CELEX: 62010CJ0442
Lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer
direktiv 84/5/EØF
artikel 1, stk. 4, og artikel 2, stk. 1
skadelidte tredjemænd
udtrykkelig eller stiltiende førerret
direktiv 90/232/EØF
artikel 1, stk. 1
direktiv 2009/103/EF
artikel 10, artikel 12, stk. 1, og artikel 13, stk. 1
skadelidt i forbindelse med et færdselsuheld, der er passager i et køretøj, for hvilket vedkommende er forsikret som fører
køretøj, der føres af en person, som ikke er omfattet af ansvarsforsikringen
forsikret skadelidt person udelukkes ikke fra forsikringsdækning

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 12, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, i Europa-Parlamentets
og Rådets direktiv 2009/103/EF af 16. september 2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens
overholdelse (EUT L 263, s. 11).
Disse anmodninger er blevet fremsat i forbindelse med to tvister mellem Churchill Insurance Company Limited (herefter »Churchill«)
og Benjamin Wilkinson henholdsvis Tracy Evans og Equity Claims Limited (herefter »Equity«) vedrørende erstatning for skade,
der er sket i forbindelse med færdselsuheld.

Retsforskrifter

EU-retten
Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning
om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972 II, s. 345, herefter
»første direktiv«) har følgende ordlyd:
»Hver medlemsstat træffer […] alle formålstjenlige foranstaltninger for at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der
er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring. Der træffes inden for rammerne af disse foranstaltninger
bestemmelse om, hvilke skader der dækkes samt om forsikringens nærmere vilkår.«
Følgende fremgår af sjette til ottende betragtning til Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse
af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984 L 8, s. 17, herefter »andet direktiv«):
»Det er nødvendigt at indføre bestemmelse om, at et organ skal garantere, at skadelidte opnår erstatning, dersom det køretøj,
som har forvoldt uheldet, er uforsikret eller ukendt; uden at ændre de i medlemsstaterne gældende bestemmelser med hensyn
til, om dette organs intervention skal tillægges subsidiær karakter eller ej, samt reglerne om indtræden i skadelidtes rettigheder,
er det vigtigt, at skadelidte i et sådant uheld kan rette direkte henvendelse til dette organ som første kontaktled; medlemsstaterne
bør imidlertid have mulighed for i begrænset omfang at udelukke intervention fra organet, og i tilfælde af tingsskader forvoldt
af et ukendt køretøj bør de under hensyn til den bestående risiko for svig kunne bestemme, at erstatningen for sådanne skader
kan begrænses eller udelukkes.
Af hensyn til skadelidtes interesser bør virkningerne af en klausul om ansvarsfraskrivelse begrænses til forholdet mellem
forsikringsselskabet og den for ulykken ansvarlige; dersom køretøjet er stjålet eller tilegnet ved vold, kan medlemsstaterne
bestemme, at ovennævnte organ skal yde skadelidte erstatning.
For at lette den finansielle byrde, som nævnte organ skal bære, kan medlemsstaterne fastsætte en vis selvrisiko i forbindelse
med organets intervention med henblik på erstatning for tingsskader forvoldt at et køretøj, der ikke er forsikret, eller som
er stjålet eller tilegnet ved magtanvendelse.«
Det bestemmes i andet direktivs artikel 1, stk. 4, at hver medlemsstat opretter eller godkender et organ, der mindst inden
for den lovpligtige forsikrings grænser skal erstatte tingsskader og personskader, der forvoldes af et ukendt køretøj eller
af et køretøj, for hvilket den lovpligtige forsikring ikke er tegnet (herefter »det nationale organ«). Tredje afsnit i denne
bestemmelse har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne kan […] fra organets intervention udelukke personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj,
når garantifonden kan bevise, at de vidste, at dette ikke var forsikret.«
I henhold til fjerde afsnit i denne bestemmelse kan medlemsstaterne ligeledes begrænse eller udelukke intervention fra organet
ved tingsskader forvoldt af et ukendt køretøj, og i henhold til bestemmelsens femte afsnit kan de give tilladelse til en selvrisiko,
som kan gøres gældende over for skadelidte, på op til 500 EUR for tingsskader, der er forvoldt af et køretøj, der ikke er
forsikret.
Reglerne for disse nationale organer er efterfølgende blevet præciseret og suppleret ved bl.a. Europa-Parlamentets og Rådets
direktiv 2005/14/EF af 11. maj 2005 om ændring af Rådets direktiv 72/166/EØF, 84/5/EØF, 88/357/EØF og 90/232/EØF og Europa-Parlamentets
og Rådets direktiv 2000/26/EF om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EUT L 149, s. 14). Andet direktivets artikel 1, stk. 4,
tredje afsnit, er dermed i det væsentlige blevet til andet direktivs artikel 1, stk. 5, andet afsnit, som ændret ved direktiv
2005/14.
Andet direktivs artikel 2, stk. 1, bestemmer:
»Ved gennemførelsen af [første direktivs] artikel 3, stk. 1, [...] skal de enkelte medlemsstater træffe passende foranstaltninger
for at sikre, at enhver lovbestemmelse eller enhver klausul i en forsikringspolice, der er udstedt i overensstemmelse med
[første direktivs] artikel 3, stk. 1, [...] og som bestemmer, at forsikringen ikke dækker nedenstående personers anvendelse
af eller kørsel med køretøjet, ikke har nogen indvirkning på krav fra tredjemand, der lider skade ved et uheld:
–        personer som hverken udtrykkeligt eller stiltiende har tilladelse hertil, eller
–        personer, som ikke har kørekort, der giver dem ret til at føre det pågældende køretøj, eller
–        personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand.
Den i første led omhandlede bestemmelse eller klausul kan imidlertid gøres gældende over for personer, der frivilligt har
taget plads i det skadevoldende køretøj, såfremt forsikringsselskabet kan bevise, at de vidste, at køretøjet var stjålet.
[…]«
Fjerde og femte betragtning til Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes
lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT L 129, s. 33, herefter »tredje direktiv«) har følgende ordlyd:
»Der skal sikres personer, der lider skade ved uheld forvoldt af motorkøretøjer, ensartet behandling, uanset hvor i Fællesskabet
uheldet finder sted.
Der er navnlig lakuner i den i visse medlemsstater gældende lovpligtige forsikringsdækning af passagerer i motorkøretøjer;
for at beskytte denne særligt sårbare kategori af potentielle skadelidte bør sådanne lakuner udfyldes.«
Tredje direktivs artikel 1, stk. 1, bestemmer
»Med forbehold af [andet direktivs] artikel 2, stk. 1, andet afsnit, […] skal den i [første direktivs] artikel 3, stk. 1,
[…] omhandlede forsikring dække ansvaret for personskader, der ved færdsel med et køretøj forvoldes på andre passagerer end
føreren.«
De tidligere direktiver om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer (herefter »ansvarsforsikring for motorkøretøjer«)
blev kodificeret gennem direktiv 2009/103, ved hvilket de tidligere direktiver blev ophævet fra og med den 27. oktober 2009.
Ifølge sammenligningstabellen i bilag II til dette direktiv svarer første direktivs artikel 3, stk. 1, til artikel 3, stk. 1
og 2, i direktiv 2009/103, andet direktivs artikel 1, stk. 4, tredje afsnit, og artikel 2, stk. 1, svarer til henholdsvis
artikel 10, stk. 2, andet afsnit, og artikel 13, stk. 1, i direktiv 2009/103, og tredje direktivs artikel 1, stk. 1, svarer
til artikel 12, stk. 1, i direktiv 2009/103.

Nationale bestemmelser
Section 151 i færdselsloven af 1988 (Road Traffic Act 1988, herefter »loven af 1988) om forsikringsselskabernes forpligtelse
til at opfylde en dom vedrørende et sådant ansvar som det, der er omfattet af den lovpligtige forsikring, bestemmer:
»1.      Denne section finder anvendelse, når der efter udstedelse af en forsikringspolice […] til den person, som har tegnet policen
[…], er blevet afsagt en dom, hvorpå denne subsection finder anvendelse.
[…]
5.      Uanset det forhold, at forsikringsselskabet kan være berettiget til at ophæve eller opsige, eller har ophævet eller opsagt
policen […], skal det i henhold til bestemmelserne i denne artikel betale de personer, der er berettiget til erstatning i
henhold til dommen:
a)      hvad angår erstatningsansvar for død eller personskade alle de beløb, der skal betales i henhold til dommen for sådant ansvar
[…],
[…]
[…]
8.      Når et forsikringsselskab i henhold til denne section skal betale erstatning for en person, der ikke er forsikret i en police
[…], er forsikringsselskabet berettiget til at kræve beløbet tilbage fra den person eller fra enhver person, som:
a)      er forsikret i henhold til forsikringspolicen […], i henhold hvilken ansvaret ville være dækket, hvis policen forsikrede alle
personer […], og
b)      som foranstaltede eller gav lov til den brug af køretøjet, som udløste ansvaret.
[…]«

Tvisterne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Benjamin Wilkinson var i en forsikringspolice, der var tegnet hos Churchill, angivet som fører af et køretøj. Den 23. november
2005 gav han en ven lov til at køre bilen, mens han selv tog plads heri som passager. Det er ubestridt, at Benjamin Wilkinson
var bekendt med, at denne person ikke var forsikret i henhold til forsikringspolicen. Føreren mistede kontrollen over bilen,
som kolliderede med et køretøj, der kørte i den modsatte retning. Benjamin Wilkinson kom alvorligt til skade. Churchill anerkendte,
at Benjamin Wilkinson skulle ydes erstatning, men fremsatte i henhold til section 151(8) i loven af 1988 et regreskrav over
for ham i hans egenskab af forsikret på et beløb svarende til den erstatning, han skulle havde udbetalt, hvilket Benjamin
Wilkinson bestred. Eftersom retten i første instans gav Benjamin Wilkinson medhold, appellerede Churchill sagen til den forelæggende
ret.
Tracy Evans, som var ejer af en motorcykel, der var forsikret hos Equity, var denne eneste, der var forsikret som fører af
dette køretøj. Den 4. august 2004 lod hun en ven køre motorcyklen og tog selv plads som bagsædepassager. På grund af førerens
uagtsomhed kørte denne op i bagenden på en lastbil. Tracy Evans kom alvorligt til skade. Retten i første instans fandt, at
Tracy Evans ikke havde overvejet spørgsmålet, om føreren var forsikret til at køre hendes motorcykel, idet hun lod ham køre
den. Retten fastslog, at Equity i henhold til section 151(8) i loven af 1988 var berettiget til godtgørelse for de beløb,
det havde udbetalt til Tracy Evans, eftersom hun havde givet en person, der ikke var forsikret, lov til at køre motorcyklen.
Tracy Evans appellerede denne afgørelse til den forelæggende ret.
Churchill og Equity har ved den forelæggende ret gjort gældende, at section151(8) i loven af 1988 ikke er en bestemmelse,
som bestemmer, at »forsikringen ikke dækker« som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i direktiv 2009/103, og at førerne i begge
tilfælde havde den fornødne tilladelse til at anvende eller køre det pågældende køretøj. Benjamin Wilkinson og Tracy Evans
har derimod gjort gældende, dels at når denne bestemmelse finder anvendelse på en skadelidt, der er forsikret, med det resultat,
at han ikke modtager betaling fra sit forsikringsselskab, indebærer bestemmelsen, at skadelidte udelukkes fra forsikringsdækningen
i den i direktivets artikel 13, stk. 1, omhandlede forstand, dels at den tilladelse, som bestemmelsen henviser til, gælder
forsikringsselskabet og ikke den forsikrede.
Den forelæggende ret har oplyst, at i henhold til engelsk ret indebærer rækkevidden af section 151(8) i loven af 1988, at
en forsikret person, der har taget plads som passager i det køretøj, som den pågældende er forsikret til at føre, og som har
givet en uforsikret fører lov til at køre dette køretøj, automatisk udelukkes fra forsikringen. Den er i tvivl om, hvorvidt
EU-retten er til hinder for en sådan udelukkelse, og om det i givet fald er muligt at fortolke denne bestemmelse i overensstemmelse
med EU-retten.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at artikel 12, stk. 1, i direktiv 2009/103 ifølge retspraksis skal fortolkes udvidende.
Den har imidlertid gjort gældende, at en sådan fortolkning under omstændigheder som dem, der er forelagt den, medfører en
forskelsbehandling i forhold til den situation, som er omhandlet i direktivets artikel 10, stk. 2. Den har ligeledes fremhævet,
at den situation, som en passager i et forsikret køretøj, der giver en uforsikret fører lov til at føre køretøjet, befinder
sig i, kan være forskellig, afhængigt af, om denne passager er bekendt med, at den pågældende fører er uforsikret, eller hvorvidt
passageren har overvejet, om føreren er forsikret eller ej.
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagerne og at forelægge
Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal […] artikel 12, stk. 1, og artikel 13, stk. 1, [i direktiv 2009/103] fortolkes således, at de er til hinder for nationale
bestemmelser med den virkning i henhold til den relevante nationale lovgivning, at en skadelidt i forbindelse med et færdselsuheld
ikke er dækket af forsikringen under omstændigheder, hvor
–        uheldet er forvoldt af en fører, der ikke er forsikret
–        skadelidte gav føreren, der ikke er forsikret, lov til at føre køretøjet
–        skadelidte var passager i køretøjet på uheldstidspunktet, og
–        skadelidte var forsikret til at føre det pågældende køretøj.
Navnlig:
–        Er en sådan national bestemmelse en bestemmelse, som bestemmer, at »forsikringen ikke dækker«, i den i […] artikel 13, stk. 1,
[i direktiv 2009/103] omhandlede forstand?
–        Under omstændighederne i denne sag er den forsikredes tilladelse til den, der ikke er forsikret, da »udtrykkelig eller stiltiende
tilladelse« som omhandlet i […] artikel 13, stk. 1, litra a), [i direktiv 2009/103]?
–        Påvirkes svaret på dette spørgsmål af det forhold, at nationale organer, der skal yde erstatning i tilfælde af skade forvoldt
af ukendte køretøjer eller køretøjer, der ikke er forsikrede, i henhold til […] artikel 10 [i direktiv 2009/103] kan udelukke
personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, fra organets intervention, når organet kan bevise, at
de vidste, at dette ikke var forsikret?
2)      Afhænger svaret på [første] spørgsmål […] af, om den pågældende tilladelse […] byggede på faktisk viden om, at den pågældende
fører ikke var forsikret, eller […] byggede på en formodning om, at føreren var forsikret, eller [afhænger det af] […], om
den pågældende tilladelse blev givet af en forsikret person, som ikke tænkte herover?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Det første spørgsmål
Det skal indledningsvis bemærkes, at direktiv 2009/103 ikke var trådt i kraft på tidspunktet for de for de i hovedsagen omhandlede
faktiske omstændigheder. Det forelagte spørgsmål skal derfor ikke anses for at vedrøre bestemmelserne i direktiv 2009/103,
men derimod de tilsvarende bestemmelser i andet og tredje direktiv, som tidsmæssigt set fandt anvendelse på disse faktiske
omstændigheder, og som efterfølgende er gentaget i direktiv 2009/103.
Heraf følger, at den forelæggende ret med det første spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om tredje direktivs artikel
1, stk. 1, og andet direktivs artikel 2, stk. 1, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der
har til virkning, at en skadelidt i forbindelse med et færdselsuheld automatisk er udelukket fra forsikringsdækningen, når
uheldet er forvoldt af en fører, der ikke er forsikret, og denne skadelidte – som var passager i køretøjet på uheldstidspunktet
– var forsikret til at føre det pågældende køretøj og havde givet føreren lov til at føre køretøjet.
Churchill og Equity har i denne forbindelse for det første gjort gældende, at de bestemmelser i direktiv 2009/103, der svarer
til andet direktivs artikel 2, stk. 1, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag. Section 151(8) i loven af 1988 indebærer
ikke nogen udelukkelse fra den lovpligtige forsikringsdækning. Ifølge Churchill og Equity indebærer sidstnævnte bestemmelse
blot, at forsikringsgiver, når denne er forpligtet til at udbetale en erstatning som følge af en ulykke forårsaget af en fører,
der ikke er dækket af forsikringen, har ret til at gøre regres mod den forsikrede med henblik på at kræve erstatningsbeløbet
tilbagebetalt, når forsikringstageren forårsagede eller tillod, at køretøjet blev benyttet af den pågældende fører.
I henhold til den procedure, som er fastsat i artikel 267 TEUF, er Domstolens opgaver og den forelæggende rets opgaver imidlertid
i henhold til fast retspraksis klart adskilt, og det tilkommer udelukkende sidstnævnte at fortolke den nationale lovgivning
og udtale sig om dens virkninger (jf. dom af 3.2.1977, sag 52/76, Benedetti, Sml. s. 163, præmis 25, af 21.9.1999, sag C-397/96,
Kordel m.fl., Sml. I, s. 5959, præmis 25, og af 17.7.2008, sag C-500/06, Corporación Dermoestética, Sml. I, s. 5785, præmis
21).
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret under omstændigheder som dem, der er beskrevet i det første
spørgsmål, ikke fortolker section 151(8) i loven af 1988 som en bestemmelse, hvorefter forsikringsgiveren skal udbetale erstatning
til den forsikrede skadelidte, og den forsikrede efterfølgende skal tilbagebetale denne erstatning til forsikringsgiver, men
derimod som en bestemmelse, hvorefter en forsikret passager, der lider skade i forbindelse med et færdselsuheld, og som har
giver en uforsikret fører lov til at føre køretøjet, automatisk udelukkes fra forsikringsdækningen.
Heraf følger, at de spørgsmål, som Domstolen skal besvare i den foreliggende sag, ikke drejer sig om, hvorvidt en bestemmelse
om erstatningsansvar er forenelig med EU-retten, men derimod om, hvorvidt en bestemmelse, som ifølge den forelæggende rets
fortolkning begrænser rækkevidden af erstatningsansvaret ved automatisk at udelukke den forsikrede fra en eventuel forsikringsdækning,
er forenelig med EU-retten. De forelagte spørgsmål henhører dermed under anvendelsesområdet for de EU-retlige bestemmelser
på dette område.
Churchill, Equity og Det Forenede Kongeriges regering har desuden gjort gældende, at det første spørgsmål skal besvares benægtende.
Personer, som befinder sig i samme situation som Benjamin Wilkinson og Tracy Evans, kan nemlig ikke anses for tredjemænd,
der lider skade, som omhandlet i andet direktivs artikel 2, stk. 1.
Benjamin Wilkinson, Tracy Evans og EU-Kommissionen er derimod af den opfattelse, at de EU-retlige bestemmelser om lovpligtig
ansvarsforsikring for motorkøretøjer er til hinder til en national bestemmelse som den, der er angivet i det første spørgsmål.
Kommissionen finder navnlig, at det er uberettiget ikke at anse en skadelidt i forbindelse med en ulykke for passager alene
af den grund, at den pågældende samtidig er den forsikrede person. En skadelidt, der ydermere er forsikret, skal dermed ifølge
Kommissionen sidestilles med en skadelidt tredjemand som omhandlet i andet direktivs artikel 2, stk. 1.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at formålet med de EU-retlige bestemmelser om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer
er at sikre den frie bevægelighed såvel for køretøjer, der er hjemmehørende på Unionens område, som for personer, der kører
i dem, og at sikre personer, der lider skade ved uheld forvoldt af motorkøretøjer, en ensartet behandling, uanset hvor i Unionen
uheldet finder sted (jf. bl.a. dom af 28.3.1996, sag C-129/94, Ruiz Bernáldez, Sml. I, s. 1829, præmis 13, og af 30.6.2005,
sag C-537/03, Candolin m.fl., Sml. I, s. 5745, præmis 17). Formålet er i henhold til femte betragtning til tredje direktiv
ligeledes at beskytte denne særligt sårbare kategori af potentielle skadelidte, som passagerer i motorkøretøjer udgør, ved
at udfylde lakunerne i den i visse medlemsstater gældende lovpligtige forsikringsdækning af passagerer i motorkøretøjer (dom
af 19.4.2007, sag C-356/05, Farrell, Sml. I, s. 3067, præmis 24).
Første direktivs artikel 3, stk. 1, således som nærmere præciseret og suppleret i andet og tredje direktiv, pålægger således
medlemsstaterne en forpligtelse til at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende
land, er dækket af en forsikring, og angiver bl.a., hvilke typer skade og hvilke skadelidte tredjemænd forsikringen skal dække
(jf. i denne retning dom af 14.9.2000, sag C-348/98, Mendes Ferreira og Delgado Correia Ferreira, Sml. I, s. 6711, præmis
25-27, og af 17.3.2011, sag C-484/09, Carvalho Ferreira Santos, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 25-27).
I denne forbindelse har Domstolen allerede fastslået, at formålet med første direktivs artikel 3, stk. 1, andet direktivs
artikel 2, stk. 1, og tredje direktivs artikel 1 er at sikre, at alle de passagerer, som har lidt skade ved et uheld forvoldt
af et motorkøretøj, kan få erstattet skaden af den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer (jf. i denne retning dommen
i sagen Candolin m.fl., præmis 27). Den har ligeledes fastslået, at eftersom tredje direktivs artikel 1 bestemmer, at den
lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal dække ansvaret for personskader, der ved færdsel med et køretøj forvoldes
på andre passagerer end føreren, opstiller bestemmelsen således kun en sondring mellem føreren og de øvrige passagerer og
en ubestridelig ret til forsikringsdækning for alle passagerer (dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 32, og Farrell-dommen,
præmis 23).
Domstolen har som bemærket i denne doms præmis 27 fastslået, at det formål om beskyttelse af de skadelidte, der forfølges
med første, andet og tredje direktiv, tilsigter, at den retlige situation, som ejeren af køretøjet befandt sig i på ulykkestidspunktet,
hvor han var passager, ligestilles med den retlige situation, som de øvrige passagerer, der led skade ved ulykken, befandt
sig i (dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 33). Den har ligeledes fastslået, at dette formål også er til hinder for, at
en national lovgivning uberettiget indskrænker rækkevidden af begrebet passagerer, der er omfattet af den lovpligtige ansvarsforsikring
for motorkøretøjer, ved ikke at lade de personer, der har taget plads i en del af et køretøj, som hverken er bestemt eller
udstyret til befordring, være omfattet af dette begreb (jf. i denne retning Farrell-dommen, præmis 28-30).
Den eneste sondring, som er berettiget ifølge de EU-retlige bestemmelser om lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer,
er dermed – som bemærket i denne doms præmis 29 og anført af generaladvokaten i punkt 28 i forslaget til afgørelse – sondringen
mellem fører og passager. Samme formål om beskyttelse af de skadelidte indebærer ligeledes, at den retlige situation for den,
der var forsikret til at føre køretøjet, men som var passager i køretøjet på ulykkestidspunktet, ligestilles med den retlige
situation, som de øvrige passagerer, der led skade ved ulykken, befandt sig i.
Heraf følger, at den omstændighed, at en person er forsikret som fører af et køretøj, der forvolder en ulykke, ikke kan indebære,
at vedkommende ikke er omfattet af begrebet skadelidte tredjemænd i andet direktivs artikel 2, stk. 1, fordi vedkommende var
passager og ikke fører af det pågældende køretøj.
For så vidt angår rettigheder for sådanne skadelidte tredjemænd skal det bemærkes, at Domstolen har fastslået, at første direktivs
artikel 3, stk. 1, er til hinder for, at motorkøretøjsansvarsforsikringsselskabet kan påberåbe sig lovbestemmelser eller aftaleklausuler
til støtte for ikke at yde erstatning til tredjemænd, der lider skade ved et uheld forvoldt af et forsikret køretøj (jf. i
denne retning Ruiz Bernáldez-dommen, præmis 20, og dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 18, samt Carvalho Ferreira Santos-dommen,
præmis 29).
Domstolen har desuden fastslået, at andet direktivs artikel 2, stk. 1, første afsnit, alene understreger denne forpligtelse
for så vidt angår bestemmelser eller klausuler i en forsikringspolice, der er omfattet af denne artikel, og som indebærer,
at ansvarsforsikringen for motorkøretøjer ikke dækker de skader, som skadelidte tredjemænd har lidt som følge af, at et køretøj,
der er forsikret, er anvendt eller blevet ført af personer, som ikke har tilladelse til at føre køretøjet, personer, som ikke
har et kørekort, eller personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige
stand (Ruiz Bernáldez-dommen, præmis 21, og dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 19, samt Carvalho Ferreira Santos-dommen,
præmis 30).
Som en undtagelse fra denne forpligtelse bestemmes det ganske vist i andet direktivs artikel 2, stk. 1, andet afsnit, at visse
skadelidte vil kunne undtages fra forsikringsselskabets dækningspligt på grund af den situation, de selv har tilvejebragt,
nemlig de personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, såfremt forsikringsselskabet kan bevise, at
de vidste, at køretøjet var stjålet (Ruiz Bernáldez-dommen, præmis 21, og dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 20). Som Domstolen
allerede har fastslået, kan andet direktivs artikel 2, stk. 1, første afsnit, imidlertid kun fraviges i denne særlige situation
(jf. i denne retning dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 23).
Det følger af det anførte, at tredje direktivs artikel 1, stk. 1, og andet direktivs artikel 2, stk. 1, skal fortolkes således,
at de er til hinder for en national lovgivning, der har til virkning, at forsikringsgiver automatisk fritages for forpligtelsen
til at yde erstatning til en passager, der er skadelidt i forbindelse med et færdselsuheld, med henvisning til, at den pågældende
passager var forsikret til at føre det køretøj, der påførte ham en skade, mens den, der førte køretøjet, ikke var forsikret.
Den forelæggende ret har ligeledes spurgt Domstolen, om den tilladelse, som den forsikrede har givet til en uforsikret fører,
under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede udgør en »udtrykkelig […] eller stiltiende […] tilladelse« som omhandlet
i andet direktivs artikel 2, stk. 1, første led. Som fremhævet af generaladvokaten i punkt 42 i forslaget til afgørelse, har
den forelæggende ret stillet dette spørgsmål med henblik på at afklare, om sådanne lovbestemmelser eller klausuler i en forsikringspolice,
som indebærer, at forsikringen ikke dækker, når køretøjet føres af en person, der ikke har opnået en udtrykkelig eller stiltidende
tilladelse fra forsikringsgiveren, kan gøres gældende over for skadelidte.
Denne argumentation kan ikke tiltrædes. Selv om det antages, at udtrykket »udtrykkelig […] eller stiltiende […] tilladelse«
udelukkende vedrører en tilladelse, som er givet af den forsikrede, kan det under alle omstændigheder ikke udledes heraf,
at en klausul, hvorefter forsikringen ikke dækker, når køretøjet føres af en person, der ikke har opnået udtrykkelig tilladelse
fra forsikringsgiveren, er gyldig og kan gøres gældende mod en skadelidt tredjemand. Den eneste situation, hvor en skadelidt
tredjemand kan udelukkes fra dækningen, er nemlig den i andet direktivs artikel 2, stk. 1, andet afsnit, omhandlede. Det er
imidlertid ubestridt, at dette ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
Den forelæggende ret spørger ligeledes, om svaret på det første spørgsmål påvirkes af den omstændighed, at medlemsstaterne
i henhold til andet direktivs artikel 1, stk. 4, tredje afsnit, kan udelukke intervention fra det nationale organ for så vidt
angår personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, når dette organ kan bevise, at disse personer
vidste, at hverken føreren eller køretøjet var forsikret.
Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, at den situation, hvor det skadevoldende køretøj blev ført af en til
dette formål ikke forsikret person, til trods for at der var en fører, som var forsikret til at føre køretøjet, og den i andet
direktivs artikel 1, stk. 4, tredje afsnit, omhandlede situation, hvor det skadevoldende køretøj slet ikke var forsikret,
hverken udgør ens eller sammenlignelige situationer. Den omstændighed, at køretøjet føres af en person, der ikke er angivet
i forsikringsaftalen for dette køretøj, kan nemlig ikke, henset navnlig til formålet med første, andet og tredje direktiv
om beskyttelse af skadelidte i forbindelse med færdselsuheld, medføre, at et sådant køretøj ikke er forsikret som omhandlet
i denne bestemmelse.
Som anført af Kommissionen, skal det nationale organs intervention udelukkende anses for en sidste udvej, der kun skal finde
anvendelse i tilfælde, hvor skaderne forårsages af et uidentificeret køretøj eller af et køretøj, der ikke opfylder forsikringskravene
i første direktivs artikel 3, stk. 1.
Dette forklarer, hvorfor EU-lovgiver til trods for det generelle formål, der forfølges med EU-lovgivningen om lovpligtig ansvarsforsikring,
nemlig beskyttelse af skadelidte, har givet medlemsstaterne tilladelse til at udelukke det nationale organs intervention i
visse begrænsede tilfælde, og navnlig for så vidt angår personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj,
når dette organ kan bevise, at disse personer vidste, at hverken føreren eller køretøjet var forsikret.
Den omstændighed, at medlemsstaterne i henhold til andet direktivs artikel 1, stk. 4, tredje afsnit, kan udelukke et nationalt
organs intervention for så vidt angår personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, når dette organ
kan bevise, at disse personer vidste, at hverken føreren eller køretøjet var forsikret, er derfor i den foreliggende sag ikke
relevant for fortolkningen af tredje direktivs artikel 1, stk. 1, og andet direktivs artikel 2, stk. 1.
På baggrund af det anførte skal det første spørgsmål besvares med, at tredje direktivs artikel 1, stk. 1, og andet direktivs
artikel 2, stk. 1, skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der har til virkning, at forsikringsgiver
automatisk fritages for forpligtelsen til at yde erstatning til en passager, der er skadelidt i forbindelse med et færdselsuheld,
når uheldet er forvoldt af en fører, der ikke er forsikret i henhold til forsikringspolicen, og denne skadelidte – som var
passager i køretøjet på uheldstidspunktet – var forsikret til at føre det pågældende køretøj og havde givet føreren lov til
at føre køretøjet.

Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om svaret på det første spørgsmål ville være anderledes,
såfremt den forsikrede skadelidte vidste, at den person, han lod føre køretøjet, ikke var forsikret med henblik herpå, eller
troede, at føreren var forsikret, eller ikke havde overvejet, om føreren var forsikret.
Det skal i denne forbindelse, som anført af generaladvokaten i punkt 50 i forslaget til afgørelse, bemærkes, at den i første
direktivs artikel 3, stk. 1, omhandlede ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal dække samtlige skadelidte ud over føreren
af det køretøj, som forvoldte ulykken, medmindre en af de i første, andet eller tredje direktiv udtrykkeligt fastsatte undtagelser
finder anvendelse.
Den omstændighed, at den forsikrede skadelidte vidste, at den person, han lod føre køretøjet, ikke var forsikret med henblik
herpå, eller troede, at føreren var forsikret, eller ikke havde overvejet, om føreren var forsikret, er dermed ikke relevant
for besvarelsen af det første spørgsmål.
Dette påvirker imidlertid ikke medlemsstaternes mulighed for at tage hensyn til denne omstændighed i deres regler om ansvarsforsikring
under forudsætning af, at deres kompetence inden for dette område udøves under overholdelse af EU-retten, og navnlig første
direktivs artikel 3, stk. 1, andet direktivs artikel 2, stk. 1, og tredje direktivs artikel 1, og at disse nationale regler
ikke fratager første, andet og tredje direktiv deres effektive virkning (Ruiz Bernáldez-dommen, præmis 19, dommen i sagen
Candolin m.fl., præmis 27 og 28, Farrell-dommen, præmis 34, og dommen i sagen Carvalho Ferreira Santos, præmis 35 og 36, samt
dom af 9.6.2011, sag C-409/09, Ambrósio Lavrador og Olival Ferreira Bonifácio, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis
28).
En national lovgivning, som er udformet på grundlag af generelle og abstrakte kriterier, må således ikke indebære, at en passagers
ret til erstatning fra den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer udelukkes eller begrænses uforholdsmæssigt alene
af den grund, at den pågældende har medvirket til skadens indtræden. Erstatningen til skadelidte kan kun begrænses under særlige
omstændigheder og efter en individuel vurdering (dommen i sagen Candolin m.fl., præmis 29, 30 og 35, Farrell-dommen, præmis
35, dommen i sagen Carvalho Ferreira Santos, præmis 38, og dommen i sagen Ambrósio Lavrador og Olival Ferreira Bonifácio,
præmis 29).
Det følger af det ovenstående, at det andet spørgsmål skal besvares med, at svaret på det første af de forelagte spørgsmål
ikke vil være anderledes, såfremt den forsikrede skadelidte vidste, at den person, han lod føre køretøjet, ikke var forsikret
med henblik herpå, eller troede, at føreren var forsikret, eller ikke havde overvejet, om føreren var forsikret.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
1)
Artikel 1, stk. 1, i Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning
om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og artikel 2, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes
tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer skal fortolkes således, at de er til hinder
for en national lovgivning, der har til virkning, at forsikringsgiver automatisk fritages for forpligtelsen til at yde erstatning
til en passager, der er skadelidt i forbindelse med et færdselsuheld, når uheldet er forvoldt af en fører, der ikke er forsikret
i henhold til forsikringspolicen, og denne skadelidte – som var passager i køretøjet på uheldstidspunktet – var forsikret
til at føre det pågældende køretøj og havde givet føreren lov til at føre køretøjet.
2)
Svaret på det første af de forelagte spørgsmål ville ikke være anderledes, såfremt den forsikrede skadelidte vidste, at den
person, han lod føre køretøjet, ikke var forsikret med henblik herpå, eller troede, at føreren var forsikret, eller ikke havde
overvejet, om føreren var forsikret.
Underskrifter
*
Processprog: engelsk.