CELEX: 62012CJ0297
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa
To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi
Direktīva 2008/115/EK
11. panta 2. punkts
Atgriešanas lēmums, ko papildina ieceļošanas aizliegums
Ieceļošanas aizlieguma ilgums, kas ierobežots principā ar pieciem gadiem
Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts ieceļošanas aizliegums bez ierobežojuma laikā, ja nav iesniegts pieteikums par ierobežojuma noteikšanu
2. panta 2. punkta b) apakšpunkts
Trešo valstu valstspiederīgie, kuri ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā
Direktīvas nepiemērošana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvu 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (
OV L 348, 98. lpp.
), un it īpaši tās 11. panta 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar kriminālprocesiem, kas ierosināti pret
G. Filev
un
A. Osmani
, attiecīgi bijušās Dienvidslāvijas Republikas Maķedonijas un Serbijas Republikas valstspiederīgajiem, par viņu ieceļošanu Vācijas teritorijā pēc vairāk nekā pieciem gadiem pēc viņu izraidīšanas no Vācijas, pārkāpjot uz neierobežotu laiku noteiktos ieceļošanas aizliegumus, ar ko bija papildināti pret viņiem pieņemtie lēmumi par izraidīšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2008/115 preambulas 4., 5. un 14. apsvērumā ir paredzēts:
“(4)
Ir jānosaka skaidri, pārskatāmi un taisnīgi noteikumi, kas paredzēti efektīvai atgriešanas politikai kā labi pārvaldītas migrācijas politikas būtiskam elementam.
(5)
Ar šo direktīvu būtu jāievieš horizontāls noteikumu kopums, ko piemēro visiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri neatbilst vai vairs neatbilst ieceļošanas, uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās nosacījumiem dalībvalstī.
[..]
(14)
Būtu jānodrošina Eiropas mērogs valstu īstenoto atgriešanas pasākumu ietekmei, ieviešot ieceļošanas aizliegumu, kas aizliedz ieceļot un uzturēties ikvienas dalībvalsts teritorijā. Ieceļošanas aizlieguma ilgums būtu jānosaka, pienācīgi apsverot visus atsevišķa gadījuma attiecīgos apstākļus, un tas nedrīkstētu pārsniegt piecus gadus. [..]”
Šīs pašas direktīvas 2. panta, kura nosaukums ir “Darbības joma”, 2. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:
[..]
b)
kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā, vai kuriem piemēro izdošanas procedūras.”
Minētās direktīvas 3. panta 6) punktā jēdziens “ieceļošanas aizliegums” ir definēts kā “administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kas uz noteiktu laika posmu aizliedz ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā un kas pievienots atgriešanas lēmumam”.
Direktīvas 2008/115 7. panta 1. punkta pirmās daļas redakcija ir šāda:
“Atgriešanas lēmumā brīvprātīgai izceļošanai nosaka pienācīgu laika posmu no septiņām dienām līdz trīsdesmit dienām, neskarot 2. un 4. punktā minētos izņēmumus. Dalībvalstis savos valsts tiesību aktos var paredzēt, ka šādu laika posmu nosaka tikai, pamatojoties uz attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pieteikumu. Tādā gadījumā dalībvalstis informē attiecīgos trešo valstu valstspiederīgos par iespēju iesniegt šādu pieteikumu.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 11. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Atgriešanas lēmumiem pievieno ieceļošanas aizliegumu:
a)
ja nav noteikts brīvprātīgas izceļošanas laika posms vai
b)
ja nav ievērota atgriešanās pienākuma izpilde.
Citos gadījumos atgriešanas lēmumu var papildināt ar ieceļošanas aizliegumu.
2.   Ieceļošanas aizlieguma ilgumu nosaka, pienācīgi ņemot vērā katra konkrēta gadījuma visus attiecīgos apstākļus, un tas principā nepārsniedz 5 gadus. Tomēr tas var pārsniegt piecus gadus, ja trešās valsts valstspiederīgais rada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai.”
Vācijas tiesības
Likumā par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā (
Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet
), redakcijā, kas publicēta 2008. gada 25. februārī (
BGBl
. 2008 I, 162. lpp.; turpmāk tekstā – “
Aufenthaltsgesetz
”), kurā grozījumi izdarīti ar 2011. gada 22. novembra Likumu par Eiropas Savienības uzturēšanās tiesības regulējošo direktīvu transponēšanu un valsts tiesību normu pielāgošanu ES Vīzu kodeksam (
Gesetz zur Umsetzung aufenthaltsrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union und zur Anpassung nationaler Rechtsvorschriften an den EU‑Visakodex
;
BGBl
. 2011 I, 2258. lpp.; turpmāk tekstā – “2011. gada 22. novembra likums”), ir iekļauts 11. pants, kura 1. punkta teksts ir šāds:
“Ārvalstnieks, kurš ir ticis izraidīts, nodots atpakaļ vai izraidīts piespiedu kārtā, nedrīkst atkārtoti ieceļot Vācijas Federatīvajā Republikā un uzturēties tajā. Viņam netiek izsniegta uzturēšanās atļauja arī tad, ja saskaņā ar šo likumu ir izpildīti tiesību [saņemt šo atļauju] nosacījumi. Pirmajā un otrajā teikumā minētajām sekām nosaka termiņu, ja ir iesniegts ieinteresētās personas pieteikums. Termiņu nosaka, ņemot vērā konkrēta gadījuma apstākļus, un tas var pārsniegt 5 gadus tikai tad, ja ārvalstnieks ir ticis izraidīts kriminālsodāmības dēļ vai arī viņš rada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai vai sabiedrības drošībai. Termiņa ilguma noteikšanā ņem vērā, vai ārvalstnieks ir izceļojis savlaicīgi un brīvprātīgi. Termiņš sākas ar izceļošanas brīdi. Termiņu nenosaka, ja ārvalstnieks piespiedu kārtā tika izraidīts no federālās teritorijas nozieguma pret mieru, kara nozieguma vai nozieguma pret cilvēci izdarīšanas dēļ vai pamatojoties uz lēmumu par piespiedu izraidīšanu 58.a panta izpratnē. Atsevišķos gadījumos augstākā federālās zemes iestāde var pieļaut izņēmumus no septītā teikuma.”
Saskaņā ar
Aufenthaltsgesetz
14. panta 1. punktu ārvalstnieka ieceļošana Vācijas teritorijā ir nelikumīga, ja viņš nedrīkst ieceļot tostarp atbilstoši šī likuma 11. panta 1. punktam, ja vien viņam nav šī panta 2. punktā minētās ieceļošanas atļaujas.
Aufenthaltsgesetz
95. panta, kura nosaukums ir “Krimināltiesību normas”, 2. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts:
“Soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim gadiem vai ar naudas sodu personu, kas, pārkāpjot 11. panta 1. punkta pirmo teikumu,
1.
a)
ieceļo federālajā teritorijā vai
b)
uzturas tajā.”
Kriminālprocesa kodeksa 456.a pantā ir noteikts:
“1)   Izpildītājiestāde var atteikties no brīvības atņemšanas soda, aizstājoša brīvības atņemšanas soda vai drošības līdzekļa izpildes, ja notiesātā persona par cita noziedzīga nodarījuma izdarīšanu ir izdota ārvalstu valdībai, ir nodota starptautiskai krimināltiesai vai ir izraidīta ārpus šī federālā likuma teritoriālās piemērojamības.
2)   Izpildi var veikt, ja persona, kas ir tikusi izraidīta vai nodota, atgriežas.
[..]”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
Fakti, kas attiecas uz G. Filev
Pēc
G. Filev
patvēruma pieteikuma izskatīšanas procedūras beigām ar 1992. gada 29. oktobra
Bundesamt für die Anerkennung ausländischer Flüchtlinge
(Federālais Bēgļu statusa piešķiršanas dienests) lēmumu viņam tika noteikts atstāt Vācijas teritoriju. 1993. un 1994. gadā pret viņu tika veikti piespiedu izraidīšanas pasākumi uz bijušo Dienvidslāvijas Republiku Maķedoniju un tie bija spēkā uz neierobežotu laiku.
2012. gada 28. aprīlī
G. Filev
atkārtoti ieceļoja Vācijas teritorijā, kur tika pakļauts policijas pārbaudei. Tajā atklājās, ka uz viņu attiecas 1992. gada atgriešanas lēmums. Pēc šīs pārbaudes pret viņu tika uzsākts kriminālprocess un viņu ievietoja iepriekšējā apcietinājumā.
2012. gada 3. maija tiesas sēdē iesniedzējtiesā prokuratūra lūdza piespriest
G. Filev
sodu 60 dienas likmju apmērā, kur vienas dienas likme atbilst EUR 15,00, par
Aufenthaltsgesetz
[Likuma par uzturēšanos] 95. panta 2. punkta 1. apakšpunkta a) un b) punktā paredzēto un sodāmo pārkāpumu izdarīšanu saistībā ar viņa nelikumīgo ieceļošanu Vācijā un attiecīgi par viņa nelikumīgo uzturēšanos.
Fakti, kas attiecas uz A. Osmani
1999. gada 19. novembrī Štutgartes (Vācija) pilsēta pieņēma lēmumu par
A. Osmani
izraidīšanu, piemērojot toreiz spēkā esošā Ārvalstnieku likuma (
Ausländergesetz
) normas, kurās šāds pasākums tika paredzēts par Narkotisko vielu likuma pārkāpumiem. Izraidīšana bija spēkā uz neierobežotu laiku.
2003. gada 10. jūnijā
A. Osmani
par divām nelikumīgas tirdzniecības ar narkotiskām vielām epizodēm atkārtoti tika notiesāts ar brīvības atņemšanu kopumā uz diviem gadiem un astoņiem mēnešiem. 2004. gada 30. jūnijā pēc šī soda daļējas izciešanas viņš tika atbrīvots un pret viņu tika piemērots piespiedu izraidīšanas pasākums, kurš bija spēkā uz neierobežotu laiku. Saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 456.a pantu Štutgartes prokuratūra izdeva rīkojumu par atlikušā brīvības atņemšanas soda – 474 dienas – izpildi, ja
A. Osmani
atkārtoti ieceļos Vācijas teritorijā.
2012. gada 29. aprīlī
A. Osmani
atkārtoti ieceļoja Vācijas teritorijā un tika pakļauts policijas pārbaudei, kurā tā atklāja pret viņu noteikto izraidīšanas pasākumu. Tāpēc pret viņu tika uzsākts kriminālprocess. 2012. gada 3. maijā tiesas sēdē iesniedzējtiesā prokuratūra lūdza sodīt
A. Osmani
ar brīvības atņemšanu uz trim mēnešiem, apturot šī soda izpildi, par
Aufenthaltsgesetz
95. panta 2. punkta 1. apakšpunkta a) un b) punktā paredzēto un sodāmo pārkāpumu izdarīšanu.
Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas dienā
A. Osmani
izcieta viņam 2003. gadā piespriestā brīvības atņemšanas soda atlikušo daļu.
Prejudiciālie jautājumi abās tiesvedībās
Iesniedzējtiesai saistībā ar Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punktu un tās preambulas 4. un 5. apsvērumu ir šaubas par
Aufenthaltsgesetz
11. panta 1. punkta un 95. panta 2. punkta 1. apakšpunkta a) un b) punkta iespējamo piemērošanu izskatāmajās lietās.
Šajā ziņā tā atgādina, ka Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punktā ir paredzēts, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums principā nevar pārsniegt piecus gadus. Šai normai Vācijā esot bijusi tieša iedarbība no 2010. gada 24. decembra – transponēšanas datuma, kas ir paredzēts šīs direktīvas 20. panta 1. punkta pirmajā daļā, – līdz 2011. gada 26. novembrim, datumam, kurā stājās spēkā šo direktīvu transponējošais 2011. gada 22. novembra likums, tāpēc izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas pasākumi, kas noteikti vairāk nekā piecus gadus pirms pirmā minētā datuma, vairs nevarot būt kriminālsodāmības saskaņā ar
Aufenthaltsgesetz
95. pantu pamatā. Turklāt minētā tiesa norāda, ka ar šī likuma, kurā grozījumi izdarīti ar 2011. gada 22. novembra likumu, 11. panta 1. punktu nav paredzēts šādu pasākumu spēkā esamības ierobežojums laikā, bet ir tikai atļauts ieinteresētai personai iesniegt šāda ierobežojuma noteikšanas pieteikumu.
Iesniedzējtiesa precizē, pirmkārt, ka
G. Filev
, šķiet, nerada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē. Otrkārt, viņš neesot iesniedzis pieteikumu ierobežot laikā pret viņu noteiktos izraidīšanas un piespiedu izraidīšanas pasākumus, tāpēc šie pasākumi esot spēkā gandrīz 20 gadus.
Attiecībā uz
A. Osmani
iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar
Aufenthaltsgesetz
95. panta 2. punktu viņam varot tikt paredzēti sodi par viņa ieceļošanu Vācijas teritorijā pēc viņa izraidīšanas 1999. gadā un/vai viņa piespiedu izraidīšanas 2004. gadā un, otrkārt, ka Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā dalībvalstīm ir atļauts pieņemt lēmumu par direktīvas nepiemērošanu, ja personas ir pakļautas atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesiskas sankcijas dēļ vai tā ir šīs sankcijas rezultāts. Tomēr tā pati tiesa norāda, ka laikposmā, kad minētajai direktīvai bija tieša iedarbība Vācijā, saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu Vācijas tiesībās nav tikusi noteikta neviena atkāpe, taču šāda atkāpe ir tikusi ieviesta ar
Aufenthaltsgesetz
, kurā grozījumi izdarīti ar 2011. gada 22. novembra likumu, 11. panta 1. punktu.
Šādos apstākļos
Amtsgericht Laufen
[Laufenes Pirmās instances tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, no kuriem pirmie trīs jautājumi abās lietās ir kopīgi, bet ceturtais jautājums attiecas tikai uz
A. Osmani
:
“1)
Vai Direktīvas [2008/115] 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm nav atļauts paredzēt kriminālatbildību par administratīvas izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas pasākumu pārkāpumiem, ja atkārtotas ieceļošanas brīdī kopš izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas ir pagājuši vairāk nekā 5 gadi?
2)
Vai Direktīvas [2008/115] 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Vācijas Federatīvajai Republikai nav atļauts paredzēt kriminālatbildību par administratīvas izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas pasākumu, kas ir noteikti pirms vairāk nekā 5 gadiem pirms [2011. gada 22. novembra likuma] stāšanās spēkā, pārkāpumiem?
3)
Vai valsts tiesību norma, kurā ir paredzēts, ka izraidīšanas un piespiedu izraidīšanas pasākumu spēkā esamība principā nav ierobežota laikā, ja vien ieinteresētā persona neiesniedz pieteikumu par ierobežojuma noteikšanu, atbilst Savienības tiesībām un konkrētāk Direktīvas [2008/115] 11. panta 2. punktam[?] Vai tāda tiesību norma atbilst šīs direktīvas preambulas 4. apsvēruma prasībām par labi, ar skaidriem, pārskatāmiem un taisnīgiem noteikumiem pārvaldītu migrācijas politiku?
[4)]
Vai Direktīva [2008/115] ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj dalībvalstīm noteikt, ka izraidīšanas/piespiedu izraidīšanas pasākumus, kuri ir tikuši noteikti vairāk nekā pirms 5 gadiem pirms laikposma, kurā direktīvas nebija transponēta, var vēlāk atkal izmantot par pamatu kriminālprocesam, ja izraidīšanas/piespiedu izraidīšanas pasākums bija pamatots ar kriminālsodāmību [?]”
Pamatojoties uz iesniedzējtiesas pieteikumu, norīkotā palāta ir izskatījusi nepieciešamību šai lietai piemērot steidzamības tiesvedību, kas ir paredzēta Tiesas Reglamenta 104.b panta 1. punktā, redakcijā, kura ir piemērojama šī pieteikuma iesniegšanas dienā. Minētā palāta pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma šo lūgumu noraidīt.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par trešo jautājumu
Uzdodot savu trešo jautājumu, kas ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts normu kā
Aufenthaltsgesetz
11. panta 1. punkts, ar kuru ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežojums ir pakārtots pieteikuma, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais lūdz noteikt šādu ierobežojumu, iesniegšanai.
Saskaņā ar Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta pirmo teikumu ieceļošanas aizlieguma ilgumu nosaka, pienācīgi ņemot vērā katra konkrēta gadījuma visus attiecīgos apstākļus, un tas principā nepārsniedz 5 gadus.
Jākonstatē, ka no vārdiem “ieceļošanas aizlieguma ilgumu nosaka” skaidri izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums noteikt jebkura ieceļošanas aizlieguma spēkā esamības ierobežojumus laikā, principā maksimāli uz pieciem gadiem, un neatkarīgi no attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā šajā nolūkā iesniegtā pieteikuma.
Šāda interpretācija izriet arī no Direktīvas 2008/115 preambulas 14. apsvēruma otrā teikuma, kurā tāpat ir noteikts, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums būtu jānosaka, pienācīgi apsverot visus atsevišķa gadījuma attiecīgos apstākļus, un parasti tas nedrīkstētu pārsniegt piecus gadus.
Jāpiebilst, ka minēto interpretāciju, pirmkārt, pamato minētās direktīvas 3. panta 6. punktā kā lēmums, kas “uz noteiktu laika posmu” aizliedz ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā, definētais jēdziens “ieceļošanas aizliegums”.
Otrkārt, attiecībā uz brīvprātīgai izceļošanai noteikto laikposmu, ko nosaka atgriešanas lēmumā, Direktīvas 2008/115 7. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka dalībvalstis savos valsts tiesību aktos var paredzēt, ka šādu laikposmu nosaka, pamatojoties tikai uz attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā iesniegtu pieteikumu. Tāds formulējums liekt domāt, ka Savienības likumdevējs, ja tas būtu vēlējies paredzēt dalībvalstīm tādu iespēju attiecībā uz ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežojuma noteikšanu, tad būtu to skaidri minējis šīs direktīvas 11. panta 2. punktā.
Pretēji Vācijas valdības apgalvojumiem tās Tiesai iesniegtajos apsvērumos, Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta mērķa sasniegšanai nepietiek, ja šāda ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežošana valsts tiesībās tiek pakārtota attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pieteikuma iesniegšanai.
Šis mērķis ir tostarp nodrošināt, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums nepārsniedz piecus gadus, ja vien attiecīgā persona nerada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai.
Pat ja pieņem, ka valsts tiesībās ir paredzēts – kā Vācijas valdība to apgalvo par savu valsts tiesisko regulējumu –, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais tiek informēts par iespēju iesniegt pieteikumu par viņam noteiktā ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežošanu un ka kompetentās valsts iestādes vienmēr izpilda šo informēšanas pienākumu, tomēr nav garantijas, ka šis valstspiederīgais tādu pieteikumu patiešām iesniegs. Ja šāda pieteikuma nav, nevar uzskatīt, ka Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta mērķis ir sasniegts.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta tāda valsts norma kā
Aufenthaltsgesetz
11. panta 1. punkts, ar kuru ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežojums ir pakārtots pieteikuma, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais lūdz noteikt šādu ierobežojumu, iesniegšanai.
Par pirmo un otro jautājumu
Uzdodot savu pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka par aizlieguma, kas ir ticis noteikts pirms vairāk nekā pieciem gadiem vai nu pirms attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā atkārtotas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā datuma, vai pirms šo direktīvu transponējošā valsts tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās datuma, ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā pārkāpumu piemēro krimināltiesisku sankciju.
Šajā ziņā Tiesa jau ir spriedusi, ka, lai gan nedz EKL 63. panta pirmās daļas 3. punkta b) apakšpunktā, kas ir pārņemts LESD 79. panta 2. punkta c) apakšpunktā, nedz Direktīvā 2008/115, kas ir pieņemta, tostarp pamatojoties uz pirmo no šīm abām normām, nav izslēgta dalībvalstu krimināltiesiskā kompetence nelikumīgas imigrācijas un uzturēšanās jomā, dalībvalstīm savi tiesību akti šajā jomā ir jāveido tādējādi, lai tiktu nodrošināta Savienības tiesību ievērošana. Minētās dalībvalstis it īpaši nevar piemērot tādu tiesisko regulējumu krimināltiesību jomā, kas var apdraudēt šajā direktīvā izvirzīto mērķu sasniegšanu un līdz ar to liegt tai lietderīgo iedarbību (skat. 2011. gada 28. aprīļa spriedumu lietā
C-61/11 PPU
El Dridi
, Krājums, I-3015. lpp.
, 54. un 55. punkts, kā arī 2011. gada 6. decembra spriedumu lietā
C-329/11
Achughbabian
, Krājums, I-12695. lpp.
, 33. punkts).
No tā izriet, ka dalībvalsts nevar piemērot krimināltiesisku sankciju par Direktīvas 2008/115 piemērošanas jomā ietilpstošā ieceļošanas aizlieguma pārkāpumu, ja šīs aizlieguma spēkā esamības saglabāšana neatbilst šīs direktīvas 11. panta 2. punktam.
Tādējādi, ņemot vērā apstākļus pamatlietās, ir jāpārbauda, vai minētais 11. panta 2. punkts nepieļauj pirms datuma, kurā attiecīgajai dalībvalstij bija jātransponē Direktīva 2008/115, noteiktu ieceļošanas aizliegumu, kuru ilgums nav ierobežots, spēkā esamības saglabāšanu, pārsniedzot šajā normā paredzēto šāda aizlieguma maksimālo ilgumu, proti, principā piecus gadus.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka minētajā direktīvā nav ietverts neviens pārejas noteikums, kas attiektos uz aizliegumu nosakošiem lēmumiem, kuri pieņemti pirms tās piemērošanas.
Tomēr no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka jauns noteikums, ja nav noteikti izņēmumi, ir nekavējoties piemērojams tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējā noteikuma pastāvēšanas laikā (skat. 2002. gada 29. janvāra spriedumu lietā
C-162/00
Pokrzeptowicz-Meyer
,
Recueil
, I-1049. lpp.
, 50. punkts; 2010. gada 10. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
C-395/08 un C-396/08
Bruno
u.c., Krājums, I-5119. lpp.
, 53. punkts, kā arī 2012. gada 1. marta spriedumu lietā C‑393/10
O’Brien
, 25. punkts).
No minētā izriet, ka Direktīva 2008/115 ir piemērojama lēmumu par ieceļošanas aizliegumu, kas atbilstoši piemērojamiem valsts tiesību aktiem pieņemti pirms šīs direktīvas piemērošanas datuma attiecīgajā dalībvalstī, sekām, kuras ir vēlākas par šo datumu (skat. pēc analoģijas 2009. gada 30. novembra spriedumu lietā
C-357/09 PPU
Kadzoev
, Krājums, I-11189. lpp.
, 38. punkts).
Tādējādi, lai novērtētu šādu lēmumu seku saglabāšanas atbilstību Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punktam it īpaši attiecībā uz šajā normā paredzēto maksimālo ieceļošanas aizlieguma ilgumu, kas principā [nepārsniedz] piecus gadus, ir jāņem vērā arī laikposms, kurā šis aizliegums bija spēkā, pirms bija piemērojama Direktīva 2008/115 (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Kadzoev
, 36. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Bruno
u.c., 55. punkts).
Šī laikposma neņemšana vērā neatbilstu Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punktā izvirzītajam mērķim, kas tika konstatēts šī sprieduma 32. punktā, proti, nodrošināt, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums nepārsniedz piecus gadus, izņemot šīs normas otrajā teikumā minētos gadījumus (skat. pēc analoģijas iepriekš minēto spriedumu lietā
Kadzoev
, 37. punkts).
No tā izriet, ka Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkts nepieļauj pirms Direktīvas 2008/115 piemērošanas datuma noteiktu un laikā neierobežotu tādu ieceļošanas aizliegumu, kādi aplūkoti pamatlietā, seku spēkā esamības saglabāšanu, pārsniedzot šajā normā paredzēto šāda aizlieguma maksimālo ilgumu, ja vien šie ieceļošanas aizliegumi nav noteikti trešās valsts valstspiederīgajiem, kuri rada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai.
Līdz ar to uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, kas ar to netiek pieļauts, ka par aizlieguma, kas ir ticis noteikts pirms vairāk nekā pieciem gadiem vai nu pirms attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā atkārtotas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā datuma, vai pirms šo direktīvu transponējošā valsts tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās datuma, ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā pārkāpumu piemēro krimināltiesisku sankciju, ja vien šis valstspiederīgais nerada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai.
Par ceturto jautājumu
Uzdodot savu ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 2008/115 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj dalībvalstij noteikt, ka vairāk nekā pirms pieciem gadiem pirms laikposma starp datumu, kurā šī direktīva bija jātransponē, un datumu, kurā tā faktiski tika transponēta, veiktu izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas pasākumu vēlāk var atkal izmantot par pamatu kriminālprocesam, ja šis pasākums bija pamatots ar krimināltiesisku sankciju minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Par pieņemamību
Vācijas valdība uzskata, ka ceturtais jautājums nav pieņemams, ciktāl atbilde uz to nav nepieciešama pamatlietas izspriešanai attiecībā uz
A. Osmani
. Tā uzsver, ka
A. Osmani
ieceļošana Vācijas teritorijā, kuras dēļ pamatlietā tika uzsākts kriminālprocess, notika nevis laikposmā starp datumu, kurā bija jātransponē Direktīva 2008/115, un datumu, kurā tā faktiska tika transponēta, bet gan pēc šī pēdējā minētā datuma. Tādējādi tā uzskata, ka jautājums par to, vai šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā izņēmumam minētajā laikposmā varēja būt ietekme, nav svarīgs.
Šajā ziņā atliek konstatēt, ka ceturtais jautājums attiecas nevis uz šī izņēmuma varbūtējo ietekmi iepriekšējā punktā minētajā laikposmā, bet gan uz to, kā šī laikposma esamība ietekmē dalībvalsts iespēju atsaukties uz tādu izņēmumu pēc minēto direktīvu transponējošā valsts tiesiskā regulējuma stāšanās spēkā. Šķiet, ka šis jautājums ir nozīmīgs
A. Osmani
lietas izspriešanai.
No tā izriet, ka iesniedzējtiesas uzdotais ceturtais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
Jāatgādina, ka dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu ir atļauts pieņemt lēmumu to nepiemērot attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem tostarp ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
El Dridi
, 49. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Achughbabian
, 41. punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa nešaubās, ka uz
A. Osmani
attiecas minētās normas piemērojamība personām. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
A. Osmani
, pirmkārt, ir ticis izraidīts 1999. gadā uz neierobežotu laiku saskaņā ar Ārvalstnieku likuma normām, kurās šāds pasākums bija paredzēts attiecībā uz ārvalstniekiem, kas pārkāpj Vācijas Narkotisko vielu likuma normas. Otrkārt, 2004. gadā, kad
A. Osmani
izcieta brīvības atņemšanas sodu pēc sodīšanas par narkotisko vielu nelikumīgu tirdzniecību, viņam tika piemērots piespiedu izraidīšanas pasākums, kura spēkā esamība nebija ierobežota laikā.
Jākonstatē, ka, ja Direktīvas 2008/115 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto iespēju dalībvalsts izmanto vēlākais līdz šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, tā sekas ir tādas, ka šīs direktīvas piemērošanas joma nevienā brīdī neattiecas uz tajā minētajiem trešo valstu valstspiederīgajiem.
Savukārt, ja vien dalībvalsts vēl nav izmantojusi šo iespēju pēc minētā transponēšanas termiņa beigām, it īpaši tāpēc, ka tā vēl nav transponējusi Direktīvu 2008/115 valsts tiesību sistēmā, tā nevar atsaukties uz tiesībām ierobežot šīs direktīvas piemērojamību personām saskaņā ar tās 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu attiecībā uz personām, kurām minētās direktīvas iedarbība jau bija piemērojama.
Šādos apstākļos Direktīvas 2008/115 piemērojamības personām ierobežošanu saskaņā ar minēto 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu, kas notiek tikai pēc šīs direktīvas transponēšanas termiņa beigām, vairs nevar izmantot kā argumentu pret tādu personu kā
A. Osmani
, attiecībā uz kuru 2004. gada 30. jūnijā tika veikts piespiedu izraidīšanas pasākums un kurš ir ieceļojis šīs dalībvalsts teritorijā pēc tam, kad ir stājušies spēkā valsts tiesību akti, kuros ir izmantota minētajā normā paredzētā iespēja.
Ja pret tādu personu kā
A. Osmani
, kurš jau varēja tieši atsaukties uz attiecīgajām Direktīvas 2008/115 normām, tiktu izvirzīts arguments, ka ir izmantota šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā iespēja, tas pasliktinātu šīs personas situāciju.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2008/115 ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstij netiek pieļauts noteikt, ka vairāk nekā pirms pieciem gadiem pirms laikposma starp datumu, kurā šī direktīva bija jātransponē, un datumu, kurā šī transponēšana ir notikusi, veiktu izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas pasākumu vēlāk var atkal izmantot par pamatu kriminālprocesam, ja šis pasākums bija pamatots ar krimināltiesisku sankciju minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē un šī dalībvalsts ir izmantojusi šajā normā paredzēto iespēju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 16. decembra Direktīvas 2008/115/EK par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta tāda valsts norma kā Likuma par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā (
Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet
) 11. panta 1. punkts, ar kuru ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežojums ir pakārtots pieteikuma, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais lūdz noteikt šādu ierobežojumu, iesniegšanai;

2)
Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, kas ar to netiek pieļauts, ka par aizlieguma, kas ir ticis noteikts pirms vairāk nekā pieciem gadiem vai nu pirms attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā atkārtotas ieceļošanas dalībvalsts teritorijā datuma, vai pirms šo direktīvu transponējošā valsts tiesiskā regulējuma spēkā stāšanās datuma, ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā pārkāpumu piemēro krimināltiesisku sankciju, ja vien šis valstspiederīgais nerada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai;

3)
Direktīva 2008/115 ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to dalībvalstij netiek pieļauts noteikt, ka vairāk nekā pirms pieciem gadiem pirms laikposma starp datumu, kurā šī direktīva bija jātransponē, un datumu, kurā šī transponēšana ir notikusi, veiktu izraidīšanas vai piespiedu izraidīšanas pasākumu vēlāk var atkal izmantot par pamatu kriminālprocesam, ja šis pasākums bija pamatots ar krimināltiesisku sankciju minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē un šī dalībvalsts ir izmantojusi šajā normā paredzēto iespēju.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.