CELEX: 62014CJ0104
Trimitere preliminară
Articolul 288 al treilea paragraf TFUE
Combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale
Directiva 2000/35/CE
Articolele 2, 3 și 6
Directiva 2011/7/UE
Articolele 2, 7 și 12
Legislație a unui stat membru care poate modifica, în defavoarea unui creditor al statului, dobânzile unei creanțe anterioare acestor directive

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 2, 3 și 6 din Directiva 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale (
JO L 200, p. 35
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 226), precum și a articolelor 2, 7 și 12 din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale (
JO L 48, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (Ministerul Politicilor Agricole, Alimentare și Forestiere, denumit în continuare „Ministero”), pe de o parte, și Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl (Federația italiană a cooperativelor agricole), în concordat preventiv (denumită în continuare „Federconsorzi”) și Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (Lichidarea judiciară a activelor cedate creanțierilor Federconsorzi), pe de altă parte, având ca obiect dobânzile unei creanțe deținute de Federconsorzi față de Ministero.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2000/35, care a fost abrogată, începând din 16 martie 2013, prin Directiva 2011/7, prevedea la articolul 1 că dispozițiile sale se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale. Potrivit articolului 2 din aceasta, „tranzacții comerciale” înseamnă „tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost”.
Articolul 3 din Directiva 2000/35 impunea statelor membre să vegheze ca creditorul să aibă dreptul la dobândă pentru întârzierea efectuării plăților în măsura în care și‑a îndeplinit obligațiile contractuale și legale și nu a primit suma datorată la timp, cu excepția cazurilor în care debitorul nu este răspunzător pentru întârziere și instituia norme privind data exigibilității dobânzilor și modul de stabilire al ratei acestora. Acest articol 3 alineatul (3) avea următorul cuprins:
„Statele membre garantează că un acord asupra datei plății sau a consecințelor întârzierii în efectuarea plăților care nu respectă dispozițiile alineatului (1) literele (b)-(d) și ale alineatului (2) fie nu este aplicabil, fie generează dreptul de a cere despăgubiri, dacă, ținând cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv practicile și uzanțele comerciale și natura produselor, este extrem de inechitabil pentru creditor. Pentru a determina dacă un acord este extrem de inechitabil pentru creditor se ia în considerare,
inter alia
, dacă debitorul are motive obiective de derogare de la dispozițiile alineatelor (1) literele (b)-(d) și (2). Dacă se constată că un astfel de acord este extrem de inechitabil, se aplică dispozițiile legale, cu excepția cazurilor în care instanțele naționale stabilesc clauze diferite care sunt echitabile.”
Articolul 6 din directiva menționată prevedea:
„(1)   Statele membre pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive înainte de 8 august 2002 […]
[…]
(2)   Statele membre pot menține sau adopta dispoziții legale mai favorabile creditorului decât cele necesare pentru respectarea prezentei directive.
(3)   În transpunerea prezentei directive, statele membre pot exclude:
[…]
(b)
contractele care au fost încheiate anterior datei de 8 august 2002 […]
[…]”
În ceea ce privește Directiva 2011/7, articolul 1 prevede:
„(1)   Prezenta directivă urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a IMM‑urilor.
(2)   Prezenta directivă se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale.
[…]”
Definiția „tranzacției comerciale” prevăzută la articolul 2 punctul 1 din Directiva 2011/7 este identică cu cea cuprinsă anterior în Directiva 2000/35.
Articolul 7 din Directiva 2011/7 prevede:
„(1)   Statele membre garantează că o clauză contractuală sau o practică referitoare la data de plată sau la termenul de plată, rata dobânzii pentru efectuarea cu întârziere a plăților sau despăgubirea pentru cheltuielile de recuperare nu este aplicabilă sau generează dreptul de a cere despăgubiri, dacă este vădit inechitabilă pentru creditor.
Pentru a determina dacă o clauză contractuală sau o practică este vădit inechitabilă pentru creditor, în sensul primului paragraf, se ține cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv de următoarele:
(a)
toate abaterile grave de la practicile și uzanțele comerciale, contrare bunei‑credințe și corectitudinii;
(b)
natura produselor sau a serviciilor;
(c)
dacă debitorul are motive obiective de derogare de la rata dobânzii legale sau de la termenul de plată așa cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (5), articolul 4 alineatul (3) litera (a), articolul 4 alineatul (4) și articolul 4 alineatul (6) sau de la suma fixă menționată la articolul 6 alineatul (1).
(2)   În scopul aplicării alineatului (1), orice clauză contractuală sau practică care exclude achitarea unor dobânzi pentru efectuarea cu întârziere a plăților este considerată ca fiind vădit inechitabilă.
(3)   În scopul aplicării alineatului (1), orice clauză contractuală sau practică care exclude compensarea cheltuielilor de recuperare așa cum se menționează la articolul 6 este considerată ca fiind vădit inechitabilă.
[…]”
Articolul 12 din această directivă prevede:
„(1)   Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma articolelor 1-8 și articolului 10 până la 16 martie 2013 […]
[…]
(3)   Statele membre pot menține sau adopta dispoziții legale mai favorabile creditorului decât cele necesare pentru respectarea prezentei directive.
(4)   În transpunerea prezentei directive, statele membre decid dacă exclud contractele care au fost încheiate înainte de 16 martie 2013.”
Dreptul italian
După cel de Al doilea război mondial, autoritățile italiene au instituit un sistem de gestionare centralizată a aprovizionării cu cereale și alte produse agroalimentare, reglementat prin Decretul legislativ nr. 169 privind preluarea de către stat a obligațiilor care rezultă din importurile de cereale, de derivate și de alte produse destinate panificației și producerii de paste alimentare începând de la campania cerealieră 1946-1947 (decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani – pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946-1947) din 23 ianuarie 1948 și ulterior prin Legea nr. 1294 privind cumpărarea în străinătate în contul statului de materii prime, de produse alimentare și de alte produse esențiale (legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali) din 22 decembrie 1957 (GURI nr. 9 din 13 ianuarie 1958).
În acest cadru legislativ, gestionarea cotelor obligatorii ale acestor alimente a fost încredințată organizațiilor de agricultori existente, constituite sub forma unor cooperative în fiecare provincie. Federconsorzi era organizația constituită la nivel național care reunea toate aceste cooperative însărcinate de stat să garanteze aprovizionarea cu alimente cu obligația de a se descărca de gestiune la stat, care le rambursa cheltuielile.
Cooperativele agricole au fost modificate prin Legea nr. 410 privind o nouă reglementare a cooperativelor agricole (legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari) din 28 octombrie 1999 (GURI nr. 265 din 11 noiembrie 1999), prin care Federconsorzi a fost dizolvată și plasată în concordat preventiv. Creanțele în curs fac obiectul articolului 8 alineatul (1) din legea menționată, potrivit căruia:
„Creanțele care rezultă din gestionarea cotelor obligatorii și din comercializarea produselor agricole naționale, efectuate de cooperativele agricole în contul și în interesul statului și care sunt deținute de aceste cooperative agricole la data intrării în vigoare a prezentei legi, astfel cum rezultă din procesele‑verbale aprobate prin decrete definitive și executorii ale ministrului agriculturii și pădurilor și înregistrate de Corte dei conti [(Curtea de Conturi)], precum și cheltuielile și dobânzile scadente începând de la data închiderii contabilităților respective, indicată în aceleași decrete, până la data de 31 decembrie 1997, sunt stinse prin atribuirea unor titluri de stat cooperativelor de către ministrul bugetului, trezoreriei și planificării economice.”
Acest articol a fost modificat prin Legea nr. 388 privind adoptarea bugetului anual și plurianual al statului (Legea finanțelor pentru anul 2001) [legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)] din 23 decembrie 2000 (supliment ordinar la GURI nr. 302 din 29 decembrie 2000), al cărei articol 130 prevede:
„[…]
b)
la articolul 8 primul paragraf se adaugă,
in fine
, paragraful următor: «Dobânzile vizate de prezentul paragraf sunt calculate: până la 31 decembrie 1995, pe baza ratei dobânzii oficiale de referință majorate cu 4,4 puncte, cu capitalizare anuală; pentru anii 1996 și 1997, doar pe baza dobânzii legale.»
[…]”
Adoptat ulterior sesizării Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație) în cauza principală, Decretul‑lege nr. 16 privind dispozițiile de urgență în materie de simplificare fiscală, de eficacitate și de consolidare a procedurilor de control (decreto‑legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento) din 2 martie 2012 (GURI nr. 52 din 2 martie 2012, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 16/2012”), devenit lege, cu modificări, prin Legea nr. 44 din 26 aprilie 2012 (supliment ordinar la GURI nr. 99 din 28 aprilie 2012), prevede la articolul 12:
„Creanțele care rezultă din gestionarea cotelor obligatorii și din comercializarea produselor agricole naționale, efectuate de cooperativele agricole în contul și în interesul statului, cu excepția celor stinse conform articolului 8 alineatul 1 din Legea nr. 410 din 28 octombrie 1999, astfel cum a fost modificată prin articolul 130 din Legea nr. 388 din 23 decembrie 2000, după cum rezultă din procesele‑verbale aprobate prin decrete definitive și executorii ale ministrului agriculturii și pădurilor și înregistrate de Corte dei conti, și care vor fi stinse în privința persoanelor care vor avea acest drept, precum și cheltuielile și dobânzile scadente începând de la data închiderii contabilităților respective, indicată în aceleași decrete, produc dobânzi calculate: până la data de 31 decembrie 1995, pe baza ratei dobânzii oficiale de referință majorate cu 4,4 de puncte, cu capitalizare anuală și pentru perioada ulterioară doar pe baza dobânzii legale.”
Pe de altă parte, Directiva 2000/35 a fost transpusă în ordinea juridică italiană prin Decretul legislativ nr. 231 (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali) din 9 octombrie 2002 (GURI nr. 249 din 23 octombrie 2002), care prevede, la articolul 11, că dispozițiile sale nu se aplică contractelor încheiate înainte de 8 august 2002.
Decretul legislativ nr. 192 privind modificarea Decretului legislativ nr. 231 din 9 octombrie 2002 de transpunere integrală a Directivei 2011/7/UE privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale a transpus, în temeiul articolului 10 primul paragraf din Legea nr. 180 din 11 noiembrie 2011 (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180) din 9 noiembrie 2012 (GURI nr. 267 din 15 noiembrie 2012), Directiva 2011/7. Acesta prevede, la articolul 3, că dispozițiile sale se aplică tranzacțiilor încheiate începând din 1 ianuarie 2013.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Prin hotărârea din 22 noiembrie 2004, Corte d’appello di Roma (Curtea de Apel din Roma) a stabilit la 511878997,39 euro suma datorată de Ministero către Federconsorzi, în calitate de cesionară a creanțelor a 58 de cooperative agricole provinciale pentru cheltuielile efectuate de acestea până în anul 1967 în cadrul gestionării cotelor obligatorii. Pentru a ajunge la această sumă, instanța menționată a respins posibilitatea aplicării articolului 8 alineatul (1) din Legea nr. 410 din 28 octombrie 1999, considerând că această dispoziție viza numai să pună capăt litigiilor în curs cu cooperativele agricole și nu se aplica altor persoane, cesionari ai creanțelor acestor cooperative. Instanța menționată a stabilit că dobânzile curg de la 31 ianuarie 1982, data constatării creanței amintite, a procedat la compensarea creanțelor reciproce ale celor două parți la 4 iulie 1991 și a calculat dobânzile datorate asupra soldului prin capitalizarea lor semestrială pentru perioada cuprinsă între 5 iulie 1991 și 30 iunie 2004, suma globală majorându‑se cu dobânzi până la plata efectivă.
Această hotărâre a fost casată printr‑o hotărâre a Corte suprema di cassazione din 13 decembrie 2007, care a trimis cauza spre rejudecare la Corte d’appello di Roma, care, prin Hotărârea din 14 octombrie 2011, a constatat din nou că datoria Ministero se ridica, la 30 iunie 2004, la suma de 551878997,39 euro, majorată cu dobânzi suplimentare care corespundeau ratei dobânzii oficiale de referință majorate cu 4,4 puncte, cu capitalizare semestrială, începând din 1 iulie 2004 și până la plata efectivă. Această instanță a arătat în special că între stat și Federconsorzi exista un mandat
ex lege
având ca obiect delegarea funcției de garantare a aprovizionării cu produse agroalimentare, acest mandat fiind exercitat cu deplină autonomie de gestionare și financiară, cu obligația de descărcare anuală și cu dreptul la rambursarea cheltuielilor.
Ministero a formulat recurs împotriva acestei din urmă hotărâri invocând în special încălcarea articolului 8 alineatul (1) din Legea nr. 410 din 28 octombrie 1999.
În cursul procedurii, lichidatorul judiciar al Federconsorzi a susținut, printre altele, că articolul 12 alineatul (6) din Decretul‑lege nr. 16/2012, adoptat după introducerea recursului și a cărui aplicare a fost solicitată de Ministero, era incompatibil cu Directivele 2000/35 și 2011/7. În această privință, lichidatorul judiciar menționat a susținut că, prin acest act legislativ ulterior directivelor respective, statul italian impunea creditorului său nu numai o reducere a dobânzilor pentru întârzierea plăților scadente până în 1995, procedând la o capitalizare anuală a dobânzilor respective în locul unei capitalizări semestriale a acestora, ci și aplicarea doar a dobânzii legale începând din anul 1995, în timp ce directivele menționate se opun, în opinia sa, ca legiuitorul național să intervină pentru a exclude dreptul unui creditor al statului la dobânzi pentru întârzierea plății creanțelor deja existente, inclusiv a creanțelor care rezultă din raporturile născute anterior datei de 8 august 2002 sau 16 martie 2013.
Ministero a concluzionat în sensul neaplicabilității Directivei 2000/35 și a Decretului legislativ nr. 231 din 9 octombrie 2002 la situația de fapt din litigiul principal întrucât, pe de o parte, între părți nu a avut loc o tranzacție comercială, ci un raport de drept public și, pe de altă parte, această directivă și acest decret legislativ nu se aplică contractelor încheiate înainte de 8 august 2002.
Corte suprema di cassazione arată, cu titlu introductiv, că articolul 12 alineatul (6) din Decretul‑lege nr. 16/2012 este aplicabil în litigiul principal în condițiile în care, la momentul intrării în vigoare a acestui decret‑lege, rata dobânzii aplicabile și anatocismul nu făcuseră obiectul unei decizii cu autoritate de lucru judecat.
Instanța de trimitere arată, în primul rând, că nu se poate exclude posibilitatea ca mandatul
ex lege
care există între cooperativele agricole și stat pentru gestionarea cotelor obligatorii să constituie o tranzacție comercială în sensul Directivelor 2000/35 și 2011/7.
Aceasta consideră, în al doilea rând, că nu este vădit nefondată teza lichidatorului Federconsorzi, potrivit căreia aceste directive nu permit adoptarea unor dispoziții aplicabile raporturilor născute înainte de 8 august 2002 sau de 16 martie 2013, care să excludă plata dobânzilor pentru întârzierea plății. Instanța de trimitere consideră, prin urmare, că nu este necesar să se aprecieze compatibilitatea articolului 12 alineatul 6 din Decretul‑lege nr. 16/2012 cu dispozițiile dreptului Uniunii.
În aceste condiții, Corte suprema di cassazione a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Raportul de mandat
ex lege
existent între Administrația statului și cooperativele agricole (raport din care a luat naștere creanța care a fost cesionată succesiv de cooperative către Federconsorzi și de către aceasta creditorilor săi în cadrul unei proceduri colective) pentru aprovizionarea și distribuția de produse agricole, care rezultă din Decretul legislativ nr. 169 din 23 ianuarie 1948 și din Legea nr. 1294 din 22 decembrie 1957, intră în definiția noțiunii de tranzacție comercială, astfel cum este aceasta definită la articolul 2 din Directiva 2000/35 și la articolul 2 din Directiva 2011/7?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, obligația de transpunere a Directivei 2000/35 [articolul 6 alineatul (2)] și a Directivei 2011/7 [articolul 12 alineatul (3)], cu posibilitatea de a menține în vigoare norme mai favorabile, presupune obligația de a nu modifica
in peius
sau chiar de a nu exclude rata dobânzii moratorii aplicabile în privința raporturilor aflate în desfășurare la momentul intrării în vigoare a directivelor menționate?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la cea de a doua întrebare, obligația de a nu modifica
in peius
rata dobânzii moratorii aplicabile raporturilor aflate în desfășurare trebuie interpretată în sensul că se aplică și în privința unei reglementări unitare a dobânzilor care prevede până la un anumit moment (în speță, de la 31 ianuarie 1982 până la 31 decembrie 1995), aplicarea unei rate a dobânzii diferită de cea a dobânzii legale și a unei capitalizări, fie și anuală, iar nu semestrială, astfel cum solicită creditorul, iar după momentul menționat, numai plata unei dobânzi legale, reglementare care, având în vedere împrejurările litigiului […], nu este în mod necesar defavorabilă pentru creditor?
4)
Obligația de transpunere a Directivei 2000/35 (articolul 6) și a Directivei 2011/7 (articolul 12) în partea în care, referitor la interzicerea abuzului de libertate contractuală în detrimentul creditorului, acestea prevăd, la articolul 3 alineatul (3) și, respectiv, la articolul 7, lipsa de efect a clauzelor contractuale sau a practicilor inechitabile, împiedică statul să adopte norme care să prevadă excluderea plății de dobânzi moratorii în raporturile în care statul este parte, raporturi aflate în desfășurare la momentul intrării în vigoare a directivelor menționate?
5)
În cazul unui răspuns afirmativ la cea de a patra întrebare, obligația de a nu interveni în raporturile aflate în desfășurare în care statul este parte prin intermediul unei norme în temeiul căreia să se excludă plata de dobânzi moratorii este aplicabilă unei reglementări unitare a dobânzilor care prevede până la un anumit moment (în speță, de la 31 ianuarie 1982 până la 31 decembrie 1995), aplicarea unei rate a dobânzii diferită de cea a dobânzii legale și a unei capitalizări, fie și anuală, iar nu semestrială, astfel cum solicită creditorul, iar după momentul menționat, numai plata unei dobânzi legale, reglementare care, având în vedere împrejurările litigiului […], nu este în mod necesar defavorabilă pentru creditor?”
Cu privire la întrebările preliminare
Trebuie arătat, cu titlu introductiv, că Decretul‑lege nr. 16/2012 a fost adoptat la o dată la care Directiva 2000/35 era încă în vigoare, după adoptarea și intrarea în vigoare a Directivei 2011/7, însă înainte de expirarea termenului de transpunere a acesteia din urmă.
Pe de altă parte, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 15 și 16 din prezenta hotărâre, Republica Italiană a utilizat posibilitatea acordată statelor membre, la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2000/35, de a exclude, cu ocazia transpunerii acesteia, contractele încheiate înainte de8 august 2002 și aceasta a utilizat, după adoptarea Decretului‑lege nr. 16/2012, și posibilitatea, prevăzută la articolul 12 alineatul (4) din Directiva 2011/7, de a exclude contractele încheiate înainte de 16 martie 2013.
Or, din decizia de trimitere reiese că creanța Federconsorzi în discuție în cauza principală a luat naștere în cadrul unor raporturi, calificate de instanța de trimitere drept mandat
ex lege
, care a existat până în 1967 între statul italian și cooperative agricole, această creanță rezultând dintr‑o cesiune de creanțe provenită din cheltuielile efectuate de aceste cooperative înainte de această dată în contul și în interesul statului în cadrul mandatului menționat.
Instanța de trimitere urmărește însă să afle dacă din obligația de transpunere a Directivelor 2000/35 și 2011/7, precum și din articolul 3 alineatul (3) și din articolul 6 din prima dintre aceste directive și din articolele 7 și 12 din cea de a doua directivă rezultă că Republica Italiană nu putea adopta în mod valabil dispozițiile Decretului‑lege nr. 16/2012, devenit lege, care pot modifica dobânzile creanței Federconsorzi în defavoarea acesteia din urmă.
Având în vedere aceste elemente, este necesar să se considere că, prin intermediul celei de a doua și a celei de a cincea întrebări, care trebuie analizate împreună și în primul rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 288 al treilea paragraf TFUE și articolul 3 alineatul (3) și articolul 6 din Directiva 2000/35, precum și articolele 7 și 12 din Directiva 2011/7 trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru, care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din prima dintre aceste directive, să poată să adopte, în termenul de transpunere al celei de a doua directive, dispoziții legislative precum cele în discuție în cauza principală, care pot modifica în defavoarea unui creditor al statului dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002.
În această privință, este suficient să se arate că posibilitatea unui stat membru de a exclude, cu ocazia transpunerii Directivei 2000/35, contractele încheiate înainte de 8 august 2002, așa cum a procedat Republica Italiană prin adoptarea articolului 11 din Decretul legislativ nr. 231 din 9 octombrie 2002, este prevăzută expres la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din această directivă și are drept consecință, atunci când este exercitat, să determine inaplicabilitatea
ratione temporis
a tuturor dispozițiilor acestei directive în cazul acestor contracte.
Pe de altă parte, nu se poate considera că modificarea în defavoarea unui creditor al statului, printr‑un act legislativ adoptat în termenul de transpunere al Directivei 2011/7, a dobânzilor unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 16 martie 2013 poate fi de natură să compromită grav realizarea rezultatului impus prin această directivă (a se vedea Hotărârea Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96,
EU:C:1997:628
, punctul 45), întrucât articolul 12 alineatul (4) din aceasta acordă statelor membre posibilitatea de a exclude contractele încheiate înaintea acestei date, iar statul membru vizat putea, așadar, să ia în considerare exercitarea acestei posibilități.
În consecință, nu poate rezulta din obligația de transpunere a Directivei 2011/7 și nici nu se poate deduce din articolul 12 alineatul (3) din directiva menționată, care permite statelor membre să mențină sau să adopte dispoziții mai favorabile creditorului decât cele necesare pentru respectarea acestei directive, sau din articolul 7 din aceeași directivă, în ceea ce privește acordurile, clauzele sau practicile inechitabile, că un stat membru care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2000/35 nu poate modifica în defavoarea unui creditor al statului, în termenul de transpunere al Directivei 2011/7, dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002, fără însă a aduce atingere acțiunilor care eventual pot exista în dreptul intern împotriva unei astfel de modificări.
Astfel, în cauza principală, presupunând că raportul care a existat între statul italian și cooperativele agricole poate fi calificat drept „tranzacție comercială” în sensul articolului 2 din Directiva 2011/7 și poate intra, prin urmare, în domeniul de aplicare material al directivei menționate, aceasta din urmă nu se opunea, în orice caz, adoptării dispozițiilor Decretului‑lege nr. 16/2012.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la a doua și la a cincea întrebare că articolul 288 al treilea paragraf TFUE și articolul 3 alineatul (3) și articolul 6 din Directiva 2000/35, precum și articolele 7 și 12 din Directiva 2011/7 trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru, care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din prima dintre aceste directive, să poată să adopte, în termenul de transpunere al celei de a doua directive, dispoziții legislative precum cele în discuție în cauza principală, care pot modifica în defavoarea unui creditor al statului dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002.
Având în vedere răspunsul oferit la a doua și la a cincea întrebare, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

Articolul 288 al treilea paragraf TFUE și articolul 3 alineatul (3) și articolul 6 din Directiva 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale, precum și articolele 7 și 12 din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru, care a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din prima dintre aceste directive, să poată să adopte, în termenul de transpunere al celei de a doua directive, dispoziții legislative precum cele în discuție în cauza principală, care pot modifica în defavoarea unui creditor al statului dobânzile unei creanțe care rezultă din executarea unui contract încheiat înainte de 8 august 2002.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.