CELEX: 62013CJ0551
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2008/98/EK
15. pants
Atkritumu apsaimniekošana
Iespēja atkritumu ražotājam pašam tos apstrādāt
Valsts likums par transponēšanu, kas ir pieņemts, bet vēl nav stājies spēkā
Transponēšanas termiņa beigas
Tieša iedarbība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvas 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (
OV L 312, 3. lpp.
) interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar strīdu starp
Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR) SpA
(turpmāk tekstā – “
SETAR
”), viesnīcu tūrisma kompleksa īpašnieci
S’Oru e Mari
(Itālija), un
Comune di Quartu S. Elena
par šīs sabiedrības atteikumu samaksāt pašvaldības nodokli par cieto sadzīves atkritumu apglabāšanu (
tassa per lo smaltimento dei rifiuti solidi urbani
, turpmāk tekstā – “
TARSU
”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2008/98 preambulas 25., 28. un 41. apsvērums ir formulēti šādi:
(25)
Ir lietderīgi izmaksas sadalīt tā, lai tās atspoguļotu atkritumu rašanās un apsaimniekošanas faktiskās izmaksas vides jomā.
[..]
(28)
Šai direktīvai būtu jāveicina ES virzīb[a] uz “sabiedrību, kura resursus izmanto atkārtoti”, kura cenšas izvairīties no atkritumu rašanās un izmanto atkritumus kā resursus. Īpaši Sestā Kopienas vides rīcības programma aicina veikt pasākumus, lai nodrošinātu atkritumu nošķiršanu izcelsmes vietā, prioritāru atkritumu plūsmu savākšanu un pārstrādi. Lai sasniegtu šo mērķi un lai veicinātu vai uzlabotu reģenerācijas potenciālu, pirms ar atkritumiem veic reģenerācijas darbības, kas kopumā ir videi labākais rezultāts, atkritumi būtu jāvāc atsevišķi, ja tas tehnisku, vides vai ekonomisku apsvērumu dēļ ir praktiski realizējams. Dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāveicina bīstamo sastāvdaļu atdalīšana no visām atkritumu plūsmām, lai panāktu videi nekaitīgu atkritumu apsaimniekošanu.
[..]
(41)
Lai Eiropā veidotu pārstrādājošu sabiedrību ar augstu resursu efektivitātes līmeni, būtu jānosaka mērķi, lai sagatavotu atkritumus atkārtotai izmantošanai un pārstrādei. Dalībvalstīs ir dažādas pieejas sadzīves atkritumu un līdzīga veida un sastāva atkritumu savākšanai. Tādēļ ir lietderīgi attiecībā uz šādiem mērķiem ņemt vērā dažādās savākšanas sistēmas dažādās dalībvalstīs. To atkritumu plūsmas no citiem avotiem, kuri ir līdzīgi sadzīves atkritumiem, ietver arī atkritumus, kas minēti 20. kategorijā sarakstā, kas izveidots ar [Komisijas 2000. gada 3. maija] Lēmumu 2000/532/EK [ar ko aizstāj Lēmumu 94/3/EK, ar kuru izveidots atkritumu saraksts saskaņā ar 1. panta a) punktu Padomes Direktīvā 75/442/EEK par atkritumiem, un Padomes Lēmumu 94/904/EK, ar kuru izveidots bīstamo atkritumu saraksts saskaņā ar 1. panta 4. punktu Padomes Direktīvā 91/689/EEK par bīstamajiem atkritumiem (
OV L 226, 3. lpp.
)].”
Atbilstoši Direktīvas 2008/98 1. pantam:
“Šajā direktīvā ir paredzēti pasākumi, lai aizsargātu vidi un cilvēku veselību, novēršot vai samazinot atkritumu rašanās un apsaimniekošanas negatīvo ietekmi un palīdzot mazināt resursu izmantošanas vispārējo ietekmi, un veicinot tādas izmantošanas efektivitāti.”
Minētās direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“1.   Atkritumu rašanās novēršanas un apsaimniekošanas tiesību aktos un politikā prioritārā kārtībā izmanto šādu atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju:
a)
atkritumu rašanās novēršana;
b)
sagatavošana atkārtotai izmantošanai;
c)
pārstrāde;
d)
cita tipa reģenerācija, piemēram, enerģijas reģenerācija; un
e)
apglabāšana.
2.   Piemērojot 1. punktā minēto atkritumu apsaimniekošanas hierarhiju, dalībvalstis veic pasākumus, lai veicinātu iespējas, kas sniedz videi nekaitīgāko rezultātu. Tas var nozīmēt hierarhijas neattiecināšanu uz konkrētiem atkritumiem, ja to var pamatot ar apsvērumiem par aprites ciklu, ņemot vērā šādu atkritumu radīšanas un apsaimniekošanas vispārējo ietekmi.
[..]”
Minētās direktīvas 13. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka atkritumu apsaimniekošana norit, neapdraudot cilvēku veselību un neradot kaitējumu videi, un jo īpaši:
a)
neapdraudot ūdeni, gaisu, augsni, augus vai dzīvniekus;
b)
neradot neērtības trokšņa vai smakas dēļ; kā arī
c)
neradot negatīvu ietekmi uz lauku vidi un īpaši aizsargājamām teritorijām.”
Direktīvas 2008/98 14. pantā ir noteikts:
“1.   Saskaņā ar principu, ka piesārņotājs maksā, atkritumu apsaimniekošanas izmaksas sedz sākotnējais atkritumu radītājs, pašreizējais atkritumu īpašnieks vai iepriekšējais atkritumu īpašnieks.
2.   Dalībvalstis var pieņemt lēmumu, ka atkritumu apsaimniekošanas izmaksas pilnībā vai daļēji jāsedz tā produkta ražotājam, no kā šie atkritumi radušies, un ka šīs izmaksas daļēji var segt tāda produkta izplatītāji.”
Atbilstoši šīs direktīvas 15. pantam:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai katrs sākotnējais atkritumu radītājs vai cits īpašnieks atkritumu apstrādi veic pats vai uztic to starpniekam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apstrādi, vai arī privātam vai valsts atkritumu savācējam saskaņā ar 4. un 13. pantu.
2.   Ja atkritumus pārved no sākotnējā radītāja vai īpašnieka kādai no 1. punktā minētajām fiziskajām vai juridiskajām personām iepriekšējai apstrādei, no atbildības par pilnīgu reģenerācijas vai apglabāšanas darbību parasti neatbrīvo.
Neskarot [Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 14. jūnija] Regulu (EK) [Nr. 1013/2006 par atkritumu sūtījumiem (
OV L 190, 1. lpp.
)], šis noteikums tomēr ļauj dalībvalstīm precizēt atbildības nosacījumus un izlemt, kādos gadījumos sākotnējais radītājs saglabā atbildību apstrādes ķēdes kopumā vai kādos gadījumos radītāja un īpašnieka atbildību var dalīt vai deleģēt starp personām, kas piedalās apstrādes ķēdē.
3.   Dalībvalstis saskaņā ar 8. pantu var pieņemt lēmumu, ka atbildība par atkritumu apsaimniekošanas organizēšanu pilnībā vai daļēji jāuzņemas tā produkta ražotājam, no kā šie atkritumi radušies, un ka arī tāda produkta izplatītāji uzņemas daļu atbildības.
[..]”
Itālijas tiesības
2006. gada 3. aprīļa Leģislatīvā dekrēta Nr. 152 par vides tiesību normām (
decreto legislativo
n. 152 –
Norme in materia ambientale
) (2006. gada 14. aprīļa
GURI
kārtējais pielikums Nr. 88; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 152/2006”), 188. panta 2. punktā ir noteikts:
“Īpašu atkritumu radītājs vai īpašnieks pilda savus pienākumus šādā prioritātes secībā:
a)
patstāvīga atkritumu apglabāšana;
b)
atkritumu nodošana trešajām personām, kurām saskaņā ar spēkā esošajām tiesību normām ir piešķirtas atļaujas;
c)
atkritumu nodošana subjektiem, kas veic sadzīves atkritumu savākšanas publisku pakalpojumu, ar kuriem šajā nolūkā ir noslēgta attiecīga vienošanās;
d)
dzelzceļa izmantošana bīstamo atkritumu pārvadāšanai attālumos, kas ir lielāki par trīssimt piecdesmit kilometriem, un daudzumiem, kas pārsniedz divdesmit piecas tonnas;
e)
šo atkritumu eksportēšana atbilstoši 194. pantā paredzētajai kārtībai.”
Lai nodrošinātu Direktīvas 2008/98 transponēšanu, ar 2010. gada 3. decembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 205 par noteikumiem par Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvas 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu īstenošanu (
decreto legislativo n. 205 – Disposizioni di attuazione delle direttiva 2008/98/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 19. novembre 2008 relativa ai rifiuti e che abroga alcune direttive
) (
GURI
2010. gada 10. decembra kārtējais pielikums Nr. 288, turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 205/2010”) 16. panta 1. punktu Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 188. panta 1. punkts tika grozīts šādi:
“1. Sākotnējais atkritumu radītājs vai cits īpašnieks tieši veic atkritumu apstrādi vai uztic to starpniekam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apstrādi, vai arī privātam vai valsts atkritumu savācējam saskaņā ar 177. un 179. pantu. Neskarot šī panta nākamos punktus, sākotnējais atkritumu radītājs vai cits īpašnieks atbild par visu apstrādes ķēdi, ar to saprotot, ka, ja sākotnējais radītājs vai īpašnieks nodod atkritumus iepriekšējai apstrādei kādai no šajā punktā minētajām personām, šī atbildība parasti saglabājas.”
Ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 205/2010 16. panta 1. punktu papildus Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 188. pantam tika iekļauti 188.a un 188. b pants, kuru nosaukumi attiecīgi ir “Atkritumu izsekojamības kontrole” un “Atkritumu izsekojamības kontroles sistēma (AIKS)”.
Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 188. pantā ir paredzēts:
“1.   Izpildot 177. panta 4. punkta noteikumus, ir jānodrošina atkritumu izsekojamība no to radīšanas līdz pat gala izlietojumam.
2.   Tālab atkritumi ir jāapsaimnieko:
a)
ievērojot pienākumus, kurus paredz atkritumu izsekojamības kontroles sistēma (AIKS), kas ir paredzēta 2009. gada 1. jūlija Dekrētlikuma Nr. 78, kas pārveidots par likumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2009. gada 3. augusta Likumu Nr. 102, 14.a pantā un vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra 2009. gada 17. decembra dekrētā [
GURI
2010. gada 13. janvāra kārtējais pielikums Nr. 9, 1. lpp.]; vai
b)
ievērojot pienākumus uzturēt iekraušanas un izkraušanas reģistrus, kā arī 190. un 193. pantā paredzēto identifikācijas formulāru.
[..]”
Leģislatīvā dekrēta Nr. 205/2010 16. panta 2. punktā ir noteikts, ka “šī panta noteikumi stājas spēkā nākamajā dienā pēc tam, kad beidzies termiņš, kas paredzēts [vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra] 2009. gada 17. decembra dekrēta 12. panta 2. punktā”.
Atbilstoši vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra 2009. gada 17. decembra dekrēta 12. panta 2. punktam, “lai nodrošinātu tiesisko pienākumu ievērošanu un nodrošinātu pareizu AIKS darbību, šajā pašā pantā norādītajām organizācijām tomēr ir jāievēro Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 190. un 193. pantā paredzētās normas vienu mēnesi pēc AIKS ieviešanas, kā norādīts 1. un 2. pantā.”
Vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra 2009. gada 17. decembra dekrēta 1. panta 1. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Atkritumu izsekojamības kontroles sistēma, turpmāk tekstā arī – “AIKS”, kuru administrē
Comando carabinieri per la Tutela dell’Ambiente
[Karabinieru Vides aizsardzības dienests], sāk darboties:
a)
simt astoņdesmitajā dienā pēc šī dekrēta stāšanas spēkā bīstamu atkritumu sākotnējiem radītājiem – ieskaitot Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 212. panta 8. punktā minētos – kuriem ir vairāk nekā piecdesmit darbinieku; tā paša leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 184. panta 3. punkta c), d) un g) apakšpunktā minētajiem uzņēmumiem un organizācijām, kas ir nebīstamu atkritumu sākotnējie radītāji un kuriem ir vairāk nekā piecdesmit darbinieku; tirgotājiem un starpniekiem; konsorcijiem, kas izveidoti īpašo atkritumu kategoriju reģenerācijai vai pārstrādei un kas apsaimnieko šādus atkritumus konsorcija dalībnieku vārdā, kā arī Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 212. panta 5. punktā minētajiem uzņēmumiem, kuri savāc un pārvadā īpašus atkritumus; uzņēmumiem un organizācijām, kas reģenerē un apglabā atkritumus, un šī dekrēta 5. panta 10. punktā minētajiem subjektiem,
b)
divsimt desmitajā dienā pēc šī dekrēta stāšanas spēkā uzņēmumiem un organizācijām, kas ir bīstamu atkritumu sākotnējie radītāji – ieskaitot Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 212. panta 8. punktā minētos – un kuriem ir mazāk kā piecdesmit darbinieku, un tā paša Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 184. panta 3. punkta c), d) un g) apakšpunktā minētajiem sākotnējiem nebīstamu atkritumu radītājiem, kuriem ir no vienpadsmit līdz piecdesmit darbiniekiem.
[..]
4.   Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 184. panta 3. punkta c), d) un g) apakšpunktā minētie uzņēmumi un organizācijas, kas ir nebīstamu atkritumu sākotnējie radītāji un kuriem ir ne vairāk kā desmit darbinieku, Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 212. panta 8. punktā minētie uzņēmumi, kuri savāc un pārvadā savus nebīstamos atkritumus, Civilkodeksa 2135. pantā minētie lauksaimniecības uzņēmumi, kas rada nebīstamus atkritumus, un uzņēmumi un organizācijas, kas ir tādu no Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 184. panta 3. punkta c), d) un g) apakšpunktā minētajām atšķirīgu darbību rezultātā radušos nebīstamu atkritumu sākotnēji radītāji, var brīvprātīgi pievienoties AIKS sistēmai ar šī panta 1. punkta b) apakšpunktā norādīto datumu.”
Vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra 2009. gada 17. decembra dekrētā paredzētais termiņš AIKS ieviešanai pēc tam ar 2011. gada 13. augusta Dekrētlikumu Nr. 138 (2011. gada 13. augusta
GURI
Nr. 188, 1. lpp.), kas pārveidots par likumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2011. gada 14. septembra likumu Nr. 148 (2011. gada 16. septembra
GURI
Nr. 216, 1. lpp.), kas grozīts ar 2011. gada 29. decembra Dekrētlikumu Nr. 216 (2011. gada 29. decembra
GURI
Nr. 302, 8. lpp.), kas pārveidots par likumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2012. gada 24. februāra Likumu Nr. 14 (
GURI
2012. gada 27. februāra kārtējais pielikums Nr. 48), tika noteikts kā 2012. gada 30. jūnijs.
Ar 2012. gada 22. jūnija Dekrētlikuma Nr. 83 par steidzamiem valsts izaugsmes pasākumiem (
decreto-legge n
. 83 –
Misure urgenti per la crescita del Paese
) (
GURI
2012. gada 26. jūnija kārtējais pielikums Nr. 147), kas pārveidots par likumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2012. gada 7. augusta Likumu Nr. 134 (
GURI
2012. gada 11. augusta kārtējais pielikums Nr. 187), 52. panta 1. un 2. punktu termiņš AIKS ieviešanai tika atlikts līdz 2013. gada 30. jūnijam un tika noteikts, ka šis jaunais termiņš tiks noteikts ar vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra dekrētu.
Ar vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra 2013. gada 20. marta Dekrēta par pakāpeniskas AIKS ieviešanas termiņiem (
decreto – Termini di riavvio progressivo del Sistri
) (2013. gada 19. aprīļa
GURI
Nr. 92, 16. lpp.) 1. pantu 2013. gada 1. oktobris tika noteikts kā termiņš AIKS ieviešanai sākotnējiem īpaši bīstamo atkritumu ražotājiem, kuri nodarbina vairāk nekā desmit darbiniekus, kā arī organizācijām un uzņēmumiem, kas apsaimnieko īpaši bīstamus atkritumus (1. punkts), un 2014. gada 3. marts – pārējām organizācijām un uzņēmumiem, kam jāreģistrējas AIKS (2. punkts), pēdējiem minētajiem ļaujot tomēr brīvprātīgi pievienoties AIKS, sākot no 2013. gada 1. oktobra (3. punkts).
Visbeidzot, 2013. gada 31. augusta Dekrētlikuma Nr. 101 par steidzamiem pasākumiem publiskās administrācijas racionalizācijas mērķu īstenošanai (
decreto-legge n
. 101 –
Disposizioni urgenti per il perseguimento di obiettivi di razionalizzazione nelle pubbliche amministrazioni
) (2013. gada 31. augusta
GURI
Nr. 204, 1. lpp.), kas pārveidots par likumu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2013. gada 30. oktobra Likumu Nr. 125 (2013. gada 30. oktobra
GURI
Nr. 255, 1. lpp.), 11. panta 3.a punktā ir noteikts:
“Desmit mēnešus pēc 2013. gada 1. oktobra Leģislatīvā dekrēta [Nr. 152/2006] 188., 189., 190. un 193. pantā paredzētās normas un pienākumus, kā arī ar to saistītos sodus turpina piemērot atbilstoši spēkā esošajam tekstam pirms grozījumu, kas izdarīti ar Leģislatīvo dekrētu [Nr. 205/2010], ieviešanas. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2010. gada 30. novembrī
SETAR
darīja zināmu
Comune di Quartu S. Elena
, ka no 2011. gada 1. janvāra tā vairs nemaksāšot
TARSU
par pašvaldības atkritumu apglabāšanas pakalpojuma apsaimniekošanu, jo, sākot no minētās dienas, tās viesnīcu kompleksa radīto atkritumu apglabāšanai – atbilstoši Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 188. pantam un Direktīvas 2008/98 15. pantam – tā izmantošot specializēta uzņēmuma pakalpojumus.
Ar 2010. gada 7. decembra lēmumu
Comune di Quartu S. Elena
informēja
SETAR
, ka tai būs pienākums maksāt atkritumu nodokli arī 2011. gadā, jo šajā ziņā neesot nekādas nozīmes apstāklim, ka šī sabiedrība atkritumus apglabā patstāvīgi.
Aizsardzības nolūkos
SETAR
vērsās
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna
[Sardīnijas Reģionālajā administratīvajā tiesā], prasot atcelt lēmumu, ar kuru
Comune di Quartu S. Elena
apstiprinājusi atkritumu nodokļa tarifus 2011. gadam. Šī tiesa
SETAR
prasību apmierināja.
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna
uzsāktās tiesvedības laikā
SETAR
saņēma paziņojumu par nodokļa uzlikšanu EUR 171 216 apmērā, par ko ir pamatlieta un kas bija pamatots ar
TARSU
tarifiem 2011. gadam.
2012. gada 20. novembrī
Comune di Quartu S. Elena
atbilstoši
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna
spriedumā esošajiem norādījumiem piešķīra daļēju atbrīvojumu un ar jaunu paziņojumu par nodokļa uzlikšanu samazināja prasīto summu par EUR 74 193.
Par lietas būtību
SETAR
vērsās
Commissione tributaria provinciale di Cagliari
ar prasību atcelt
Comune di Quartu S. Elena
izdotos paziņojumus par nodokļa uzlikšanu. Savas prasības atbalstam tā norādīja, ka šie paziņojumi esot pretrunā Direktīvas 2008/98 15. pantam un Savienības tiesībās atzītajam “piesārņotājs maksā” principam un ka, tos piemērojot, tai būtu jāsaņem atbrīvojums no
TARSU
maksāšanas, jo tā esot uzsākusi tiešu pašas saražoto atkritumu apglabāšanu.
No
Commissione tributaria provinciale di Cagliari
lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka tā uzskata, ka Direktīvas 2008/98 15. pants ir ticis transponēts valsts tiesībās, pat ja transponēšanas pasākums vēl nav stājies spēkā. Tomēr šī tiesa, pirmkārt, šaubās, vai šis 15. pants, spriežot pēc tā satura, varētu tikt uzskatīts par beznosacījumu un pietiekami precīzu, lai to varētu tieši piemērot pamatlietā. Otrkārt, tā šaubās par to, vai ar tādu tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, pareizi tiek ieviests Direktīvas 2008/98 15. pants, jo šis pants ļauj arī privātam subjektam – izmantojot piemērotus instrumentus un esošus profesionālus pakalpojumus – pašam tieši apglabāt savus atkritumus, tādējādi tiekot atbrīvotam no attiecīgo izmaksu maksājumiem, izņemot “sociālās apsaimniekošanas” izmaksas, kas tam tik un tā ir jāsedz vispārēja pakalpojuma esamības dēļ.
Šajos apstākļos
Commissione tributaria provinciale di Cagliari
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Kopienu tiesībām ir pretrunā Leģislatīvā dekrēta Nr. 152/2006 188. pantā un vides un teritorijas un jūras aizsardzības ministra 2009. gada 17. [decembra] dekrētā noteiktais, ka Direktīvu [2008/98] transponējošā tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā tiek atlikta līdz šā transponējošā tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās praktisko kārtību un termiņus nosakoša ministrijas dekrēta pieņemšanai?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Kā uzskata Itālijas valdība, prejudiciālais jautājums nav pieņemams. Pirmkārt, šis jautājums attiecoties uz valsts tiesību normu, nevis uz Savienības tiesību normu interpretāciju. Otrkārt un katrā ziņā, šim jautājumam neesot saistības ar pamatlietas priekšmetu, jo tā esot jāizlemj atbilstoši attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam un, pieņemot, ka atbilstošais Savienības tiesiskais regulējums būtu piemērojams tieši, uz pēdējā minētā pamata. Savukārt tam, vai šajā gadījumā ir notikusi novēlota Direktīvas 2008/98 transponēšana vai tās nav bijis vispār, neesot nozīmes iesniedzējtiesā izskatāmā strīda izlemšanai.
Komisija, neatsaucoties uz prejudiciālā jautājuma nepieņemamību, piedāvā to pārformulēt tādējādi, ka tiek jautāts, pirmkārt, vai Direktīva 2008/98, konkrētāk, tās 15. pants, ļauj privātam subjektam pašam tieši apglabāt savus atkritumus un tādējādi tikt atbrīvotam no ar to saistītās pašvaldības nodevas maksājuma un, otrkārt, vai Savienības tiesības nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko tiek transponēts Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts, kura stāšanās spēkā ir atlikta līdz tāda jauna valsts [tiesību] akta pieņemšanai, ar ko tiks definēta praktiskā kārtība un spēkā stāšanās termiņš.
Vispirms ir jākonstatē, ka ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu lemt par konkrētu valsts normu atbilsmi Savienības tiesībām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai tiesvedībā, kas ierosināta, piemērojot LESD 267. pantu, Tiesai nav jāizvērtē valsts tiesību normu saderība ar Savienības tiesībām, ne arī jāinterpretē valsts normatīvie akti (skat. šajā ziņā it īpaši spriedumu
Vueling Airlines
, C‑487/12,
EU:C:2014:2232
, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Tiesas kompetencē ir sniegt iesniedzējtiesai visus Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai var ļaut novērtēt šādu saderību nolēmuma pieņemšanai tajā izskatāmajā lietā (skat. it īpaši spriedumu
Lombardini
un
Mantovani
, C‑285/99 un C‑286/99,
EU:C:2001:640
, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jāpiebilst, ka šajā lietā no iesniedzējtiesas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa šaubās it īpaši par to, vai, pieņemot, ka Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punktu privātpersonām tiek piešķirtas tiesības, uz kurām tās var tieši atsaukties dalībvalsts tiesā. Tādējādi nevar tikt lietderīgi apgalvots, ka strīdam nav nekādas saistības ar Savienības tiesībām.
Šādos apstākļos ir jānoraida Itālijas valdības izvirzītie iebildumi par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
Par lietas būtību
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai:
—
pirmkārt, Savienības tiesības un Direktīva 2008/98 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar kuru tiek transponēta šīs direktīvas norma, bet kura stāšanās spēkā tiek pakārtota kāda vēlāka iekšēja tiesību akta pieņemšanai, kurā tiks definēta praktiskā kārtība un spēkā stāšanās datums, pat ja šīs direktīvas transponēšanas termiņš ir beidzies, un
—
otrkārt, Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 4. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā nav paredzēta iespēja atkritumu ražotājam vai to īpašniekam pašam tos apglabāt, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodokļa par atkritumu apglabāšanu maksāšanas.
Lai atbildētu uz šādi pārformulēta jautājuma pirmo daļu, ir jāatgādina, ka dalībvalsts pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai sasniegtu direktīvā noteikto rezultātu, ir saistošs pienākums, kas ir uzlikts ar LESD 288. panta trešo daļu un pašu Direktīvu 2008/98. Šis pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus attiecas uz visām dalībvalsts iestādēm, tai skaitā arī tiesu iestādēm – jautājumos, kas ir to kompetencē (skat. it īpaši spriedumu
Waddenvereniging
un
Vogelbeschermingsvereniging
, C‑127/02,
EU:C:2004:482
, 65. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka pat gadījumos, kad dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība līdzekļu izvēlē, transponējot direktīvu, tām katrā ziņā ir pienākums veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu šīs direktīvas iedarbību pilnībā un ievērotu termiņus, kas tajā noteikti, vienotai izpildei visā Savienībā (skat. šajā ziņā spriedumu Komisija/Itālija, 10/76,
EU:C:1976:125
, 12. punkts).
Šajā gadījumā no Direktīvas 2008/98 40. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstīs stājas spēkā normatīvi un administratīvi akti, kas vajadzīgi, lai līdz 2010. gada 12. decembrim izpildītu šīs direktīvas prasības.
Ir jāpiebilst, ka šajā direktīvā nav paredzēta ne atkāpes norma par pasākumu, kas paredzēti tās 15. panta 1. punktā, transponēšanas nodrošināšanai valsts tiesībās stāšanos spēkā, ne plašāka atkāpe, kas ļautu dalībvalstīm tiesiski pārcelt pirms šī datuma pieņemtu transponēšanas pasākumu stāšanos spēkā uz datumu pēc 2010. gada 12. decembra.
No tā izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības un Direktīva 2008/98 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar kuru tiek transponēta šīs direktīvas norma, bet kura stāšanās spēkā tiek pakārtota kāda vēlāka iekšēja tiesību akta pieņemšanai, ja šī stāšanās spēkā ir pēc šajā direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa beigām.
Kas attiecas, otrkārt, uz jautājumu, vai Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts uzliek dalībvalstīm pienākumu paredzēt iespēju katram sākotnējam atkritumu radītājam vai citam atkritumu īpašniekam pašam veikt atkritumu apglabāšanu, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodevas par atkritumu apglabāšanu samaksas, ir jānorāda, ka no šīs normas formulējuma skaidri izriet, ka ar to dalībvalstīm nav likts paredzēt šādu iespēju.
Proti, atbilstoši Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punktam dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai katrs sākotnējais atkritumu radītājs vai cits īpašnieks atkritumu apstrādi veiktu pats vai saskaņā ar šīs direktīvas 4. un 13. pantu uzticētu to starpniekam vai uzņēmumam, kas veic atkritumu apstrādi, vai arī privātam vai valsts atkritumu savācējam.
Tādējādi ar šo 15. panta 1. punktu dalībvalstīm ir ļauts izvēlēties no vairākām iespējām, un atsauce uz Direktīvas 2008/98 4. un 13. pantu, pretēji tam, ko apgalvo
SETAR
, nav jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek samazināta rīcības brīvība, kas tādējādi tiek atzīta dalībvalstīm, lai liktu tām atzīt tiesības sākotnējam atkritumu radītājam vai citam atkritumu īpašniekam veikt pašiem šo atkritumu apstrādi un tādējādi tikt atbrīvotiem finansiāli piedalīties publisko dienestu izveidotā atkritumu apsaimniekošanas sistēmā.
Konkrētāk, Direktīvas 2008/98 4. panta 1. punkts, ar ko izveidota atkritumu hierarhija, kāda tā ir jāpiemēro atkritumu novēršanas un apsaimniekošanas tiesiskajā regulējumā un politikā, neļauj no tā secināt, ka būtu piešķirama priekšroka sistēmai, kas ļauj atkritumu ražotājiem pašiem tos apglabāt. Tieši pretēji – atkritumu apglabāšana ir tikai pēdējā šīs hierarhijas vietā.
Interpretācija, atbilstoši kurai ar Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punktu dalībvalstīm tiek piešķirta plaša rīcības brīvība un nav likts pēdējām minētajām ļaut sākotnējam atkritumu radītājam vai citam atkritumu īpašniekam pašam apglabāt šos atkritumus, tādējādi ir vienīgā, kas ļauj derīgi ņemt vērā apstākli, kas norādīts Direktīvas 2008/98 preambulas 41. apsvērumā, ka šīm dalībvalstīm ir dažādas pieejas sadzīves atkritumu savākšanai un ka to savākšanas sistēmas ir būtiski atšķirīgas.
Šādu interpretāciju turklāt nostiprina Direktīvas 2008/98 14. pants par atkritumu apsaimniekošanas izmaksu sadali. Proti, šajā pantā, kas būtībā ir identisks Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. aprīļa Direktīvas 2006/12/EK par atkritumiem (
OV L 114, 9. lpp.
) 15. pantam, ko tas aizstāj, dalībvalstīm ir likts paredzēt, ka izmaksas saistībā ar atkritumu apsaimniekošanas sistēmu sedz visi atkritumu ražotāji un īpašnieki (skat. šajā ziņā spriedumu
Futura Immobiliare
u.c., C‑254/08,
EU:C:2009:479
, 46. punkts).
SETAR
aizstāvētā interpretācija liegtu šai normai lietderīgo iedarbību, jo tās rezultātā atkritumu ražotājiem vai īpašniekiem tiktu ļauts izvairīties no atkritumu apsaimniekošanas sistēmas, ko dalībvalstīm ir pienākums izveidot, finansēšanas.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, tā kā nav Savienības tiesiskā regulējuma, kas noteiktu dalībvalstīm precīzu metodi attiecībā uz sadzīves atkritumu apsaimniekošanas izmaksu finansēšanu, šis finansējums pēc attiecīgās dalībvalsts izvēles var tikt vienlīdz nodrošināts, izmantojot nodokli, maksu vai jebkādus citus nosacījumus, un valsts tiesiskais regulējums, kurā šādas apsaimniekošanas sistēmas finansēšanas mērķiem paredzēts, piemēram, nodoklis, kas tiek aprēķināts, pamatojoties uz aprēķināto radīto atkritumu daudzumu, nevis uz reāli saražoto atkritumu, kas ir nodoti savākšanai, daudzumu, nebūtu jāuzskata par pretrunā esošu Direktīvai 2008/98 (skat. šajā ziņā attiecībā uz Direktīvu 2006/12 spriedumu
Futura Immobiliare
u.c.,
EU:C:2009:479
, 52.–54. punkts).
Tomēr, lai gan ir tiesa, ka šajā jomā kompetentajām valsts iestādēm ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz šāda nodokļa aprēķināšanas nosacījumu noteikšanu, kā tas ir pamatlietā, nemainīgs paliek tas, ka šādi noteikts nodoklis nevar pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi (skat. šajā ziņā spriedumu
Futura Immobiliare
u.c.,
EU:C:2009:479
, 55. punkts).
Šajā lietā tādējādi iesniedzējtiesai, pamatojoties uz tai iesniegtajiem faktu un juridiskajiem pierādījumiem, ir jāpārbauda, vai ar
TARSU
sākotnējam atkritumu radītājam vai īpašniekam, tādam kā
SETAR
, kurš pats tos apglabā, netiek radītas acīmredzami nesamērīgas izmaksas salīdzinājumā ar saražoto un/vai atkritumu apsaimniekošanas sistēmā nodoto atkritumu daudzumu vai veidu.
Tādējādi uz uzdotā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 4. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta iespēja atkritumu radītājam vai to īpašniekam pašam šos atkritumus apglabāt, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodokļa par atkritumu apglabāšanu maksāšanas, ciktāl tas atbilst samērīguma principa prasībām.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka:
—
pirmkārt, ka Savienības tiesības un Direktīva 2008/98 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar kuru tiek transponēta šīs direktīvas norma, bet kura stāšanās spēkā tiek pakārtota kāda vēlāka iekšēja tiesību akta pieņemšanai, ja šī stāšanās spēkā ir pēc šajā direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa beigām, un
—
otrkārt, ka Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 4. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta iespēja atkritumu radītājam vai to īpašniekam pašam šos atkritumus apglabāt, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodokļa par atkritumu apglabāšanu maksāšanas, ciktāl tas atbilst samērīguma principa prasībām.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:

Savienības tiesības un Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīva 2008/98/EK par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, par kādu ir pamatlieta, ar kuru tiek transponēta šīs direktīvas norma, bet kura stāšanās spēkā tiek pakārtota kāda vēlāka iekšēja tiesību akta pieņemšanai, ja šī stāšanās spēkā ir pēc šajā direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa beigām.

Direktīvas 2008/98 15. panta 1. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar tās 4. un 13. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēta iespēja atkritumu radītājam vai to īpašniekam pašam šos atkritumus apglabāt, tādējādi tiekot atbrīvotam no pašvaldības nodokļa par atkritumu apglabāšanu maksāšanas, ciktāl tas atbilst samērīguma principa prasībām.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.