administratīvā procesa gaitā par labu uzņēmumam,
kas atbilst 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punktā minētajiem nosacījumiem, un tas rada noteiktas juridiskās sekas.
Tomēr šis nosacītais atbrīvojums nekādi nav pielīdzināms galīgajam atbrīvojumam no naudas soda, kuru piešķir tikai administratīvā
procesa beigās.
Nosacīta atbrīvojuma piešķiršana, pirmkārt, apliecina, ka attiecīgais uzņēmums ir bijis pirmais uzņēmums, kurš ir izpildījis
2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) vai b) apakšpunktā minētos nosacījumus, no kā izriet, ka Komisija neizskatīs
citus pieteikumus par atbrīvojumu no naudas soda, kamēr tā nebūs lēmusi par šo pieteikumu (2002. gada paziņojuma par sadarbību
18. punkts), un, otrkārt, nodrošina, ka Komisija minētajam uzņēmumam piešķirs atbrīvojumu no naudas soda, ja administratīvā
procesa beigās tā secinās, ka šis uzņēmums ir ievērojis nosacījumus, kas minēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta
a)–c) apakšpunktā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktu:
“Papildus 8. punkta a) apakšpunktā un 9. punktā vai 8. punkta b) apakšpunktā un 10. punktā izklāstītajiem nosacījumiem, lai
pretendētu uz atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda], jebkurā gadījumā ir jāievēro šādi kumulatīvi nosacījumi:
a)      uzņēmums pilnībā, pastāvīgi un ātri sadarbojas visā Komisijas veiktās administratīvās procedūras [procesa] laikā un sniedz
Komisijai visus pierādījumus, kas nonāk tā rīcībā vai ir tam pieejami attiecībā uz iespējamo pārkāpumu. Uzņēmumam jo īpaši
ir jābūt Komisijas rīcībā, lai ātri izpildītu jebkuru pieprasījumu, tādējādi veicinot attiecīgo faktu konstatēšanu;
b)      uzņēmums pārtrauc dalību iespējamajā pārkāpumā ne vēlāk kā tad, kad tas attiecīgi iesniedz pierādījumus saskaņā ar 8. punkta
a) apakšpunktu vai 8. punkta b) apakšpunktu;
c)      uzņēmums nav veicis pasākumus, lai piespiestu citus uzņēmumus iesaistīties pārkāpumā.”
Visbeidzot tikai trešajā posmā, administratīvā procesa beigās, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā šajā lēmumā piešķir vai
nepiešķir atbrīvojumu no naudas soda tiešā nozīmē uzņēmumam, kuram ir piemērots nosacītais atbrīvojums. Tieši šajā brīdī procesuālais
statuss, kas izriet no nosacītā atbrīvojuma, beidz darboties. Tomēr galīgais atbrīvojums no naudas soda tiek piešķirts tikai
tad, ja minētais uzņēmums visa administratīvā procesa laikā un līdz galīgā lēmuma pieņemšanas brīdim ir izpildījis trīs kumulatīvos
nosacījumus, kas paredzēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a)–c) apakšpunktā (šī paziņojuma 19. punkts).
Tādējādi no 2002. gada paziņojumā par sadarbību paredzētās sistēmas izriet, ka pirms galīgā lēmuma pieņemšanas uzņēmums, kurš
lūdz atbrīvojumu no naudas soda, neiegūst atbrīvojumu no naudas soda tiešā nozīmē, bet tam tiek piemērots vienīgi procesuālais
statuss, kas administratīvā procesa beigās, ja prasītie nosacījumi ir izpildīti, var tikt pārvērsts atbrīvojumā no naudas
soda.
Tomēr savos dokumentos un uzklausīšanā
Deltafina
vairākkārt norādīja uz Komisijas kļūdaino lēmumu “atsaukt” nosacīto atbrīvojumu no naudas soda, kas tai bija piešķirts saskaņā
ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajā gadījumā 2002. gada 19. februārī
Deltafina
iesniedza savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazinājumu. Pēc tam 2002. gada 6. martā Komisija,
uzskatot, ka tā atbilst nosacījumiem, kas paredzēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā, piešķīra
tai nosacīta atbrīvojuma procesuālo statusu, nosūtot vēstuli. Visbeidzot, administratīvā procesa beigās, uzskatot, ka
Deltafina
nebija ievērojusi nosacījumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā, Komisija nolēma
tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.
No tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā nekādi nav “atsaukts” nosacītais atbrīvojums, kā to apgalvo
Deltafina
, jo procesuālais statuss, kas atbilst nosacītam atbrīvojumam, zaudēja spēku brīdī, kad Komisija pieņēma galīgo lēmumu. Tādējādi
šajā lēmumā Komisija nevis “atsauca” nosacīto atbrīvojumu no naudas soda, bet gan nolēma nepiešķirt
Deltafina
galīgo atbrīvojumu no naudas soda.
Tā kā nekāda nosacītā atbrīvojuma “atsaukšana” nenotika,
Deltafina
argumenti ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz Komisijas lēmumu tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.
b)     Par sadarbības pienākuma piemērošanas jomu
Tā kā
Deltafina
galvenokārt apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks, jo Komisija nolēma tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas
soda, jo tā ir pārkāpusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā,
vispirms ir jānoskaidro šī pienākuma piemērošanas joma.
No 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkta formulējuma (skat. iepriekš 116. punktu) un it īpaši no prasītās
sadarbības kvalifikācijas “pilnībā, pastāvīgi un ātri” izriet, ka uzņēmuma, kas lūdz atbrīvojumu no naudas soda, pienākums
sadarboties ir ļoti vispārīgs pienākums, kura robežas nav precīzi definētas, un tādēļ precīzu tā piemērošanas jomu var saprast
vienīgi kontekstā, kurā šis pienākums iekļaujas, proti, saistībā ar iecietības programmu.
No iepriekš 103. un nākamajos punktos izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana
ir izņēmums no uzņēmuma personīgās atbildības principa par konkurences tiesību normu pārkāpumu, kuru attaisno mērķis veicināt
tādu darbību atklāšanu, izmeklēšanu, apkarošanu, kā arī apturēšanu, kas ir būtiskākie konkurences ierobežojumi. Tādēļ šādos
apstākļos ir loģiski, ka apmaiņā pret pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanu attiecībā uz īstenoto prettiesisko rīcību
tiek prasīts, lai uzņēmums, kas lūdz atbrīvojumu no naudas soda, sadarbotos ar Komisiju izmeklēšanā, un tam saskaņā ar 2002. gada
paziņojuma par sadarbību nosacījumiem ir jānotiek “pilnībā, pastāvīgi un ātri”.
No sadarbības kvalifikācijas “pilnībā” izriet, ka pieteikuma iesniedzēja sadarbībai ar Komisiju, lai saņemtu atbrīvojumu no
naudas soda, ir jābūt pilnīgai, absolūtai un bez iebildēm. Kvalifikācija “pastāvīgi” un “ātri” paredz, ka šai sadarbībai ir
jāturpinās visā administratīvā procesa laikā un principā tai ir jābūt tūlītējai.
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka naudas soda samazinājums, pamatojoties uz paziņojumu par sadarbību, var tikt
attaisnots tikai tad, ja sniegto informāciju un ? plašākā nozīmē ? attiecīgā uzņēmuma rīcību šajā sakarā var uzskatīt par
patiesas sadarbības pierādījumu (skat. saistībā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu
apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 395. punkts; 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑301/04 P Komisija/
SGL Carbon
, Krājums, I‑5915. lpp., 68. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 281. punkts).
Tādējādi, kā tas izriet jau no paša sadarbības jēdziena, kas izskaidrots 2002. gada paziņojuma par sadarbību tekstā, faktiski
tikai tad, ja attiecīgā uzņēmuma rīcība liecina par patiesu sadarbību, tam var tikt piemērots samazinājums, pamatojoties uz
minēto paziņojumu (šajā ziņā saistībā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību skat. iepriekš 127. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 396. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 282. punkts).
Šis apsvērums
a fortiori
attiecas uz sadarbību, kas nepieciešama pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanas pamatojumam, jo atbrīvojums ir vēl
labvēlīgāka attieksme nekā vienkāršs naudas soda samazinājums.
No iepriekš minētā izriet, ka sadarbības jēdziens “pilnībā, pastāvīgi un ātri”, pamatojot pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda,
nozīmē patiesu un pilnīgu sadarbību, kuru raksturo patiess sadarbības gars.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka tad, ja uzņēmums sniedz Komisijai nepilnīgu vai neprecīzu faktisko
apstākļu izklāstu, tā rīcību nevar uzskatīt par patiesu sadarbību judikatūras izpratnē (šajā ziņā skat. iepriekš 127. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 397. punkts; iepriekš 127. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
SGL Carbon
, 69. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 283. punkts).
Tāpat uzņēmums, kas vēlas saņemt pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, pamatojoties uz savu sadarbību izmeklēšanā, nedrīkst
neinformēt Komisiju par tam zināmiem faktiem, kuri, lai arī tikai varbūtēji, var ietekmēt administratīvā procesa norisi un
Komisijas izmeklēšanas efektivitāti. Tādējādi patiesa un pilnīga sadarbība nozīmē, ka visā administratīvā procesa laikā attiecīgais
uzņēmums laikus informē Komisiju par visiem atbilstošajiem apstākļiem, kas var negatīvi ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas norisi,
kā arī attiecīgās aizliegtās vienošanās atklāšanu un apkarošanu. Šis pienākums sniegt informāciju ir vēl jo svarīgāks, ja
šāds apstāklis ir saistīts ar šī uzņēmuma un citu aizliegtās vienošanās dalībnieku attiecībām un, vēl jo vairāk, ja par iespējamā
minētā apstākļa rašanos iepriekš ir notikušas tiešas pārrunas starp Komisiju un šo uzņēmumu administratīvā procesa ietvaros.
Tāpat ir jānorāda, ka tādas rīcības novērtējumu, kas apliecina patiesu sadarbību atbilstoši iepriekš 124.?132. punktā minētajām
prasībām un it īpaši iepriekš 127. un 128. punktā minētajai judikatūrai, var veikt, ņemot vērā vienīgi tos apstākļus, kas
pastāvēja rīcības brīdī. Ievērojot prasīto sadarbības “pastāvīgo” raksturu, kam jāturpinās visu administratīvā procesa laiku,
jebkura rīcība, kas ir pretrunā patiesai sadarbībai, pati par sevi ir pietiekama, lai raksturotu sadarbības pienākuma pārkāpumu.
Tādējādi šāds pārkāpums nevar tikt attaisnots ar apstākļiem, kas radušies pēc minētās rīcības.
No tā izriet, ka iespējamais
ex post
konstatējums, ka rīcība, ar kuru tiek pārkāpts sadarbības pienākums, nav radījusi negatīvas sekas, nevar tikt norādīts, lai
attaisnotu šādu rīcību.

Deltafina
izvirzītie atbilstošie fakti un argumenti ir jāvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
c)     Par
Deltafina
izdarīto sadarbības pienākuma pārkāpumu
Savos pirmajos trīs pamatos
Deltafina
būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi vairākas kļūdas, tai nepiešķirot atbrīvojumu no naudas soda administratīvā procesa
beigās tādēļ, ka
Deltafina
ir pārkāpusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir konstatēts, ka 2002. gada 4. aprīlī
APTI
sanāksmes laikā
Deltafina
priekšsēdētājs pēc savas iniciatīvas sniedza paziņojumu, kurā viņš informēja klātesošos, ka
Deltafina
ir iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar iecietības programmu attiecībā uz pārstrādātāju
Itālijas tabakas tirgū noslēgtu aizliegtu vienošanos īstenošanu un ka
Deltafina
ir sākusi sadarboties ar Komisiju. Šis paziņojums ir sīki aprakstīts paša
Deltafina
priekšsēdētāja rakstveida paziņojumā, kas vārds vārdā ir pārņemts apstrīdētā lēmuma 426. apsvērumā. No šī paziņojuma izriet,
ka
Deltafina
priekšsēdētājs ir apstiprinājis, ka viņš pats nolēma sniegt minēto paziņojumu 2002. gada 4. aprīļa sanāksmē.

Deltafina
neapstrīd apstākli, kas ir minēts apstrīdētā lēmuma 449. apsvērumā, ka, lai gan tā vairākkārt tikās ar Komisijas dienestiem
pēc šīs informācijas izpaušanas,
Deltafina
nekad tos nebija informējusi par sava priekšsēdētāja sniegto paziņojumu 2002. gada 4. aprīļa
APTI
sanāksmē. Savā prasībā tā tieši apstiprina šo apstākli.
Turklāt ir konstatēts, ka Komisija ir uzzinājusi par
Deltafina
priekšsēdētāja izpausto informāciju tikai pēc
Dimon Italia
norādījuma 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā, proti, vairāk nekā divus gadus pēc šīs informācijas izpaušanas (skat. apstrīdētā
lēmuma 410., 422., 423. un 449. apsvērumu).
Otrkārt, tāpat ir konstatēts, ka 2002. gada 2. aprīlī
Deltafina
mātessabiedrības
Universal
ārējais juridiskais padomnieks ir informējis attiecīgi
Transcatab
un
Dimon Italia
mātessabiedrību
SCC
un
Dimon
, kuras ir
Deltafina
konkurentes Itālijas tirgū, ārējos juridiskos padomniekus, ka
Deltafina
ir iesniegusi Komisijai pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda attiecībā uz pārstrādātāju Itālijas tabakas tirgū noslēgtu
aizliegtu vienošanos īstenošanu. Šis apstāklis, kuru
Deltafina
nav apstrīdējusi, izriet no
Universal
ārējā juridiskā padomnieka sniegtā paziņojuma, kas pārņemts apstrīdētā lēmuma 455. apsvērumā, un it īpaši no šī paziņojuma
pēdējā teikuma, kurā ir tieši apstiprināts, ka “2002. gada 2. aprīlī par to [esot] informēti citu pušu juridiskie padomnieki”.

Deltafina
neapstrīd apstākli, ka, lai gan pēc šī paziņojuma tā un
Universal
vairākas reizes ir tikušās ar Komisijas dienestiem, tikai 2005. gada februārī, pēc tam, kad Komisija nosūtīja papildinājumu,
Deltafina
un
Universal
informēja Komisiju par
Universal
ārējā juridiskā padomnieka 2002. gada 2. aprīlī sniegto paziņojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 454. apsvērumu). Savā prasībā
Deltafina
tieši apstiprina arī šo apstākli.
Tādējādi Komisija uzzināja par
Universal
ārējā juridiskā padomnieka sniegto paziņojumu tikai gandrīz trīs gadus pēc šī paziņojuma sniegšanas. Apstāklis, ka Komisija
par šo paziņojumu netika informēta savlaicīgi, ir tieši norādīts apstrīdētā lēmuma 459. apsvēruma beigās.
Lai arī
Deltafina
iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda 2002. gada 19. februārī un Komisija atzina, ka tā ir ieguvusi nosacīta
atbrīvojuma procesuālo statusu 2002. gada 6. martā, tai tomēr bija pilnībā jāievēro pienākumi, kas izriet no 2002. gada paziņojuma
par sadarbību, it īpaši pienākums pilnībā, pastāvīgi un ātri sadarboties, kas paredzēts šī paziņojuma 11. punkta a) apakšpunktā,
lai administratīvā procesa beigās varētu saņemt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.
Kā ir atgādināts iepriekš 127., 128. un 131. punktā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tikai tad, ja tā uzņēmuma rīcība,
kurš ir lūdzis piemērot 2002. gada paziņojumā par sadarbību paredzēto labvēlības statusu, ir patiesas sadarbības pierādījums,
šis uzņēmums var iegūt šādu labvēlības statusu. Turklāt, ja uzņēmums sniedz Komisijai nepilnīgu un neprecīzu faktisko apstākļu
izklāstu, tā rīcību nevar uzskatīt par patiesu sadarbību minētās judikatūras izpratnē.
Šajā lietā ir konstatēts, ka
Deltafina
nav informējusi Komisiju par izmeklēšanai svarīgiem apstākļiem, proti, par apstākli, ka tās priekšsēdētājs
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē ir atklājis, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, un ka tās mātessabiedrības
Universal
ārējais juridiskais padomnieks ir izdarījis to pašu attiecībā uz dažu savu konkurentu mātessabiedrībām 2002. gada 2. aprīlī.
Tāpat izrādījās, ka Komisija vairāk nekā divus gadus nav zinājusi par šiem apstākļiem, kas saistīti ar izmeklēšanu.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma un lietas materiāliem izriet, ka prasība paturēt slepenībā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas
soda iesniegšanu, lai nebrīdinātu konkurentus un neapdraudētu pārbaužu efektivitāti, tika sīki apspriesta, lietas dalībniecēm
apspriežoties iecietības programmas ietvaros un it īpaši 2002. gada 14. marta sanāksmes laikā (skat. iepriekš 8. un 47.–49. punktu
un šīs sanāksmes protokolus, kuri minēti apstrīdētā lēmuma 413.–415. apsvērumā un kurus
Deltafina
pievienojusi lietas materiāliem). No minētajiem dokumentiem izriet, ka Komisija bija tieši pieprasījusi
Deltafina
paturēt slepenībā pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, ņemot vērā tās nodomu veikt pārbaudes. Tātad
Deltafina
uzmanība tika pievērsta tam, ka iespējama pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana tiks uzskatīta par tādu apstākli,
kas, vismaz varbūtēji, varētu ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas norisi un Komisijas spēju efektīvi konstatēt un izmeklēt attiecīgo
aizliegto vienošanos, kā arī to apkarot.
Turklāt nevar noliegt, ka attiecīgajā brīdī iespējamo pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu gan
Deltafina
, gan Komisija uztvēra kā apstākli, kas varētu, vismaz varbūtēji, nelabvēlīgi ietekmēt izmeklēšanu. To apstiprina, pirmkārt,
apstāklis, ka
Deltafina
pati uzskatīja, ka jāsaglabā visstingrākā konfidencialitāte attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (skat.
iepriekš 50. punkta beigas), kas liecina, ka tā apzinājās šīs informācijas atklāšanas iespējamās negatīvās sekas, un, otrkārt,
apstāklis, ka tā pati uzskata, ka ir piekritusi smagākam apgrūtinājumam, ņemot vērā neiespējamību paturēt slepenībā tās sadarbību
(skat. iepriekš 92. punktu un tālāk 163. punktu), kas liecina, ka tā piekrita, ka šīs informācijas atklāšana bija problēma,
kura ir jārisina. Tādējādi
Deltafina
nevar apgalvot, ka tā nezināja, ka pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitātes saglabāšana tiek uzskatīta
par būtisku apstākli, lai izmeklēšana būtu veiksmīga.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka rīcība, kas būtu patiesas sadarbības pierādījums, prasītu, lai
Deltafina
nekavējoties informē Komisiju par izpausto informāciju attiecībā uz tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.
Neinformējot Komisiju par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanu 2002. gada 2. un 4. aprīlī, lai gan šie apstākļi
varēja, vismaz varbūtēji, ietekmēt pienācīgu izmeklēšanas gaitu,
Deltafina
nevar apgalvot, ka tās rīcība liecināja par patiesu sadarbību iepriekš 127., 128. un 131. punktā minētās judikatūras izpratnē
un ka tādējādi tā ir izpildījusi sadarbības pienākumu, kas izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunkta,
kurš tai ir uzlikts kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējai.
Īpašie argumenti, kurus
Deltafina
izvirzījusi saistībā ar pirmajiem trīs pamatiem, šo secinājumu neapšauba.
d)     Par īpašajiem argumentiem, kurus
Deltafina
izvirzījusi saistībā ar kļūdām apstrīdētajā lēmumā, ciktāl Komisija tai nepiešķīra galīgo atbrīvojumu no naudas soda
Par argumentu, kas saistīts ar to, ka Komisija bija piekritusi, ka
Deltafina
izpauž informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
APTI
sanāksmē
Vispirms ir jāpārbauda otrajā pamatā izvirzītais
Deltafina
arguments, ka Komisija bija zinājusi un piekritusi tam, ka
Deltafina
gaidāmajā
APTI
sanāksmē atklāj, ka tā ir iesniegusi pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Prasības pieteikumā
Deltafina
apgalvo, ka tā nav informējusi Komisiju par šī fakta atklāšanu, jo tā jau iepriekš 2002. gada 14. marta sanāksmē bija brīdinājusi,
ka nav iespējams neizpaust šo informāciju
APTI
sanāksmē. Tādējādi Komisijas dienesti esot bijuši informēti, ka
Deltafina
gatavojās izpaust informāciju šīs sanāksmes laikā.
–       Par iespējamo Komisijas iepriekšēju informēšanu
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka ne no apstrīdētā lēmuma, ne lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem neizriet, ka
Deltafina
iepriekš tieši un skaidri ir informējusi Komisiju, ka gaidāmajā
APTI
sanāksmē viens no tās pārstāvjiem pēc savas iniciatīvas sniegs paziņojumu attiecībā uz tās pieteikumu par atbrīvojumu no
naudas soda, kā to 2002. gada 4. aprīlī izdarīja
Deltafina
priekšsēdētājs.
Tādējādi ne 2002. gada 14. marta sanāksmes protokolā, kuru sagatavoja Komisijas dienesti, ne
Universal
pārstāvju šīs sanāksmes laikā izdarītajās piezīmēs nav minēts apstāklis, ka sanāksmes laikā
Deltafina
ir tieši brīdinājusi Komisiju, ka tā izpaudīs šādu informāciju (skat. apstrīdētā lēmuma 413.–415. apsvērumu).
Protams, šajā sanāksmē
Deltafina
norādīja četrus iemeslus, no kuriem viens bija gaidāmā
APTI
sanāksme, kādēļ tā uzskatīja, ka tai nav iespējams paturēt slepenībā tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda papildus
vēl vienu mēnesi. Tomēr no šīs sanāksmes protokola, kuru sagatavoja
Universal
pārstāvis, izriet, ka
Deltafina
tikai uzsvēra grūtības paturēt slepenībā tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, jo, ja tās rīcība gaidāmajā
APTI
sanāksmē atšķirtos no rīcības iepriekšējo sanāksmju laikā, tas konkurentos radītu aizdomas par pieteikuma par atbrīvojumu
no naudas soda iesniegšanu (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 415. apsvērumu). Tomēr
Deltafina
tajā nekādi nebija norādījusi uz nodomu pēc pašas iniciatīvas izpaust informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no
naudas soda.
Turklāt, atbildot uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu tiesas sēdē,
Deltafina
būtībā atzina, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē ar Komisijas dienestiem tā nebija tos tieši informējusi, ka gaidāmajā
APTI
sanāksmē pēc pašas iniciatīvas izpaudīs informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda.
Turklāt ne no viena lietas materiālos iekļautā dokumenta neizriet, ka citā reizē
Deltafina
ir iepriekš tieši brīdinājusi Komisiju, ka tā sniegs šādu paziņojumu pēc pašas iniciatīvas.
It īpaši nevarot pieņemt
Deltafina
argumentu, ka telefonsarunas laikā, kas notika starp par lietu atbildīgo ierēdni un
Deltafina
pārstāvjiem 2002. gada 22. martā, proti, desmit dienas pirms izpaušanas fakta 2002. gada 4. aprīlī, tā bija informējusi Komisiju,
ka tā izpaudīs informāciju attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda (skat. iepriekš 10. un 91. punktu).
No šīs telefonsarunas satura atstāsta, ko iekšējām vajadzībām sagatavoja viens no
Deltafina
advokātiem, izriet, ka tās laikā
Deltafina
pārstāvji esot “devuši mājienu”, ka drīzumā notikšot
APTI
sanāksme un ka tādējādi konfidencialitātes saglabāšana turpmāk nav iespējama (“tenuta confidenzialità era conseguentemente
alla fine”). Tomēr ir jākonstatē, ka šāds “mājiens” nav iepriekšēja, tieša un skaidra informēšana par faktu, ka
Deltafina
priekšsēdētājs gaidāmajā
APTI
sanāksmē pēc paša iniciatīvas izpaudīs informāciju attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. No tā, ka par
lietu atbildīgais ierēdnis bija atbildējis uz šo “mājienu”, ka “jautājums Briselē bija pietiekami apspriests un ir skaidrs”,
Deltafina
nevar pamatoti secināt, ka Komisija bija piekritusi tam, ka
Deltafina
pēc savas iniciatīvas izpauž informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Turklāt šo vērtējumu
apstiprina Komisijas iekšējām vajadzībām sagatavotais minētās telefonsarunas satura atstāsts, no kura izriet vienīgi tas,
ka šīs sarunas laikā diskusija par iespēju paturēt slepenībā pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, tāpat kā 2002. gada
14. marta sanāksmes laikā, attiecās uz risku, ka gaidāmajā
APTI
sanāksmē citi aizliegtās vienošanās dalībnieki sapratīs, ka
Deltafina
sadarbojas ar Komisiju.
Turklāt tiesas sēdē par lietu atbildīgais ierēdnis, kurš bija piedalījies gan 2002. gada 14. marta sanāksmē, gan 2002. gada
22. marta telefonsarunā, apstiprināja, ka viņš ne brīdi nav secinājis, ka
Deltafina
ir nodomājusi pēc savas iniciatīvas sniegt paziņojumu gaidāmajā
APTI
sanāksmē, un gadījumā, ja Komisija būtu secinājusi, ka tāds bija
Deltafina
nodoms, tā nebūtu devusi savu piekrišanu, kas turklāt izriet no apstrīdētā lēmuma 449. apsvēruma. Attiecībā uz tā paša ierēdņa
paziņojumu 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā, uz ko norādīja
Deltafina
(skat. iepriekš 90. punktu), tas vēl jo vairāk nevar apstiprināt tās argumentu. No šī paziņojuma nekādā ziņā neizriet, kā
to apgalvo
Deltafina
, ka minētais ierēdnis būtu piekritis, ka pēc savas iniciatīvas būtu jāizpauž informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu
no naudas soda.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka
Deltafina
nav pierādījusi, ka tā ir iepriekš pienācīgi informējusi Komisiju par faktu, ka tā pēc pašas iniciatīvas izpaudīs informāciju
attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē. No tā izriet, ka, tā kā Komisija nezināja, ka
Deltafina
gatavojas izpaust šādu informāciju pēc savas iniciatīvas, tā arī nevarēja tam iepriekš dot savu piekrišanu vai atļauju. Līdz
ar to
Deltafina
arguments, ka Komisija zināja, ka tā izpaudīs informāciju attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē, ir jānoraida.
Tomēr
Deltafina
vēl apgalvo, ka abi dokumenti par
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmi, uz kuriem 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā atsaucās
Dimon Italia
, lai brīdinātu Komisiju, ka
Deltafina
bija izpaudusi informāciju attiecībā uz savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda, bija iekļauti lietas materiālos jau
kopš Komisijas veiktajām pārbaudēm
Dimon Italia
telpās.
Ir jānorāda, ka abi šie dokumenti ir parastas ar roku rakstītas piezīmes, kuras nav viegli saprast un kurās ir atspoguļoti
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē sniegtie paziņojumi, tomēr tās nedod iespēju noteikt to autoru. Tādējādi
Deltafina
nevar pārmest Komisijai, ka, pamatojoties uz šīm piezīmēm, Komisija neievēroja faktu, ka tās priekšsēdētājs bija izpaudis
informāciju
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmē. Katrā ziņā apstāklis, ka Komisija nebija ievērojusi, ka ir pieejami dokumenti, kas pierāda
informācijas izpaušanu, nekādā ziņā nevar kompensēt informācijas trūkumu un attaisnot rīcību, kas uzskatāma par sadarbības
pienākuma pārkāpumu.
–       Par iespējamo vienošanos attiecībā uz izpaušanas nenovēršamību

Deltafina
apgalvo, ka tā bija noslēgusi zināma veida vienošanos ar Komisiju 2002. gada 14. marta sanāksmē, kuras laikā bija jādefinē
sadarbības “spēles noteikumi”, proti, sadarbības nosacījumi. Saskaņā ar šo vienošanos, pirmkārt, Komisija esot piekritusi,
ka, ņemot vērā iepriekš 86. punktā minētos četrus apstākļus,
Deltafina
esot bijis neiespējami saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti un ka tādējādi šīs informācijas
izpaušana esot bijusi nenovēršama. Otrkārt, apmaiņā pret šīs izpaušanas nenovēršamības atzīšanu
Deltafina
esot piekritusi smagākam apgrūtinājumam, apņemoties iesniegt pierādījumus pēc iespējas ātrāk.
Deltafina
esot izpildījusi savu sadarbības pienākumu, jo tā esot iesniegusi Komisijas pieprasīto papildu informāciju.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka
Deltafina
apgalvojums ir pierādīts, tas nevar atspēkot secinājumu, ka, neinformējot Komisiju par pieteikuma par atbrīvojumu no naudas
soda izpaušanas gadījumiem,
Deltafina
nav izpildījusi savu sadarbības pienākumu un tādēļ Komisijai bija tiesības tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda
(skat. iepriekš 149. punktu).
Pat pieņemot, ka 2002. gada 14. marta sanāksmē Komisija bija piekritusi tam, ka iepriekš 86. punktā minēto apstākļu dēļ
Deltafina
nav iespējams saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti, ko turklāt ir apstrīdējusi Komisija,
šis apstāklis neietekmē konstatējumu, ka, rīkojoties atbilstoši patiesas sadarbības garam,
Deltafina
bija savlaicīgi jāinformē Komisija par faktu, ka tika izpausta informācija attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas
soda (skat. iepriekš 145.–149. punktu).
Tas pats attiecas uz gadījumu, ja
Deltafina
tiešām būtu spiesta izpaust informāciju par savu pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda sakarā ar vienu no iemesliem,
kurus tā norādīja administratīvā procesa laikā, it īpaši gadījumā, ja tā tiešām bija tik “neizbēgamā situācijā”, kā to apgalvo
Deltafina
, ka bija jāatklāj šis apstāklis atbilstoši pamatotiem centieniem izpildīt pienākumu izbeigt pārkāpumu, kas paredzēts 2002. gada
paziņojuma par sadarbību 11. punkta b) apakšpunktā. Kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējai
Deltafina
katrā ziņā bija pienākums sadarboties, kā paskaidrots iepriekš 123.–134. punktā, kas liek savlaicīgi informēt Komisiju par
gadījumiem, kad notikusi informācijas izpaušana.
Turklāt, pat pieņemot, ka ir pierādīts
Deltafina
norādītais apstāklis, ka tā esot rīkojusies saskaņā ar “otru labāko izvēles iespēju”, par kuru, iespējams, panākta vienošanās
ar Komisiju, lai mēģinātu mazināt izpaušanas fakta negatīvo ietekmi, sniedzot Komisijai pieprasīto informāciju, arī šis apstāklis
neatbrīvoja
Deltafina
no tās pienākuma savlaicīgi informēt Komisiju par tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumiem.
Attiecībā uz atsaukšanos uz iecietības programmām Amerikas Savienoto Valstu tiesībās, kā arī citās Eiropas Savienības valstīs
pietiek norādīt, ka tā neattiecas uz lietu, jo nostāja, kas tiek piemērota šajās tiesībās, nevar noteikt nostāju, kas tiek
izmantota Savienības tiesībās (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑191/98
un no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 1407. punkts). Visbeidzot attiecībā uz argumentiem, kurus
Deltafina
izvirza saistībā ar jauno 2006. gada paziņojumu par sadarbību, ir jākonstatē, ka tas nav piemērojams šīs lietas pamatā esošajiem
faktiem (šajā ziņā skat. 2010. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑413/08 P
Lafarge
/Komisija, Krājums, I‑5361. lpp., 108. punkts).
Par to, ka par izmeklēšanu bija zināms un tā netika ietekmēta
Saistībā ar savu pirmo pamatu
Deltafina
apgalvo, ka tas, ka tai ar lēmumu netika piešķirts atbrīvojums no naudas soda, esot kļūda, jo tā pamatā ir kļūdains fakta
pieņēmums, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki nezināja par Komisijas izmeklēšanu saistībā ar Itālijas jēltabakas tirgu.
Ar šo argumentu nevar apšaubīt vērtējumu, kas ietverts šī sprieduma 149. punktā, par to, ka
Deltafina
nav izpildījusi savu sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā. Pat
pieņemot, ka ir pierādīts, ka citi aizliegtās vienošanās dalībnieki zināja, ka Komisija veic izmeklēšanu, šis apstāklis neatbrīvoja
Deltafina
no tās sadarbības pienākuma, kas nosaka, ka tai bija nekavējoties jāinformē Komisija par abiem iepriekš 137. un 140. punktā
minētajiem pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušanas gadījumiem. Patiesībā šis konstatējums par sadarbības pienākuma
pārkāpumu nav atkarīgs no tā, vai
Deltafina
konkurenti zināja vai nezināja par izmeklēšanu.
Saistībā ar savu trešo pamatu
Deltafina
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, jo Komisija uzskatīja, ka pieteikuma par atbrīvojumu
no naudas soda izpaušanas gadījumi ir apdraudējuši izmeklēšanu. Tomēr šis arguments neliek apšaubīt konstatējumu, ka
Deltafina
nav izpildījusi savu sadarbības pienākumu. Pat pieņemot, ka divi iepriekš minētie informācijas izpaušanas gadījumi nekādi
negatīvi neietekmēja izmeklēšanu, kas turklāt nav pierādīts, šis apstāklis nevar
a posteriori
attaisnot to, ka
Deltafina
nav informējusi Komisiju par šiem izpaušanas gadījumiem, lai gan, kā izriet no šī sprieduma 146. un 147. punkta, tā zināja,
ka iespējamā informācijas izpaušana attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda tika uzskatīta par apstākli, kas
var negatīvi ietekmēt izmeklēšanu, jo tas tika tieši apspriests ar Komisiju (skat. iepriekš 133. un 134. punktu).
Visbeidzot ir arī jānoraida arguments, kas izvirzīts saistībā ar pirmo pamatu, par to, ka Komisija kļūdaini neesot ņēmusi
vērā atšķirību starp 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta a) un b) apakšpunktu. Pirmkārt, no minētā paziņojuma nekādā
ziņā neizriet, kā to apgalvo
Deltafina
, ka pārbaudes bez iepriekšēja brīdinājuma būtu vajadzīgas vienīgi gadījumā, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību
8. punkta a) apakšpunktā, un ka gadījumā, kas paredzēts tā paša punkta b) apakšpunktā, Komisijai šādas pārbaudes neesot jāveic.
Otrkārt, no judikatūras izriet, ka pat tad, ja Komisijas rīcībā jau ir norādes vai pat pierādījumi par pārkāpuma esamību,
kā tas ir 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktā paredzētā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda
gadījumā, Komisijai ir leģitīmas tiesības uzskatīt par nepieciešamu noteikt papildu pārbaudes, kas tai dod iespēju precīzāk
noteikt pārkāpumu, tā ilgumu vai tajā iesaistītos uzņēmumus (šajā ziņā skat. Tiesas 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā
C‑94/00
Roquette frères
/Komisija,
Recueil
, I‑9011. lpp., 78. punkts).
Tādēļ argumenti, kas izvirzīti saistībā ar pirmo un trešo pamatu, ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, ar apstrīdēto lēmumu nepiešķirot
Deltafina
galīgo atbrīvojumu no naudas soda, pamatojoties uz apsvērumu, ka tā nebija izpildījusi savu sadarbības pienākumu, kas paredzēts
2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.
e)     Par iebildumu, kas saistīts ar to, ka
Deltafina
nav iesniegusi savu lūgumu par labvēlības statusu sadarbībā ar saviem galvenajiem konkurentiem
Visbeidzot saistībā ar savu otro pamatu
Deltafina
apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā esot pieļauta kļūda vērtējumā, ciktāl Komisijas, iespējams, kļūdainā sākotnējā izpratne par
tās rīcību, kas izklāstīta paziņojuma par iebildumiem 57. un 60. punktā, esot ietekmējusi secinājumus, kas izdarīti apstrīdētajā
lēmumā.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānorāda, ka ne no apgalvojumiem, kas ietverti papildinājuma 57. un 60. punktā, ne citiem tā punktiem
neizriet, ka Komisija šajā dokumentā būtu balstījusies uz pieņēmumu, ka
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
kopīgi saskaņoja savu rīcību attiecībā uz pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu. Saistībā ar izteikumu, kuru
minējusi
Deltafina
un kurš ietverts papildinājuma 57. punktā, ir jākonstatē, ka tas ir tikai hipotētisks. Attiecībā uz papildinājuma 60. punktā
iekļauto izteikumu, kurā Komisija ir kvalificējusi
Deltafina
rīcību kā “krāpniecisku”, tā neatsaucas uz argumentāciju, kas ietverta tā paša dokumenta 57. punktā, bet drīzāk norāda uz
to pienākumu pārkāpumu, kas izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību. Tādējādi
Deltafina
argumenta pamatā ir kļūdaina papildinājuma izpratne.
Otrkārt, ir jānorāda, ka ar nosacījumu, ka lēmumā tiek ievērotas lietas dalībnieku tiesības uz aizstāvību, ieinteresētās personas
vainojot tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti iebildumu izklāstā, un norādot tikai tos faktus, par kuriem ieinteresētajām
personām ir bijusi dota iespēja izteikties, Komisija lēmumā var ieviest izmaiņas attiecībā uz argumentiem, kas ietverti paziņojumā
par iebildumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada 30. janvāra spriedumu lietā T‑340/03
France Télécom
/Komisija, Krājums, II‑107. lpp., 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā kontekstā ir jāsecina, ka
Deltafina
nekādi nav apgalvojusi, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību, un katrā ziņā, kā tā pati norāda savos dokumentos, apgalvojumi,
kas attiecas uz šo argumentu, nav pārņemti apstrīdētajā lēmumā.
Turklāt
Deltafina
konkrēti nepaskaidro, kā papildinājumā ietvertie apgalvojumi padarīja par spēkā neesošu apstrīdēto lēmumu. Tā vien apstiprina,
ka šo apgalvojumu iezīmes esot palikušas apstrīdētajā lēmumā un šķiet, ka Komisijas sākotnējais kļūdainais tās rīcības vērtējums
esot ietekmējis apstrīdētajā lēmumā izdarītos secinājumus.
Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma nekādā ziņā neizriet, ka Komisijas lēmums nepiešķirt
Deltafina
atbrīvojumu no naudas soda būtu balstīts uz pieņēmumu, ka tās rīcība esot bijusi krāpnieciska, jo tā esot iesniegusi savu
pieteikumu par labvēlības statusu, apspriežoties ar saviem galvenajiem konkurentiem. Gluži pretēji, Komisijas lēmuma nepiešķirt
Deltafina
atbrīvojumu no naudas soda pamatā ir konstatējums, ka
Deltafina
nebija ievērojusi vienu no nosacījumiem, kas paredzēti 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punktā, tai neizpildot savu
sadarbības pienākumu minētā paziņojuma izpratnē.
Otrkārt, parasti vienkāršas atsauces uz argumentiem un apgalvojumiem, kas ietverti paziņojuma par iebildumiem papildinājumā
un kas nav pārņemti apstrīdētajā lēmumā, nevar likt apšaubīt lēmuma spēkā esamību, ja nav pierādīts, kādā mērā apstrīdētais
lēmums būtu spēkā neesošs sākotnēji kļūdainās argumentācijas dēļ. Tātad ir jākonstatē, ka
Deltafina
izvirzītie vispārējie apgalvojumi neliek apšaubīt apstrīdētā lēmuma spēkā esamību.
Ņemot vērā šos apsvērumus, minētais iebildums arī ir jānoraida.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmie trīs pamati ir jānoraida kopumā.
B –
Par ceturto pamatu, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, labas pārvaldības principa un samērīguma principa
pārkāpumu
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtajā pamatā
Deltafina
izvirza trīs iebildumus.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka, Komisijai atsaucot tai piešķirto nosacīto atbrīvojumu, ir pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības
princips. Šajā ziņā tā norāda uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību 29. punktu.

Deltafina
apgalvo, ka Komisija neesot drīkstējusi atsaukt atbrīvojumu no naudas soda, iepriekš skaidri neinformējot, ka tās pieteikuma
par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana
APTI
sanāksmē ir uzskatāma par sadarbības pienākuma pārkāpumu. Ne 2002. gada paziņojumā par sadarbību, ne 2002. gada 6. marta
vēstulē, ar kuru Komisija piešķīra
Deltafina
nosacītu atbrīvojumu, neesot norādīts pienākums saglabāt pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda konfidencialitāti. Šādos
apstākļos
Deltafina
neesot varējusi pati paredzēt, ka, ja tā atklās, ka ir iesniegusi pieteikumu par labvēlības statusu, tā zaudēs atbrīvojumu
no naudas soda. Turklāt par lietu atbildīgais ierēdnis 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā pats esot atzinis, ka viņš nezina,
vai šāds pienākums ir noteikts uzņēmumam, kas lūdz atbrīvojumu no naudas soda.
Turklāt Komisija esot piešķīrusi
Deltafina
nosacītu atbrīvojumu no naudas soda, pamatojoties uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu, un esot
atzinusi, ka
Deltafina
iesniegtie pierādījumi bija tādā līmenī, kas ļāva konstatēt pārkāpuma esamību, neveicot pārbaudes. Tādējādi
Deltafina
apgalvo, ka tā nav varējusi paredzēt, ka tā zaudēs tiesības uz atbrīvojumu tāpēc, ka tā esot apdraudējusi Komisijas spēju
veikt pārbaudes.
Turklāt
Deltafina
arī apgalvo, ka tā savlaicīgi bija informējusi Komisiju par grūtībām saglabāt sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda
konfidencialitāti un ka saskaņā ar Komisijas noteikto pienākumu bija pakļāvusies “vēl lielākam spiedienam” (
higher burden
), Komisijai iesniedzot būtiskus papildu pierādījumus. Tikai pēc
Dimon Italia
paziņojuma 2004. gada 22. jūnija uzklausīšanā Komisija pēkšņi mainīja savu nostāju un noteica
Deltafina
vislielāko naudas sodu.
Otrkārt,
Deltafina
apgalvo, ka tas, ka Komisija atsauca tai piešķirto nosacīto atbrīvojumu no naudas soda, ir pretrunā labas pārvaldības principam,
jo Komisija, kuru
Deltafina
iepriekš bija brīdinājusi par to, ka tā atklās sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu
APTI
sanāksmē, neesot to skaidri informējusi, ka šīs izpaušanas dēļ tā zaudēs atbrīvojumu no naudas soda.
Treškārt,
Deltafina
apgalvo, ka tas, ka Komisija atsauca tai piešķirto atbrīvojumu no naudas soda, ir arī pretrunā samērīguma principam, jo,
ievērojot šīs lietas īpašos apstākļus, tai uzliktais naudas sods – vislielākais naudas sods, kas uzlikts ar apstrīdēto lēmumu,
proti, EUR 30 miljoni, – esot katrā ziņā nesamērīgs.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz
Deltafina
pirmo iebildumu vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir
viens no Savienības pamatprincipiem (Tiesas 1981. gada 5. maija spriedums lietā 112/80
Dürbeck
,
Recueil
, 1095. lpp., 48. punkts). Saskaņā ar judikatūru tiesības atsaukties uz šo principu ir pakārtotas trīs nosacījumu izpildei.
Pirmkārt, administrācijai ir jāsniedz ieinteresētajai personai precīzs, beznosacījumu un saskaņots apliecinājums no kompetentiem
un uzticamiem avotiem. Otrkārt, šim apliecinājumam ir jārada tiesiska paļāvība personai, uz kuru tas attiecas. Treškārt, sniegtajam
apliecinājumam ir jāatbilst piemērojamajām normām (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 4. februāra spriedumu lietā T‑145/06
Omya
/Komisija, Krājums, II‑145. lpp., 117. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2009. gada
30. aprīļa spriedumu lietā T‑13/03
Nintendo
un
Nintendo of Europe
/Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 203. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā pirmais judikatūrā paredzētais nosacījums acīmredzami nav izpildīts.
Deltafina
faktiski nevar atsaukties ne uz vienu precīzu, beznosacījumu un saskaņotu apliecinājumu, ka tai tiks piešķirts galīgais atbrīvojums
no naudas soda administratīvā procesa beigās.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka atbilstoši 2002. gada paziņojuma par sadarbību 19. punktam, kā ir norādīts iepriekš 117. punktā,
tikai brīdī, kad Komisija pieņem galīgo lēmumu, tā izvērtē, vai ir izpildīti minētā paziņojuma 11. punktā paredzētie nosacījumi.
No tā izriet, ka Komisija nevarēja
Deltafina
sniegt nekādu precīzu apliecinājumu par galīgo atbrīvojumu no naudas soda procesa posmā pirms galīgā lēmuma pieņemšanas (šajā
ziņā saistībā ar 1996. gada paziņojumu par sadarbību skat. Tiesas 2009. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑511/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑5843. lpp., 118. punkts).
Ir jānorāda, ka Komisijai nav jāinformē pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzēji, ka tiem ir jāievēro pienākumi,
kas izriet no 2002. gada paziņojuma par sadarbību, it īpaši sadarbības pienākums, tā kā pašā paziņojumā ir skaidri norādītas
šāda pārkāpuma sekas.
No minētā paziņojuma 30. punkta izriet, ka, ja kādā administratīvā procesa posmā netiek izpildīta viena vai otra paziņojumā
paredzētā prasība, attiecīgais uzņēmums var zaudēt labvēlības statusu, kas ir paredzēts šajā dokumentā. Tādēļ Komisijai nebija
nekāda pienākuma informēt
Deltafina
par to, kādas varētu būt sekas, ja tā neizpilda sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta
a) apakšpunktā. Tādēļ
Deltafina
nevar apgalvot, ka Komisija šajā ziņā ir pieļāvusi kļūdu.
Turklāt ir jākonstatē, ka Komisija tieši brīdināja
Deltafina
, ka atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana ir atkarīga no minētā paziņojuma 11. punktā norādīto kumulatīvo nosacījumu ievērošanas.
Šis brīdinājums izriet ne tikai no iepriekš minētā 2002. gada paziņojuma par sadarbību 30. punkta, par kuru
Deltafina
kā pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniedzējai vajadzēja būt informētai, bet arī tieši izriet no lēmuma, kurš 2002. gada
6. martā nosūtīts
Deltafina
un kurā Komisija tai bija atzinusi nosacīta atbrīvojuma statusu (skat. iepriekš 7. punktu). Šī lēmuma 6. apsvērumā Komisija
faktiski ir nepārprotami informējusi
Deltafina
, ka “[11. punkta] a)–c) apakšpunktā minēto nosacījumu neievērošana ikvienā administratīvā procesa brīdī var izraisīt jebkāda
labvēlības statusa zaudēšanu”.
Tomēr, kā norādīts iepriekš 149. un 173. punktā, Komisija nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka
Deltafina
rīcību nevarēja uzskatīt par patiesu sadarbību un ka tādējādi tā nebija izpildījusi sadarbības pienākumu, kas paredzēts 2002. gada
paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā.
Tādējādi šajā lietā, lai gan
Deltafina
sākotnēji tika piešķirts nosacīts atbrīvojums no naudas soda, pēc tam tā neizpildīja vienu no 2002. gada paziņojumā par sadarbību
paredzētajiem nosacījumiem galīgā atbrīvojuma no naudas soda piešķiršanai. Līdz ar to tā varēja zaudēt labvēlības statusu
minētā paziņojuma 30. punkta izpratnē. Šādos apstākļos
Deltafina
nevar apgalvot, ka tā varēja gūt tiesisko paļāvību no 2002. gada paziņojuma par sadarbību.
Turklāt
Deltafina
nevar atsaukties arī uz tiesiskās paļāvības neievērošanu, pamatojoties uz apstākli, ka tā bija rīkojusies saskaņā ar “otru
labāko izvēles iespēju”, par kuru tika panākta vienošanās ar Komisiju, iesniedzot tai papildu pierādījumus. Kā norādīts iepriekš
167. punktā, pat pieņemot, ka šis apstāklis ir pierādīts, tas nevar atbrīvot
Deltafina
no tai uzliktā pienākuma informēt Komisiju par faktu, ka tika izpausta informācija par tās pieteikumu par atbrīvojumu no naudas
soda. Tādējādi, savlaicīgi neinformējot Komisiju par šiem apstākļiem,
Deltafina
procesa beigās neizpildīja vienu no nosacījumiem, kas paredzēti 2002. gada paziņojumā par sadarbību atbrīvojuma no naudas
soda galīgai piešķiršanai, tāpēc Komisijai bija tiesības, pat pienākums, tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas soda.
Visbeidzot no šī sprieduma 171. punkta izriet, ka
Deltafina
nevarēja gūt tiesisko paļāvību no tā, ka nosacīta atbrīvojuma no naudas soda procesuālais statuss tai bija piešķirts, pamatojoties
uz 2002. gada paziņojuma par sadarbību 8. punkta b) apakšpunktu, nevis uz minētā paziņojuma 8. punkta a) apakšpunktu.
No tā izriet, ka iebildums par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu ir jānoraida.
Attiecībā uz otro iebildumu, kas attiecas uz iespējamu labas pārvaldības principa pārkāpumu, ciktāl Komisija, kuru
Deltafina
iepriekš brīdināja par to, ka tā atklās sava pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda iesniegšanu
APTI
sanāksmē, skaidri neesot informējusi, ka šī fakta izpaušana varētu izraisīt atbrīvojuma no naudas soda zaudēšanu, ir jānorāda,
ka, pat nelemjot par atsauces uz labas pārvaldības principa atbilstību šajos apstākļos, tas balstās uz kļūdainiem pieņēmumiem.
Pirmkārt, tika konstatēts, ka saziņas laikā starp Komisiju un
Deltafina
pirms
APTI
2002. gada 4. aprīļa sanāksmes
Deltafina
nekādi nav informējusi Komisiju, ka šajā sanāksmē tā pēc savas iniciatīvas un brīvprātīgi atklās pieteikuma par atbrīvojumu
no naudas soda iesniegšanu (skat. iepriekš 152.–160. punktu). Otrkārt, šī sprieduma 193. un 194. punktā tāpat ir norādīts,
ka Komisijai nebija jāinformē
Deltafina
par tās pienākuma sadarboties iespējama pārkāpuma sekām.
No tā izriet, ka iebildums par labas pārvaldības principa pārkāpumu ir jānoraida.
Attiecībā uz trešo iebildumu par samērīguma principa pārkāpumu ir jāatgādina, ka samērīguma princips prasa, lai iestāžu tiesību
akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus, ņemot
vērā, ka, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie
traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamiem mērķiem (Tiesas 1998. gada 5. maija spriedums lietā C‑180/96 Apvienotā
Karaliste/Komisija,
Recueil
, I‑2265. lpp., 96. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 12. septembra spriedums lietā T‑30/05
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑107.* lpp., 223. punkts).

Deltafina
apgalvo, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, Komisija esot pārkāpusi šo principu, nepiešķirot tai atbrīvojumu no naudas soda.
Tomēr šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar iecietības programmas loģiku, kāda tā izklāstīta iepriekš 103. un nākamajos punktos,
pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana, kas ir galīga atkāpe no uzņēmuma personīgās atbildības principa attiecībā
uz konkurences tiesību normu pārkāpumiem, rod pamatojumu uzņēmuma sadarbībā, atvieglojot Komisijas uzdevumu konstatēt un apkarot
minēto tiesību normu pārkāpumus. Tādējādi tikai apmaiņā pret patiesu, pilnīgu un savlaicīgu sadarbību Komisija piešķir pilnīgu
atbrīvojumu no naudas soda. Līdz ar to pilnīga atbrīvojuma no naudas soda piešķiršana administratīvā procesa beigās ir atkarīga
no tā, vai tiek ievērots sadarbības pienākums, kas paredzēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā
(skat. iepriekš 116. un 117. punktu).
Šajā kontekstā nekādā ziņā nav nesamērīgi paredzēt, kā tas ir izdarīts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 30. punktā, ka,
ja jebkurā administratīvā procesa posmā netiek izpildīts kāds šajā paziņojumā minētais nosacījums, attiecīgais uzņēmums var
zaudēt labvēlības statusu, kas paredzēts šajā dokumentā. Faktiski, ja uzņēmums, kas lūdz piešķirt labvēlības statusu, varētu
neievērot paredzētos nosacījumus, it īpaši sadarbības pienākumu, neriskējot zaudēt šo statusu, iecietības programmas pamats
un mērķi tiktu apdraudēti.
Šajos apstākļos, tā kā tika uzskatīts, ka šajā lietā Komisija nebija pieļāvusi kļūdu, secinot, ka
Deltafina
ir pārkāpusi sadarbības pienākumu, kas tai bija noteikts saskaņā ar 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktu,
Deltafina
nevar apgalvot, ka, nepiešķirot tai pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda administratīvā procesa beigās, Komisija esot pārkāpusi
samērīguma principu.
Attiecībā uz atsaukšanos uz naudas soda nesamērīgumu, ņemot vērā lietas apstākļus,
Deltafina
izvirzīja šo iebildumu saistībā ar piekto un septīto pamatu. Tādēļ šis iebildums ir jāanalizē, vērtējot minētos pamatus.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ceturtais pamats ir jānoraida pilnībā.
II –
Par pakārtoti norādītajiem pamatiem
A –
Par piekto pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu pārāk lielas naudas soda sākumsummas dēļ un pamatojuma nesniegšanu
Savā piektajā pamatā, kas ir sadalīts trīs daļās,
Deltafina
izvirza vairākus iebildumus, ar kuriem tā tiecas apgalvot, ka Komisijas noteiktā pamatsumma EUR 25 miljoni ir acīmredzami
pārāk liela un nesamērīga salīdzinājumā ar pārkāpuma smagumu. Tādējādi
Deltafina
lūdz Vispārējo tiesu noteikt jaunu naudas soda apmēru.
Vispirms ir jānorāda, ka
Deltafina
oficiāli apstrīd naudas soda “pamatsummu”, kas saskaņā ar Pamatnostādņu 1.B punkta ceturto daļu atbilst summai, kura iegūta,
ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Tomēr no tās argumentiem izriet, ka apstrīdēts ir naudas soda apmērs, kurš noteikts,
ņemot vērā pārkāpuma smagumu, tādējādi summa, par kuru ir runa šajā pamatā, ir naudas soda sākumsummas apmērs (šajā ziņā skat.
Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 107. punkts).
1.     Vispārīgi apsvērumi
Vispirms ir jāatgādina vispārīgie principi, kas regulē naudas sodu apmēra noteikšanu un it īpaši pārkāpuma smaguma novērtēšanu,
kā arī samērīguma principu naudas sodu jautājumos.
EKL 81. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā par nesaderīgiem ar kopējo tirgu tieši atzīti nolīgumi un saskaņotas darbības,
ar kurām tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus vai ierobežo vai
kontrolē ražošanu vai noieta tirgu. Ja runa ir par horizontālu aizliegtu vienošanos, šāda veida pārkāpumi judikatūrā tiek
kvalificēti kā “sevišķi smagi”, jo tie tieši ietekmē būtiskus konkurences parametrus konkrētajā tirgū (Vispārējās tiesas 1999. gada
11. marta spriedums lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 675. punkts), vai kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi (Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa
spriedums lietā T‑148/89
Tréfilunion
/Komisija,
Recueil
, II‑1063. lpp., 109. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 303. punkts).
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu, nosakot uzliekamā naudas soda apmēru par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem,
ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību pārkāpumu smagums jānosaka, pamatojoties uz ļoti daudziem apstākļiem,
piemēram, īpašajiem lietas apstākļiem, lietā pastāvošo situāciju un naudas sodu preventīvo iedarbību, un nav izstrādāts saistošs
vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (iepriekš 127. punktā minētais Tiesas spriedums apvienotajās
lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 241. punkts; Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedums lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 54. punkts, un iepriekš 109. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 91. punkts).
Lai nodrošinātu savu lēmumu, kuros nosaka naudas sodus par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, pārredzamību un objektivitāti,
Komisija pieņēma Pamatnostādnes (Pamatnostādņu pirmā daļa).
Pamatnostādnes ir instruments, kas paredzēts, lai, ievērojot augstāka ranga tiesības, precizētu kritērijus, kurus Komisija
ir paredzējusi piemērot, īstenojot savu rīcības brīvību naudas sodu noteikšanā, kas tai piešķirta ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu. Kaut arī Pamatnostādnes nav lēmuma, ar kuru tiek uzlikti naudas sodi, juridiskais pamats, jo šis lēmums ir pamatots
ar Regulu Nr. 1/2003, tajās tomēr vispārīgi un abstrakti ir noteikta metodoloģija, ko Komisija ir apņēmusies izmantot, lai
noteiktu to naudas sodu apmēru, kuri uzlikti ar minēto lēmumu, un līdz ar to nodrošināta uzņēmumu tiesiskā drošība (iepriekš
127. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209.–213. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedums apvienotajās lietās no T‑259/02 līdz
T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 219. un 223. punkts).
Tādējādi, kaut arī Pamatnostādnes nevarētu tikt kvalificētas par tiesību normām, kuras administrācijai būtu jāievēro visos
gadījumos, tās tomēr ietver indikatīvus piemērojamās prakses noteikumus, no kā administrācija konkrētā gadījumā nevar atkāpties,
nesniedzot pamatojumu (šajā ziņā skat. iepriekš 127. punktā minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 209. un 210. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 91. punkts).
No Pamatnostādņu pieņemšanas izrietošā Komisijas rīcības brīvības pašierobežošana tomēr ir saderīga ar Komisijas būtiskas
rīcības brīvības pakāpes saglabāšanu (Vispārējās tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, Krājums, II‑2223. lpp., 246., 274. un 275. punkts). Tas, ka Komisija Pamatnostādnēs ir precizējusi savu pieeju
jautājumā par pārkāpuma smaguma novērtējumu, neliedz tai šo kritēriju vērtēt vispārīgi atkarībā no visiem atbilstošajiem apstākļiem,
tostarp apstākļiem, kas Pamatnostādnēs nav minēti tieši (iepriekš 217. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 237. punkts).
Saskaņā ar Pamatnostādnēs paredzēto metodi, aprēķinot attiecīgajiem uzņēmumiem piemērojamā naudas soda apmēru, par sākumpunktu
Komisija izmanto summu, kura ir noteikta, pamatojoties uz pārkāpumam “raksturīgo” smagumu. Pārkāpuma smaguma noteikšanā ir
jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā konkrētā ietekme uz tirgu, ja to ir iespējams noteikt, un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs
(Pamatnostādņu 1.A punkta pirmā daļa).
Šajā ziņā pārkāpumi ir sadalīti trīs kategorijās, t.i., “sīkāki pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no
EUR 1000 līdz 1 miljonam, “smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs ir no EUR 1 miljona līdz EUR 20 miljoniem,
un “sevišķi smagi pārkāpumi”, par kuriem paredzētais naudas soda apmērs pārsniedz EUR 20 miljonus (1.A punkta otrā daļa, no
pirmā līdz trešajam ievilkumam). Kas attiecas uz sevišķi smagiem pārkāpumiem, Komisija precizē, ka runa būtībā ir par horizontāliem
ierobežojumiem, piemēram, “cenu karteļiem” un tirgus sadales kvotām vai citādu praksi, kas apdraud iekšējā tirgus pienācīgu
darbību, piemēram, valstu tirgu norobežošanu vai izteikti ļaunprātīgu dominējošā stāvokļa izmantošanu, ko izdara uzņēmumi,
kuriem ir kvazimonopols (1.A punkta otrās daļas trešais ievilkums).
Turklāt jānorāda, ka visi trīs iepriekš 220. punktā minētie pārkāpuma smaguma novērtēšanas kritēriji nav vienādi nozīmīgi,
veicot visaptverošu vērtējumu. Pārkāpuma raksturam ir galvenā nozīme, it īpaši lai raksturotu “sevišķi smagus” pārkāpumus
(iepriekš 109. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 101. punkts, un Vispārējās tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑456/05 un T‑457/05
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, Krājums, II‑1443. lpp., 137. punkts).
Savukārt nedz konkrētā ietekme uz tirgu, nedz ģeogrāfiskā tirgus apmērs nav kritēriji, kas nepieciešami, lai pārkāpumu kvalificētu
kā sevišķi smagu horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši, kā tas ir šajā lietā, attiecībā uz cenu noteikšanu.
Lai arī abi šie kritēriji ir vērā ņemami apstākļi pārkāpuma smaguma noteikšanā, tie ir tikai daži no daudzajiem kritērijiem,
lai veiktu smaguma visaptverošu vērtējumu (šajā ziņā skat. iepriekš 215. punktā minēto 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 74. un 81. punkts, un iepriekš 217. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 240. un 311. punkts, un Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑73/04
Carbone-Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 91. punkts).
Tādējādi saskaņā ar šobrīd jau iedibināto judikatūru no Pamatnostādnēm izriet, ka horizontālas aizliegtās vienošanās, it īpaši
attiecībā uz cenu noteikšanu, kā tas ir šajā lietā, var tikt kvalificētas kā “sevišķi smagi” pārkāpumi tikai to rakstura dēļ,
nepastāvot nepieciešamībai, lai Komisija pierādītu pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu (iepriekš 215. punktā minētais 2009. gada
3. septembra spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 75. punkts; šajā ziņā skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās no T‑49/02
līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un 2005. gada 25. oktobra spriedumu lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 150. punkts), konkrētā ģeogrāfiskā tirgus ierobežotajam apmēram pieļaujot šādu kvalifikāciju
(šajā ziņā skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 103. punkts, un iepriekš 223. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 91. punkts).
Šo secinājumu apstiprina tas, ka, lai gan smagu pārkāpumu aprakstā ir tieši minēta ietekme uz tirgu un ietekme uz plašām kopējā
tirgus zonām, sevišķi smagu pārkāpumu aprakstā nav minēta neviena prasība, kas ir saistīta ar konkrēto ietekmi uz tirgu vai
ietekmi uz konkrētu ģeogrāfisku teritoriju (iepriekš 222. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 137. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 224. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Brasserie nationale
u.c./Komisija, 178. punkts, un iepriekš 224. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 150. punkts).
Turklāt pastāv mijiedarbība starp trim pārkāpuma smaguma vērtēšanas kritērijiem tādā ziņā, ka lielāks pārkāpuma smagums atbilstoši
vienam vai otram kritērijam var kompensēt to, ka pārkāpums ir mazāk smags citā ziņā (iepriekš 217. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 241. punkts).
Konkrēti šajā lietā no apstrīdētā lēmuma izriet, ka dažādiem adresātiem uzliktā naudas soda summu Komisija noteica, pamatojoties
uz vispārēju metodiku, kuru tā piemēro saskaņā ar Pamatnostādnēm, pat ja minētajā lēmumā Komisija uz tām tieši nenorāda.
Tā kā
Deltafina
šajā pamatā norāda uz samērīguma principa pārkāpumu, ir arī jāatgādina, kā norādīts iepriekš 203. punktā, ka minētais princips
prasa, lai iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā
izvirzītos leģitīmos mērķus.
Saistībā ar procedūrām, kuras Komisija ir uzsākusi, lai sodītu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem, šī principa piemērošana
ietver to, ka naudas sodiem nav jābūt pārmērīgiem attiecībā uz noteiktajiem mērķiem, proti, attiecībā uz šo normu ievērošanu,
un ka naudas soda, kas uzņēmumam uzlikts par konkurences noteikumu pārkāpumu, apmēram ir jābūt samērīgam ar pārkāpuma kopējo
vērtējumu, jo īpaši ņemot vērā tā smagumu (šajā ziņā skat. iepriekš 203. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu
lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 223. un 224. punkts un tajos minētā judikatūra). Samērīguma princips it īpaši paredz, ka Komisijai naudas sods
ir jānosaka proporcionāli faktoriem, kas ņemami vērā, lai noteiktu pārkāpuma smagumu, un ka tai šajā ziņā šie faktori ir jāpiemēro
saskaņotā un objektīvi pamatotā veidā (Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 226.–228. punkts, un 2010. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑446/05
Amann & Söhne
un
Cousin Filterie
/Komisija, Krājums, II‑1255. lpp., 171. punkts).
2.     Par piektā pamata pirmo daļu, kas saistīta ar samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā ierobežoto tirgus apmēru un
Deltafina
ierobežoto apgrozījumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
apgalvo, ka naudas soda sākumsumma esot nesamērīga, jo tā atbilst 37,1 % no kopējās iepirkumu vērtības konkrētajā tirgū,
proti, EUR 67,3 miljoniem, 52,2 % no tās pārdotās pārstrādātās tabakas vērtības Itālijā, proti, EUR 47,9 miljoniem, un 82,5 %
no tās iepirktās jēltabakas vai pirmreizēji apstrādātās tabakas vērtības, proti, EUR 30,2 miljoniem. Pirmajam un trešajam
skaitlim esot īpaša nozīme, jo pārkāpums attiecas uz saskaņotu iepirkšanas praksi. Turklāt
Deltafina
norāda, ka sākumsumma esot daudz lielāka nekā laikā no 1996. līdz 2002. gadam gūtā kopējā peļņa pēc nodokļu nomaksas, proti,
EUR 23,5 miljoni. Šo skaitļu salīdzinājums ar skaitļiem, kas saistīti ar citiem aizliegto vienošanos gadījumiem, liecinot,
ka Komisijas noteiktā sākumsumma šajā lietā esot pārmērīgi augsta.
Komisija lūdz noraidīt
Deltafina
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, attiecībā uz iebildumu par to, ka naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo iepirkumu vērtību konkrētajā
tirgū, ne no Regulas Nr. 1/2003, ne no Pamatnostādnēm neizriet, ka naudas sodu apmērs ir jānosaka tieši atkarībā no [pārkāpuma]
ietekmētā tirgus apmēra, jo šis faktors nav obligāts, bet tikai viens no vairākiem faktoriem, lai novērtētu pārkāpuma smagumu
(Tiesas 2007. gada 25. janvāra spriedums lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 132. punkts, un iepriekš 215. punktā minētais 2009. gada 3. septembra spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 55. punkts). Tādējādi šīs tiesību normas Komisijai tieši nerada pienākumu ņemt vērā preču tirgus ierobežoto apmēru
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II‑3137. lpp., 148. punkts).
Tomēr, kā norādīts iepriekš 215. punktā, saskaņā ar judikatūru, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisijai ir pienākums ņemt
vērā daudzus apstākļus, kuru raksturs un nozīme atšķiras atkarībā no pārkāpuma veida un attiecīgā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Nevar izslēgt, ka starp šiem faktoriem, kas apliecina pārkāpuma smagumu, dažos gadījumos var būt attiecīgās preces tirgus
apmērs (Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 120. punkts, un iepriekš 222. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 267. punkts).
Tātad, lai gan tirgus apmērs var būt kritērijs, kas ir jāņem vērā, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, tā nozīme atšķiras atkarībā
no pārkāpuma veida un konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem.
Šajā lietā, pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma veidu ir jākonstatē, ka attiecīgās aizliegtās vienošanās mērķis bija tieši kopīga
pārstrādātāju maksājamās cenas par jēltabaku noteikšana, kā arī piegādātāju un jēltabakas daudzumu sadale. Šādas darbības
atbilstoši Pamatnostādnēm veido “cenu karteļa” veida horizontālos ierobežojumus un “sevišķi smagus” pārkāpumus pēc to rakstura.
Attiecībā uz šādu aizliegtu vienošanos veidu, kas judikatūrā ir kvalificēts kā acīmredzami konkurences tiesību normu pārkāpumi
vai kā sevišķi smagi pārkāpumi, jo tie tieši ietekmē būtiskus konkurences parametrus konkrētajā tirgū (skat. iepriekš 213. punktu),
Pamatnostādnēs ir paredzēts sods, kura minimālā sākumsumma pārsniedz EUR 20 miljonus.
Otrkārt, saistībā ar konkrētā pārkāpuma īpašajiem apstākļiem ir jākonstatē, ka konkrētā tirgus apmērs nebūt nebija nenozīmīgs,
jo, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 366. apsvēruma, Itālijā saražotās jēltabakas īpatsvars bija 38 % no Eiropas Savienības
produkcijas, uz kuru attiecas kvotas. Turklāt no apstrīdētā lēmuma 290. zemsvītras piezīmes izriet, ka, ņemot vērā, ka aizliegtā
vienošanās attiecās arī uz iepirkumiem no “trešiem fasētājiem”, proti, no starpniekiem, kuri paši iepērk jēltabaku no ražotājiem
un veic sākotnējo tabakas apstrādi, tā ietvēra iepirkumus, kuru vērtība pārsniedza tikai Itālijā ražotās jēltabakas iepirkumu
vērtību.
Šādos apstākļos
Deltafina
nevar apgalvot, ka tās naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar kopējo iepirkumu vērtību konkrētajā tirgū.
Otrām kārtām, attiecībā uz
Deltafina
iebildumu par to, ka naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar tās iepirkumu vērtību konkrētajā tirgū, kā arī salīdzinājumā
ar tās apgrozījumu, kas izriet no tās darbības pakārtotajā tirgū un no kopējās peļņas, kas gūta laikā no 1996. līdz 2002. gadam,
vispirms ir jāuzsver, ka piemērojamās tiesībās nav ietverts vispārpiemērojams princips, saskaņā ar kuru sodam ir jābūt samērīgam
ar apgrozījumu, ko uzņēmums ir sasniedzis konkrētajā tirgū (skat. iepriekš 222. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 277. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī samērīgam ar apgrozījumu pakārtotā tirgū vai arī ar peļņu, kas gūta
aizliegtās vienošanās laikā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nosakot naudas sodu, ir atļauts ņemt vērā gan uzņēmuma kopējo
apgrozījumu, kas ietver, kaut arī aptuvenu un neskaidru, norādi uz uzņēmuma lielumu un tā ekonomisko spēju, gan arī tikai
daļu no šī apgrozījuma, ko veido preces, attiecībā uz kurām izdarīts pārkāpums, un tādējādi ietver norādi uz pārkāpuma apmēru.
Ne vienam, ne otram no šiem skaitļiem nevar tikt piešķirta tāda nozīme, kas ir nesamērīga salīdzinājumā ar citiem novērtējuma
faktoriem, un tādējādi atbilstošu naudas sodu nevar noteikt, pamatojoties uz vienkāršu aprēķinu, kas balstīts uz kopējo apgrozījumu.
Tas it īpaši tā ir gadījumos, kad attiecīgās preces veido ļoti nelielu daļu no šī apgrozījuma (skat. iepriekš 233. punktā
minēto spriedumu apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 121. punkts; iepriekš 127. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 243. punkts, un 2009. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑7191. lpp., 114. punkts).
Tomēr ir jākonstatē, kā izriet no šī sprieduma 34. punkta, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija noteica naudas sodu, ņemot vērā
katra uzņēmuma tirgus daļu saistībā ar attiecīgā produkta iepirkumiem tirgū, kurā izdarīts pārkāpums. Tādējādi šajā lietā
iepirkumu vērtība konkrētajā tirgū bija kritērijs, kas tika ņemts vērā naudas soda noteikšanā.
Turklāt ir jāatgādina, ka maksimālā 10 % robeža, kas paredzēta Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā, ir saistīta ar attiecīgā
uzņēmuma kopējo apgrozījumu un šī robeža ir jāievēro vienīgi attiecībā uz naudas soda galīgo summu. Šajā lietā no apstrīdētā
lēmuma 374. un 401. apsvēruma izriet, ka, tā kā ir pierādīts, ka
Deltafina
mātessabiedrībai, proti,
Universal
, bija izšķiroša ietekme uz
Deltafina
, Komisija, lai noteiktu naudas soda summu tādā līmenī, kas nodrošina tā pietiekami preventīvu iedarbību, ņēma vērā
Universal
apgrozījumu. Tomēr no apstrīdētā lēmuma 374. apsvērumā norādītajiem datiem, ko
Deltafina
nav apstrīdējusi, izriet, ka
Deltafina
un
Universal
uzliktais naudas sods ir mazāks par 2 % no
Universal
kopējā apgrozījuma un tādējādi ir būtiski zemāks par maksimālo apmēru, kas paredzēts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā.
Šādos apstākļos
Deltafina
nevar apgalvot, ka Komisijas noteiktā naudas soda sākumsumma būtu nesamērīga salīdzinājumā ar uzņēmuma lielumu (šajā ziņā
skat. iepriekš 232. punktā minēto spriedumu lietā
Dalmine
/Komisija, 146. punkts, un iepriekš 203. punktā minēto 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā
Prym Consumer
/Komisija, 229. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka, ciktāl naudas soda galīgais apmērs nepārsniedz 10 % no attiecīgā uzņēmuma kopējā apgrozījuma
pārkāpuma pēdējā gada laikā, to nevar uzskatīt par nesamērīgu tikai tāpēc, ka tas pārsniedz apgrozījumu konkrētajā tirgū (šajā
ziņā skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II‑2597. lpp., 200. punkts). Tāpat ir attiecībā uz apgrozījumu pakārtotā tirgū. Tomēr šajā lietā ir jākonstatē, ka
Deltafina
uzliktā naudas soda sākumsumma nepārsniedz ne apgrozījumu konkrētajā tirgū, ne arī apgrozījumu pakārtotā tirgū. Turklāt pat
naudas soda galīgā summa ir zemāka par šiem abiem apgrozījumiem.
Turklāt, ņemot vērā, ka izdarītais pārkāpums ir sevišķi smags, ne apstāklis, ka naudas sods atbilst 52,2 % no
Deltafina
pārdotās pārstrādātās Itālijas tabakas vērtības un 82,5 % no tās iepirktās jēltabakas un pirmreizēji pārstrādātās tabakas
vērtības, ne apstāklis, ka tas pārsniedz
Universal
grupas Itālijas meitassabiedrības
Deltafina
gūto kopējo peļņu pēc nodokļu nomaksas laikā no 1996. līdz 2002. gadam, nav pārmērīgi, lai atzītu šādu naudas sodu par nesamērīgu.
Visbeidzot saistībā ar atsaucēm uz Komisijas iepriekš pieņemtajiem lēmumiem ir jāatgādina, ka Komisijas lēmumu pieņemšanas
prakse pati par sevi nav uzskatāma par atbilstošām tiesību normām attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, jo šādas normas
ir noteiktas tikai Regulā Nr. 1/2003, kas tiek piemērota, ņemot vērā Pamatnostādnes, un ka Komisijai, lai noteiktu naudas
sodu apmēru, ir noteikta plaša rīcības brīvība un tai nav saistoši vērtējumi, kurus tā ir veikusi iepriekš (šajā ziņā skat.
Tiesas 2009. gada 19. marta spriedumu lietā C‑510/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 82. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 123. punkts). No tā izriet, ka nevar piekrist
Deltafina
apgalvojumiem par Komisijas agrāko lēmumu pieņemšanas praksi.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, piektā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
3.     Par piektā pamata otro daļu, kas saistīta ar samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā ierobežoto ģeogrāfiskā tirgus apmēru
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
arī apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā, ka pārkāpuma ietekmētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs ir mazs un tas aprobežojas ar
Itāliju vai, precīzāk, tas galvenokārt attiecas tikai uz četriem Itālijas reģioniem (kuros ir koncentrējušies 87,5 % Itālijas
ražošanas). Tomēr daudzkārt iepriekšējos gadījumos Komisija esot uzskatījusi, ka, ņemot vērā, ka pārkāpums notika ierobežotā
vienotā tirgus daļā, tas ir jākvalificē kā “smags” pārkāpums, nevis kā “sevišķi smags” pārkāpums.
Komisija lūdz noraidīt
Deltafina
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka ģeogrāfiskā tirgus apmērs nav neatkarīgs kritērijs tādā nozīmē, ka tikai tādi pārkāpumi, kas ietekmē
lielāko daļu dalībvalstu, var tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” pārkāpumi. Ne Līgums, ne Regula Nr. 1/2003, ne Pamatnostādnes,
ne judikatūra neļauj uzskatīt, ka tikai ģeogrāfiski ļoti plaši ierobežojumi var tikt šādi kvalificēti (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija, Krājums, II‑2917. lpp., 87. punkts, un iepriekš 217. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 311. punkts).
Turklāt nolīgumi vai saskaņotas darbības, kuru mērķis, kā šajā lietā, ir tieši iepirkuma cenu noteikšana un iepirkto daudzumu
sadale, var tikt kvalificēti kā sevišķi smagi, pamatojoties vienīgi uz to raksturu, un šāda rīcība nav papildus jāraksturo
ar kādām īpašām ģeogrāfiskām robežām (šajā ziņā skat. judikatūru, kas minēta iepriekš 222.?225. punktā).
No tā izriet, ka konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apmērs, pat pieņemot, ka tas ir ierobežots, principā neliedz šajā lietā konstatēto
pārkāpumu kvalificēt kā “sevišķi smagu” pārkāpumu.
Turklāt ir jānorāda, ka, lai gan šajā lietā jēltabakas ražošana bija koncentrēta noteiktos Itālijas reģionos, aizliegtās vienošanās
piemērošana neaprobežojās tikai ar šiem reģioniem, bet gan attiecās uz jēltabakas iepirkšanu visā Itālijas teritorijā. No
pastāvīgās judikatūras izriet, ka visa dalībvalsts teritorija ir nozīmīga kopējā tirgus daļa (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada
9. novembra spriedumu lietā 322/81
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 28. punkts, un iepriekš 224. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 150. punkts).
Tādējādi ir jāsecina, ka šajā lietā naudas soda sākumsumma EUR 25 miljoni nav nesamērīga salīdzinājumā ar konkrētā ģeogrāfiskā
tirgus apmēru.
Visbeidzot saistībā ar atsaucēm uz Komisijas iepriekš pieņemtajiem lēmumiem no šī sprieduma 244. punktā minētās judikatūras
izriet, ka nevar piekrist
Deltafina
apgalvojumiem par Komisijas agrāko lēmumu pieņemšanas praksi.
Ievērojot iepriekš izklāstīto, piektā pamata otrā daļa ir jānoraida.
4.     Par piektā pamata trešo daļu, kas saistīta ar samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā pārkāpuma ietekmes uz tirgu neesamību,
un ar pamatojuma nesniegšanu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Deltafina
apgalvo, ka naudas soda pamatsumma esot acīmredzami nesamērīga, ņemot vērā faktu, ka pārkāpums neietekmēja vai tam bija ierobežota
ietekme uz konkrēto tirgu.
Deltafina
pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā faktu, ka no tās rīcībā esošajiem datiem izriet, ka attiecīgās darbības, kuru mērķis
bija noteikt jēltabakas iepirkšanas cenas, neietekmēja jēltabakas tirgu. Apstrīdētajā lēmumā Komisija pati esot atzinusi,
ka Itālijā laikā no 1990. līdz 2000. gadam jēltabakas cenas tā vietā, lai samazinātos, esot pieaugušas par 53,5 %, lai gan
citu lauksaimniecības produktu cenas tajā pašā laikposmā bija palielinājušās tikai par 15,9 %. Turklāt laikā no 1993. līdz
2000. gadam attiecībā uz to tabakas šķirņu cenām, kuras ražo Itālijā lielākos daudzumos (proti,
Bright
un
Burley
šķirnes), no visām dalībvalstīm tieši Itālijā esot bijis visbūtiskākais pieaugums. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā Komisijai
esot bijis jāsecina, ka sodītās darbības, kas vērstas, lai ierobežotu vai novērstu jēltabakas cenu pieaugumu Itālijā, bija
neefektīvas. Šie dati, kas tieši atzīti apstrīdētajā lēmumā, būtu jāņem vērā pārkāpuma smaguma novērtēšanā, un tādēļ Komisijai
būtu jānosaka zemāka naudas soda sākumsumma.
Pretēji tam, ko pirmo reizi Komisija ir apgalvojusi iebildumu rakstā, šajā lietā pārkāpuma ietekmi uz tirgu acīmredzami būtu
iespējams noteikt. Informācija, kura, kā to uzskata Komisija, būtu vajadzīga, lai izvērtētu šo ietekmi, neesot informācija,
kuru nav iespējams iegūt, un turklāt šāda veida analīze bieži tiekot veikta lēmumos par aizliegtām vienošanām. Tādējādi saskaņā
ar judikatūru Komisijai esot bijusi jāsalīdzina situācija, kas radās šī pārkāpuma dēļ, ar tādu situāciju, ja pārkāpums nebūtu
izdarīts. Turklāt, tā kā apstrīdētajā lēmumā neesot ietverta neviena norāde uz pamatojumu, kādēļ Komisija ir secinājusi, ka
pārkāpuma ietekme nav nosakāma, tā attiecīgi neesot arī norādījusi pamatojumu.

Deltafina
apgalvo, ka pat tad, ja šajā lietā pārkāpuma ietekmi uz tirgu faktiski nebija iespējams noteikt, kaut gan tas tā nav, Komisijai,
nosakot naudas soda sākumsummu, tomēr esot bijis jāsecina, ka pārkāpumam nebija nekādas ietekmes uz tirgu. Patiesi, nosacītā
neiespējamība izvērtēt ietekmi neļaujot pieņemt, ka šāda ietekme pastāv.
Savā replikā
Deltafina
precizē, ka šis pamats neattiecas uz to, ka pārkāpums ir kvalificēts kā “sevišķi smags”, bet gan uz sākumsummas palielināšanu
pārkāpuma ietekmes uz tirgu dēļ.
Tādējādi
Deltafina
lūdz atbilstoši samazināt naudas sodu, ņemot vērā faktu, ka Komisija, kad tā noteica naudas soda sākumsummu, neievēroja ietekmes
neesamību vai, pakārtoti, pārkāpuma ierobežoto ietekmi uz tirgu.
Komisija lūdz noraidīt
Deltafina
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka no trim kritērijiem, kas minēti Pamatnostādnēs, lai novērtētu pārkāpuma smagumu (skat. iepriekš
220. punktu), galvenā nozīme sevišķi smagu pārkāpumu raksturošanā ir pārkāpuma raksturam. Tādējādi nolīgumus vai saskaņotas
darbības, kuru mērķis, kā šajā lietā, ir cenu noteikšana vai tirgu sadale, var kvalificēt kā “sevišķi smagus”, pamatojoties
vienīgi uz to raksturu, un šāda rīcība nav jāraksturo ar konkrēto ietekmi uz attiecīgo tirgu (šajā ziņā skat. judikatūru,
kas minēta iepriekš 222.?225. punktā).
Šajā lietā, kā norādīts iepriekš 235. punktā, attiecīgās aizliegtās vienošanās mērķis bija kopīgi noteikt cenas, kuras maksā
pārstrādātāji par jēltabaku, piegādātāju un daudzumu sadale, kā arī informācijas apmaiņa. Šāda prakse ir horizontāli “cenu
karteļu” tipa ierobežojumi Pamatnostādņu izpratnē, un tādējādi pēc sava rakstura tie ir “sevišķi smagi”.
No tā izriet, ka šajā lietā Komisija aizliegto vienošanos varēja kvalificēt kā sevišķi smagu pārkāpumu, nepierādot tās konkrēto
ietekmi uz tirgu (šajā ziņā skat. iepriekš 215. punktā minēto 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 76. punkts, un iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 103. punkts).
Turklāt no apstrīdētā lēmuma redakcijas izriet, ka, lai gan 365. apsvērumā Komisija, izmantojot Pamatnostādņu formulējumus,
ir apstiprinājusi, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, tai ir jāņem vērā trīs apstākļi, kas norādīti minēto Pamatnostādņu 1.A punkta
pirmajā daļā (skat. iepriekš 220. punktu), pēc tam tā pārkāpuma smaguma novērtējumu nepamatoja ar pārkāpuma konkrēto ietekmi.
Apstrīdētā lēmuma daļā par pārkāpuma smaguma novērtējumu (365.–369. apsvērums) šis apstāklis nav norādīts nevienā secinājumā.
Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma 368. apsvērumā, atsaucoties uz to apstrīdētā lēmuma daļu, kurā analizēta nolīgumu starp pārstrādātājiem
ierobežojošā ietekme, Komisija, pirmkārt, atsaucas uz aizliegto vienošanos iepirkumu jomā vispārīgiem apsvērumiem un to spēju
– tāpat kā tipiskā “pārdošanas karteļu” gadījumā – kropļot konkurenci un, otrkārt, apstiprina, ka šī spēja ir vēl jo svarīgāka
gadījumā, ja runa ir par tādu produktu, kāds tiek aplūkots šajā lietā. Tomēr šos apsvērumus nevar interpretēt kā pārkāpuma
konkrētās ietekmes uz tirgu analīzi, jo tie drīzāk ir apsvērumi, kas šajā gadījumā saistīti ar aizliegtās vienošanās iepirkumu
jomā spēju kropļot konkurenci.
No tā izriet, ka ar šajā daļā izvirzītajiem
Deltafina
argumentiem nevar apšaubīt, ka pārkāpums kvalificēts kā sevišķi smags.
Turklāt ir jānorāda, ka replikā
Deltafina
precizēja argumentus, kas izvirzīti šajā daļā, paskaidrojot, ka tā neapstrīd to, ka pārkāpums kvalificēts kā sevišķi smags,
bet pārmet Komisijai, ka tā ir noteikusi tādu naudas soda sākumsummu, kas ir nesamērīga, ņemot vērā pārkāpuma konkrētās ietekmes
uz tirgu neesamību.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka no sankciju sistēmas, kas piemērojama par konkurences tiesību normu pārkāpumu un kas
tikusi izveidota ar Regulu Nr. 1/2003, un tās interpretācijas judikatūrā izriet, ka aizliegtās vienošanās jau paša to rakstura
dēļ ir uzskatāmas par vissmagākā naudas soda uzlikšanas pamatu. To iespējamā konkrētā ietekme uz tirgu, it īpaši jautājums
par to, kādā mērā konkurences ierobežojums ir izraisījis lielāku tirgus cenu nekā tā, kas būtu pastāvējusi karteļa neesamības
gadījumā, nav noteicošais kritērijs, nosakot naudas sodu apmēru (šajā ziņā skat. iepriekš 233. punktā minēto Tiesas spriedumu
apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 129. punkts; 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 68.–77. punkts; skat. arī ģenerāladvokāta Ž. Mišo [
J. Mischo
] secinājumus 2000. gada 16. novembra spriedumam lietā C‑283/98 P
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, I‑9855. lpp., 95.?101. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu naudas soda summu, apstākļiem, kas attiecas uz nodomu, var būt lielāka nozīme
nekā tiem, kuri attiecas uz pret konkurenci vērstu darbību sekām, it īpaši, ja runa ir par sevišķi smagiem pārkāpumiem, piemēram,
cenu noteikšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, I‑10821. lpp., 118. punkts; iepriekš 215. punktā minēto 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 96. punkts, un 2009. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑554/08 P
Carbonne-Lorraine
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, I‑189.* lpp., 44. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma tās daļas analīze, kura attiecas uz inkriminētajiem faktiem, liecina, ka pārstrādātāji
apzināti īstenoja pret konkurenci vērstas darbības, par kurām tie tika sodīti (piemēram, skat. apstrīdētā lēmuma 111., 124.,
125., 141. un 158. apsvērumu). Kā izriet no apstrīdētā lēmuma 363. un 473. apsvēruma, šo apgalvojumu turklāt apstiprina apstāklis,
ka aizliegtā vienošanās bija slepena.
Turklāt arī no apstrīdētā lēmuma izriet, ka pārstrādātāji vairākkārt vienojās par pasākumiem, kas paredzēti, lai nodrošinātu
efektīvu aizliegtās vienošanās īstenošanu, piemēram, savstarpēju apmaiņu ar attiecīgo piegādātāju rēķiniem (apstrīdētā lēmuma
122. un 129. apsvērums), pienākumu apspriesties iepirkumu gadījumos ārpus nolīgumiem (apstrīdētā lēmuma 139. apsvērums), pienākumu
kontrolēt darbiniekus, lai izvairītos no tā, ka tie uzņemas iniciatīvu bez vajadzīgās koordinācijas (apstrīdētā lēmuma 140. apsvērums),
tādas struktūras izveidi, kas vērsta, lai nodrošinātu ar konkurenci nesaderīgu mērķu īstenošanu (apstrīdētā lēmuma 187. apsvērums).
Šajā ziņā vēl ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma 383. apsvēruma izriet, ka Komisija ir pierādījusi, ka aizliegtā vienošanās
tika īstenota, un tas ir apstāklis, kuru
Deltafina
neapstrīdēja.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka Komisija, nosakot naudas soda sākumsummu, ņēma vērā katra attiecīgā uzņēmuma prettiesiskās rīcības
iespējamās sekas. No apstrīdētā lēmuma 370. un 371. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja par pamatotu naudas sodu noteikšanu
atkarībā no katra attiecīgā dalībnieka tirgus daļas, lai ņemtu vērā ne tikai tā konkrēto nozīmi, bet arī katra uzņēmuma prettiesiskās
rīcības iespējamās sekas.
Tomēr no judikatūras izriet, ka katra attiecīgā uzņēmuma tirgus daļa tirgū, kas ir ierobežojošo darbību mērķis, pat tad, ja
nav pierādījumu par pārkāpuma konkrēto ietekmi uz tirgu, ir objektīvs elements, kas precīzi parāda katra no tiem atbildību
saistībā ar minēto darbību potenciālo kaitīgumu normāliem konkurences spēles noteikumiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas
2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 196.?198. punkts un it īpaši 197. punkts). Tādējādi saskaņā ar judikatūru, lai noteiktu naudas soda apmēru,
uzņēmuma kontrolētās tirgus daļas ir nozīmīgas, lai noteiktu ietekmi, kādu šis uzņēmums varēja īstenot tirgū (Tiesas 1998. gada
17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 139. punkts, un iepriekš 215. punktā minētais 2009. gada 3. septembra spriedums lietā
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, 62. punkts).
Tādējādi ir jākonstatē, ka šajā lietā, nosakot naudas soda sākumsummu atbilstoši katram aizliegtās vienošanās dalībniekam
piederošajām tirgus daļām, Komisija izmantoja atbilstošu kritēriju, lai noteiktu ietekmi, kāda
Deltafina
rīcībai varēja būt tirgū.
Šādā kontekstā, kad ir noticis sevišķi smags konkurences tiesību normu pārkāpums un pastāv apstākļi, kas norāda uz nodomu,
kā minēts 270. un 271. punktā, pat ja pieņem, ka vienošanās nav ietekmējusi tirgu, kā to apgalvo
Deltafina
, ir jāuzskata, ka
Deltafina
, kas bija uzņēmējs, kura tirgus daļa bija ievērojami lielāka nekā citu aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļas konkrētajā
tirgū, naudas soda sākumsummas noteikšana augstākā līmenī nekā Pamatnostādnēs paredzētā minimālā EUR 20 miljonu robeža, proti,
EUR 25 miljoni, nav neatbilstoša.
Ņemot vērā šos apsvērumus, nevar pieņemt
Deltafina
argumentu, ka naudas soda sākumsumma esot acīmredzami nesamērīga tāpēc, ka pārkāpums nav nekādi ietekmējis tirgu.
Turklāt it īpaši attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā minētajiem datiem, kas pierādot aizliegtās vienošanās ietekmes uz tirgu
neesamību (skat. iepriekš 255. punktu), ir jānorāda, ka no judikatūras izriet, ka, lai novērtētu pārkāpuma smagumu, ir svarīgi
zināt, vai aizliegtās vienošanās dalībnieki ir darījuši visu iespējamo, lai to nodomi īstenotos konkrēti. Tā kā to, kas vēlāk
notiek ar faktiskajām tirgus cenām, var ietekmēt citi ārpus aizliegtās vienošanās dalībnieku kontroles esoši faktori, šie
dalībnieki nevar savā labā izmantot ārējus faktorus, kas rada šķēršļus to darbībai, padarot tos par apstākļiem, kas pamato
naudas soda samazināšanu (skat. iepriekš 217. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 287. punkts; iepriekš 223. punktā minēto 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 86. punkts, un iepriekš 222. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 130. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi apstākļos, kādi ir šajā lietā, kurā aizliegtās vienošanās dalībnieki tieši veica pasākumus, lai pret konkurenci vērstie
mērķi īstenotos konkrēti (skat. iepriekš 270. un it īpaši 271. punktu), tāda cenu attīstība tirgū kā tabakas cenu pieaugums,
uz ko norādīja
Deltafina
, nevar pati par sevi pamatot naudas soda samazinājumu. Patiesi, nevar izslēgt, ka, ja aizliegtās vienošanās nebūtu bijis,
cenu pieaugums būtu nozīmīgāks par iepriekš minēto pieaugumu.
Turklāt saskaņā ar judikatūru, ja ir pierādīta aizliegtas vienošanās īstenošana, Komisijai nevar tikt prasīts, lai tā sistemātiski
pierādītu, ka aizliegtās vienošanās faktiski ir ļāvušas attiecīgajiem uzņēmumiem panākt tādu darījumu cenu, kas ir augstāka
vai, kā tas ir šajā lietā, – aizliegto vienošanos iepirkumu gadījumā ? zemāka par cenu, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtās
vienošanās nebūtu bijis. Būtu nesamērīgi prasīt sniegt šādus pierādījumus, kam būtu vajadzīgi ievērojami resursi, ņemot vērā,
ka būtu jāveic hipotētiski aprēķini, pamatojoties uz ekonomiskajiem modeļiem, kuru precizitāti tiesai ir grūti pārbaudīt un
kuru nekļūdīgums nekādi nav pierādīts (šajā ziņā skat. iepriekš 217. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, 286. punkts; iepriekš 223. punktā minēto 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā
Carbone-Lorraine
/Komisija, 85. punkts, un iepriekš 222. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Gütermann
un
Zwicky
/Komisija, 129. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, pat ja tās rīcībā bija dati, kas liecinātu par jēltabakas cenu pieaugumu, kas ir augstāks nekā citu lauksaimniecības
produktu vidējais cenu pieaugums, šis apstāklis nerada sekas, ka Komisijai būtu jāpierāda, ka nolīgumi starp pārstrādātājiem
faktiski deva tiem iespēju panākt tādu cenu, kas bija zemāka par cenu, kāda būtu pastāvējusi, ja aizliegtās vienošanās nebūtu
bijis.
Visbeidzot
Deltafina
arī apgalvo, ka apstrīdētājā lēmumā esot pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, jo Komisija neesot minējusi iemeslus, kādēļ
tā secināja, ka pārkāpuma ietekme nebija nosakāma.
Attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu vispirms ir jāatzīmē, ka no judikatūras izriet, ka saistībā ar naudas sodu noteikšanu
par konkurences tiesību pārkāpumu minētais pienākums ir izpildīts, ja Komisija savā lēmumā sniedz vērtēšanas elementus, kas
tai ir ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu. Attiecībā uz lēmumu, ar kuru vairākiem uzņēmumiem ir noteikti naudas sodi,
pienākuma norādīt pamatojumu nozīme ir arī jāvērtē, ņemot vērā faktu, ka pārkāpumu smagums jānoskaidro, pamatojoties uz ļoti
daudziem apstākļiem, tostarp tādiem kā īpašie lietas apstākļi, lietā pastāvošā situācija un naudas sodu preventīvais raksturs,
kaut arī nav izstrādāts saistošs vai izsmeļošs to kritēriju saraksts, kas obligāti jāņem vērā (Tiesas 2002. gada 15. oktobra
spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 463. un 465. punkts).
Šajā lietā Komisija apstrīdētā lēmuma 365.?376. apsvērumā norādīja faktorus, kurus tā ņēma vērā, lai noteiktu naudas sodu,
kas uzliekami attiecīgajiem uzņēmumiem, sākumsummas. Komisija šajos apsvērumos it īpaši norādīja kritērijus, pamatojoties
uz kuriem tā, pirmkārt, atbilstoši Pamatnostādnēm vērtēja pārkāpuma smagumu un, otrkārt, pēc tam noteica sākumsummu, klasificējot
uzņēmumus atbilstoši to nozīmībai konkrētajā tirgū saskaņā ar to tirgus daļām, ņemot vērā katra uzņēmuma konkrēto nozīmi un
to prettiesiskās rīcības iespējamās sekas. Tādējādi judikatūrā noteiktās prasības attiecībā uz pienākumu norādīt pamatojumu
ir izpildītas.
Attiecībā konkrēti uz
Deltafina
iebildumu ir jānorāda, ka, tā kā konkrētā ietekme uz tirgu nav kritērijs, kas nepieciešams, lai pārkāpumu kvalificētu kā
sevišķi smagu horizontālu aizliegto vienošanos gadījumā, it īpaši attiecībā uz cenu noteikšanu, kā tas ir šajā lietā, Komisijai
tā nebija jāņem vērā pārkāpuma smaguma noteikšanā (skat. iepriekš 222.?224. punktu un 261.?265. punktu). Šajā lietā, kā norādīts
iepriekš 264. un 265. punktā, tā nav balstījusi pārkāpuma smaguma novērtējumu uz šo kritēriju. Tomēr apstāklis, ka Komisija
nav pamatojusi, kāpēc tā nebija ņēmusi vērā vienu kritēriju, kurš tai nebija jāņem vērā un attiecībā uz kuru tā uzskatīja,
ka ņemt to vērā šajā lietā nav vajadzīgs, nevar radīt pamatojuma neesamību attiecībā uz
Deltafina
naudas soda noteikšanu.
Turklāt ir arī jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, analizējot EKL 81. panta pārkāpumus, EKL 253. pantu nevar interpretēt
tādējādi, ka Komisijai savos lēmumos ir jāpaskaidro iemesli, kuru dēļ tā naudas soda apmēra aprēķināšanā nav izmantojusi alternatīvu
pieeju tai, kura faktiski izmantota apstrīdētajā lēmumā (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija spriedumu lietā T‑18/05
IMI
u.c./Komisija, Krājums, II‑1769. lpp., 153. punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to Komisijai nevar pārmest pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka piektā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, piektais pamats ir jānoraida kopumā.
B –
Par septīto pamatu, kas saistīts ar atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes un
samērīguma principu pārkāpumu
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Savā septītajā pamatā
Deltafina
vispirms pārmet Komisijai, ka tā, izvērtējot
Deltafina
rīcību, nav ņēmusi vērā atbildību mīkstinošu apstākli, kas tai būtu licis samazināt naudas sodu. Komisija neesot ņēmusi vērā
absolūti neskaidro atbilstošo tās nozares tiesisko regulējumu lietas apstākļu norises laikā, uz kuru attiecās aizliegtā vienošanās,
un tādējādi EKL 81. panta neskaidro piemērošanu starpuzņēmumu nolīgumiem. Faktiski likums, kas regulē šāda veida nolīgumus,
proti, 1988. gada 16. marta
legge n 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita dei prodotti agricoli
(Likums Nr. 88 par starpuzņēmumu nolīgumiem, audzēšanas līgumiem un lauksaimniecības produktu tirdzniecību) (1988. gada 23. marta
GURI
Nr. 69; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 88/88”), esot veicinājis horizontālas vienošanās noslēgšanu starp pārstrādātājiem. Tomēr
no apstrīdētā lēmuma 315. un 359.?362. apsvēruma izrietot, ka Komisija bija informēta par šo apstākli, bet tā no tā nav izdarījusi
nevienu secinājumu saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanu.

Deltafina
arī apgalvo, ka lietā, kurā tika pieņemts Komisijas 2004. gada 20. oktobra Lēmums C(2004) 4030, galīgā redakcija, par procedūru
saskaņā ar [EKL] 81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 ? Jēltabaka ? Spānija) (turpmāk tekstā ? “lēmums Jēltabaka –
Spānija”), kurā tiesiskais regulējums būtiski neatšķīrās no tiesiskā regulējuma šajā lietā, Komisija esot piemērojusi pārstrādātājiem
naudas sodu samazinājumu par 40 %.
Visbeidzot
Deltafina
apgalvo, ka tai uzliktais naudas sods ir nesamērīgs, ņemot vērā apstākļus, kas lika Komisijai tai nepiemērot atbrīvojumu
no naudas soda. Tā uzsver, ka tās pieteikuma par atbrīvojumu no naudas soda izpaušana nekaitēja Komisijas veiktajai izmeklēšanai,
ka tās labticība administratīvā procesa laikā nevarētu tikt apšaubīta un ka Komisija pati esot atzinusi, ka tās sniegtais
ieguldījums izmeklēšanā bija būtisks, un ka šai lietai piemīt “izņēmuma raksturs” tāpēc, ka
Deltafina
bija pirmais uzņēmums, kas lūdza atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību, un tāpēc, ka
ar to saistīts pirmais nosacīta atbrīvojuma atsaukšanas gadījums. Neskatoties uz to, Komisija esot uzlikusi ārkārtīgi augstu
naudas sodu par rīcību, saistībā ar kuru pats par lietu atbildīgais ierēdnis 26 mēnešus pēc minētajiem faktiem nezināja, vai
tā patiešām ietver sadarbības pienākuma pārkāpumu (skat. iepriekš 185. punktu).
Deltafina
arī atsaucas uz Komisijas praksi noteikt simboliskus naudas sodus gadījumos, kad pastāv pamatotas šaubas, vai pārkāpums ir
izdarīts.
Visbeidzot tiesas sēdē
Deltafina
, atsaucoties uz šī sprieduma 190. punktā minētā sprieduma lietā
Nintendo
un
Nintendo of Europe
/Komisija 169. punktu, pārmeta Komisijai, ka tā, ņemot vērā tās sadarbību, tai ir piešķīrusi tādu pašu naudas soda samazinājumu
kā
Dimon Italia
, proti, naudas soda samazinājumu par 50 %, kaut arī
Dimon Italia
bija sākusi sadarboties vēlāk nekā
Deltafina
un tās sadarbības kvalitāte bija būtiskāka nekā
Dimon Italia
sniegtās sadarbības kvalitāte.
Komisija lūdz noraidīt
Deltafina
argumentus.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā uz iebildumu par to, ka nav ņemts vērā atbildību mīkstinošs apstāklis, ir jānorāda, ka saskaņā ar judikatūru, nosakot
soda apmēru, attiecīgo uzņēmumu rīcība var tikt vērtēta saskaņā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem, kas paredzēti atbilstošās
valsts tiesību normās (Tiesas 2003. gada 9. septembra spriedums lietā C‑198/01
CIF
,
Recueil
, I‑8055. lpp., 57. punkts, un iepriekš 109. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Erste Group Bank
u.c./Komisija, 228. un nākamie punkti).
Turklāt ir jānorāda, ka Pamatnostādņu 3. punktā ar virsrakstu “Atbildību mīkstinoši apstākļi” ir noteikts apstākļu, kuriem
pastāvot var tikt samazināta naudas soda summa, neizsmeļošs saraksts, un viens no tiem ir uzņēmuma pamatotas šaubas, vai ierobežojošā
rīcība patiešām ir pārkāpums.
Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ņēma vērā valsts tiesību aktus un, konkrētāk,
Deltafina
norādīto Likumu Nr. 88/88. Apstrīdētā lēmuma 315.–324. apsvērumā un 358.–362. apsvērumā Komisija tieši veic šī likuma ietekmes
analīzi. Komisija apstiprina, ka atbilstošās valsts tiesību normas varēja radīt nenoteiktību attiecībā uz
APTI
un
Unitab
īstenoto darbību likumību. Tieši tāpēc Komisija šīm apvienībām uzlika simboliskus naudas sodus (it īpaši skat. apstrīdētā
lēmuma 362. apsvērumu).
Tomēr attiecībā uz pārstrādātāju īstenoto aizliegto vienošanos, kurā piedalījās
Deltafina
, ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 323. apsvērumā Komisija apstiprina, ka uz aizliegto vienošanos “pilnībā ir attiecināms
[EKL] 81. panta 1. punkts, jo tā ir ārpus Likuma Nr. 88/88 noteikumu piemērošanas jomas, tā kā tā galvenokārt paredzēja noteikt
maksimālās vai vidējās piegādes cenas un sadalīt daudzumus un piegādātājus”.
Deltafina
šo konstatējumu nekādi neapstrīd. Tā tikai apstiprina, savus apgalvojumus nepamatojot, ka valsts tiesību akts esot veicinājis
horizontālas vienošanās starp pārstrādātājiem noslēgšanu.
Šādos apstākļos
Deltafina
nevar uzskatīt, ka Komisijai esot bijis jāņem vērā attiecīgais tiesiskais regulējums kā atbildību mīkstinošs apstāklis.
Attiecībā uz iebildumu, kas saistīts ar lēmumu Jēltabaka – Spānija, ir jānorāda, ka, lai gan
Deltafina
to tieši neapstiprina, tā būtībā norāda uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo šai lietai līdzīgā lietā Komisija
esot piemērojusi pārstrādātājiem attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tikai tad, ja salīdzināmas
situācijas tiek aplūkotas atšķirīgi vai ja atšķirīgas situācijas tiek aplūkotas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi
pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts, un Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 79. punkts).
Šajā lietā abu attiecīgo lēmumu salīdzinājums saistībā ar valsts tiesiskā regulējuma ietekmi uz apstrīdētajām darbībām liecina,
ka abas situācijas ievērojami atšķīrās viena no otras saistībā ar minētā tiesiskā regulējuma ietekmi uz prettiesiskajām darbībām.
Konkrētāk, no lēmuma Jēltabaka – Spānija 52. un nākamajiem apsvērumiem, 349. un nākamajiem apsvērumiem, no 426.–429., 437 un
438. apsvēruma izriet, ka Spānijā valsts iestādēm bija būtiska nozīme sarunās par nolīgumiem starp ražotājiem un pārstrādātājiem.
Runa bija par sarunām, kas uzskatāmas par “publiskām”. Spānijā pastāvēja pat “ministrijā pieņemta darba kārtība, [kas vērsta],
lai atļautu un mudinātu dalībniekus kopīgi apspriest tabakas iepirkšanas un pārdošanas nosacījumus, tostarp cenas” (lēmuma
Jēltabaka – Spānija 60. apsvērums). Komisija no tā secina, ka “publiskās sarunas starp ražotāju pārstāvjiem un pārstrādātājiem
vismaz zināmā mērā [bija] noteikušas pārstrādātāju rīcības kontekstu (it īpaši attiecībā uz iespējām apvienoties un pieņemt
kopēju nostāju) papildus kopējai nostājai, ko tie pieņēma publisko sarunu kontekstā, to slepenajai stratēģijai (maksimālajām)
vidējām piegādes cenām un daudzumiem” (lēmuma Jēltabaka – Spānija 438. apsvērums). Būtībā šo iemeslu dēļ Komisija piešķīra
Spānijas pārstrādātājiem uzlikto naudas sodu samazinājumu par 40 %.
Tomēr šajā lietā valsts iestādēm nebija tādas nozīmes sarunās starp pārstrādātājiem un ražotājiem. Tādēļ
Deltafina
nevar apgalvot, ka Komisija pārkāpa vienlīdzīgas attieksmes principu, tai nepiemērojot attiecīgo atbildību mīkstinošo apstākli.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru pats apstāklis, ka Komisija savā agrākajā lēmumu pieņemšanas praksē ir uzskatījusi,
ka noteikti elementi ir atbildību mīkstinoši apstākļi, lai noteiktu naudas soda apmēru, vēl nenozīmē, ka tai būtu pienākums
sniegt tādu pašu vērtējumu kādā vēlākā lēmumā (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑23/99
LR AF
1998/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 337. punkts, un iepriekš 224. punktā minētais spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 395. punkts). Tādējādi
Deltafina
nevar atsaukties uz atbildību mīkstinoša apstākļa piemērošanu citā lietā, lai secinātu, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu šajā
lietā.
Tālāk ir jāvērtē iebildums, ka naudas sods esot nesamērīgs, ņemot vērā faktus, kas pamudināja Komisiju nepiešķirt
Deltafina
galīgo atbrīvojumu no naudas soda.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, tā kā apstrīdētajā lēmumā, nepieļaujot kļūdu, ir konstatēts
Deltafina
sadarbības pienākuma pārkāpums, Komisija nolēma administratīvā procesa beigās tai nepiešķirt galīgo atbrīvojumu no naudas
soda. Tādējādi, zaudējot labvēlības statusu,
Deltafina
kā prettiesiskas aizliegtas vienošanās starp pārstrādātājiem līdzdalībniecei tika piemērots sods, kura pamatsumma tika noteikta
EUR 60 miljonu apmērā (skat. apstrīdētā lēmuma 379. apsvērumu).
Tomēr, neskatoties uz to, ka
Deltafina
neizpildīja nosacījumu, kas vajadzīgs, lai saņemtu atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar 2002. gada paziņojumu par sadarbību,
Komisija nolēma tai piemērot naudas soda samazinājumu atbildību mīkstinoša apstākļa dēļ, pateicoties tās sniegtajai būtiskajai
sadarbībai administratīvā procesa ietvaros. Tādējādi, ņemot vērā šī sprieduma 38.–42. punktā apkopotos apsvērumus, Komisija
nolēma
Deltafina
samazināt naudas sodu par 50 %.
Tātad ir jākonstatē, ka, aprēķinot samazinājuma apmēru, kas piemērojams naudas sodam, Komisija ņēma vērā un atzina gan šīs
lietas ārkārtas apstākļus, gan
Deltafina
visa administratīvā procesa laikā sniegtās sadarbības nozīmību, ko tā norādīja sava iebilduma pamatojumam. Balstoties uz
šiem apsvērumiem un ņemot vērā
Deltafina
sadarbības pienākuma pārkāpumu, Komisija tai piešķīra ļoti būtisku naudas soda, kas tai citādi būtu bijis jāmaksā, samazinājumu.
Ievērojot šīs lietas apstākļus un ņemot vērā
Deltafina
piemēroto naudas soda samazinājumu, tā nevar apgalvot, ka naudas sods ir nesamērīgs, ievērojot faktus, kas lika Komisijai
nepiemērot atbrīvojumu no naudas soda. Citi
Deltafina
argumenti nevar likt apšaubīt šo vērtējumu.
Saistībā ar argumentu, ka nav nodarīts kaitējums izmeklēšanai, kas turklāt nav pierādīts, šajā lietā tam nav nozīmes gan attiecībā
uz sadarbības pienākuma pārkāpuma konstatējumu (skat. iepriekš 171. punktu), gan attiecībā uz sadarbības novērtējumu. Tā kā
ir konstatēts sadarbības pienākuma pārkāpums,
Deltafina
nevar atsaukties uz iespējamu labticību administratīvajā procesā, lai pieprasītu naudas soda papildu samazinājumu. Visbeidzot
attiecībā uz norādi par Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, kas ietver simbolisku naudas sodu noteikšanu, tā nevar apšaubīt
arī iepriekš minēto secinājumu, ņemot vērā iepriekš 244. punktā minēto judikatūru.
Visbeidzot, tā kā tikai tiesas sēdē
Deltafina
pirmo reizi tiesvedības laikā norādīja, ka Komisija ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu
Dimon Italia
piešķirtā naudas soda samazinājuma dēļ, tā ir iesniegusi jaunu pamatu, nepamatojoties uz tiesiskajiem un faktiskajiem apstākļiem,
kas ir kļuvuši zināmi tiesvedības laikā. Tādējādi saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu šāds pamats Vispārējai
tiesai ir jānoraida kā nepieņemams.
Ņemot vērā iepriekš minēto, septītais pamats ir jānoraida kopumā.
Tādēļ pilnībā ir jānoraida prasījumi par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu. Attiecībā uz pakārtoti iesniegtajiem prasījumiem,
kas vērsti, lai izdarītu grozījumus apstrīdētajā lēmumā, Vispārējā tiesa uzskata, ka, tā kā šajā lietā ne ar vienu pierādījumu
nevar pamatot naudas soda apmēra samazināšanu, nav pamata apmierināt šo lūgumu. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība
ir jānoraida kopumā.
III –
Par lūgumu iesniegt dokumentu
Attiecībā uz
Deltafina
lūgumu likt Komisijai iesniegt iebildumu raksta pielikumā pievienotā dokumenta pilno versiju (skat. iepriekš 68. punktu)
vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai nav pienākuma nodrošināt piekļuvi iestādes iekšējiem
dokumentiem [administratīvā] procesa gaitā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 54. punkts, un 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95,
no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95,
T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 420. punkts). Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesvedības gaitā Eiropas Savienības tiesā Komisijas
iekšējie dokumenti nav pieejami prasītājiem, izņemot, ja to prasa lietas ārkārtas apstākļi, pamatojoties uz vērā ņemamām norādēm,
kas tiem ir jāiesniedz. Šis piekļuves ierobežojums iekšējiem dokumentiem ir pamatots ar nepieciešamību nodrošināt attiecīgās
iestādes sekmīgu darbību konkurences tiesību normu pārkāpumu apkarošanā (skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu
lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jākonstatē, ka
Deltafina
nav pierādījusi, ka pastāv ārkārtas apstākļi, pamatojoties uz vērā ņemamām norādēm, kuru dēļ būtu jāsaņem pilnībā viss dokuments,
uz kuru tā atsaucas savā lūgumā, un tā nav paskaidrojusi iemeslus, kādēļ šis dokuments varētu izraisīt interesi saistībā ar
tiesību uz aizstāvību ievērošanu. Šādos apstākļos lūgums par šī dokumenta pilnās versijas iesniegšanu nevar tikt apmierināts.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā
Deltafina
spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Deltafina SpA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 9. septembrī.
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
I –  Administratīvais process
II –  Apstrīdētais lēmums
A –  Par pārkāpumu un vainojamību pārkāpjošajā rīcībā
B –  Par naudas soda summas aprēķināšanu
1.  Naudas soda pamatsummas noteikšana
2.  Atbildību mīkstinošs apstāklis
C –  Par Deltafina pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda
1.  Atbilstošie fakti
2.  Par to, ka Deltafina nav izpildījusi nosacījumu, kas minēts 2002. gada paziņojuma par sadarbību 11. punkta a) apakšpunktā
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
I –  Par primāri norādītajiem pamatiem
A –  Par pirmajiem trīs pamatiem, kas saistīti ar acīmredzamām kļūdām, kuras pieļautas, nepiešķirot Deltafina galīgo atbrīvojumu
no naudas soda
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
a)  Par iecietības programmu
b)  Par sadarbības pienākuma piemērošanas jomu
c)  Par Deltafina izdarīto sadarbības pienākuma pārkāpumu
d)  Par īpašajiem argumentiem, kurus Deltafina izvirzījusi saistībā ar kļūdām apstrīdētajā lēmumā, ciktāl Komisija tai nepiešķīra
galīgo atbrīvojumu no naudas soda
Par argumentu, kas saistīts ar to, ka Komisija bija piekritusi, ka Deltafina izpauž informāciju attiecībā uz savu pieteikumu
par atbrīvojumu no naudas soda APTI sanāksmē
–  Par iespējamo Komisijas iepriekšēju informēšanu
–  Par iespējamo vienošanos attiecībā uz izpaušanas nenovēršamību
Par to, ka par izmeklēšanu bija zināms un tā netika ietekmēta
e)  Par iebildumu, kas saistīts ar to, ka Deltafina nav iesniegusi savu lūgumu par labvēlības statusu sadarbībā ar saviem
galvenajiem konkurentiem
B –  Par ceturto pamatu, kas saistīts ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa, labas pārvaldības principa un samērīguma
principa pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
II –  Par pakārtoti norādītajiem pamatiem
A –  Par piekto pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa pārkāpumu pārāk lielas naudas soda sākumsummas dēļ un pamatojuma
nesniegšanu
1.  Vispārīgi apsvērumi
2.  Par piektā pamata pirmo daļu, kas saistīta ar samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā ierobežoto tirgus apmēru un Deltafina
ierobe˛oto apgrozījumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
3.  Par piektā pamata otro daļu, kas saistīta ar samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā ierobežoto ģeogrāfiskā tirgus apmēru
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
4.  Par piektā pamata trešo daļu, kas saistīta ar samērīguma principa pārkāpumu, ņemot vērā pārkāpuma ietekmes uz tirgu neesamību,
un ar pamatojuma nesniegšanu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
B –  Par septīto pamatu, kas saistīts ar atbildību mīkstinošu apstākļu kļūdainu vērtējumu, kā arī ar vienlīdzīgas attieksmes
un samērīguma principu pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
III –  Par lūgumu iesniegt dokumentu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – itāļu.