CELEX: 62010CJ0201
Määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95
Euroopa Liidu finantshuvide kaitse
Artikkel 3
Eksporditoetuse tagasinõudmine
30-aastane aegumistähtaeg
Liikmesriigi üldises tsiviilõiguses sätestatud aegumissäte
"Analoogia alusel" kohaldamine
Õiguskindluse põhimõte
Õiguspärase ootuse põhimõte
Proportsionaalsuse põhimõte

Eelotsusetaotlused käsitlevad nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide
kaitse kohta (EÜT L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) ning proportsionaalsuse ja õiguskindluse põhimõtte tõlgendamist.
Need taotlused esitati Ze Fu Fleischhandel GmbH ning Vion Trading GmbH (edaspidi „põhikohtuasja hagejad”) ja Hauptzollamt
Hamburg-Jonas’i (edaspidi „Hauptzollamt”) vahelistes vaidlustes eksporditoetuste tagasimaksmise üle.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Määruse nr 2988/95 põhjenduse 3 kohaselt „tuleb […] võidelda igasuguse ühenduste finantshuve kahjustava tegevuse vastu mis
tahes alal”.
Selle määruse põhjendus 5 näeb ette:
„[…] eeskirjade eiramiste kirjeldused ja sellega seotud haldusmeetmed ja -karistused nähakse ette vastavalt käesolevale määrusele
valdkondade eeskirjades”.
Sama määruse artikkel 1 sätestab:
„1.      Euroopa ühenduste finantshuvide kaitsmiseks võetakse käesolevaga vastu üldised eeskirjad ühenduse õiguse suhtes toimunud eeskirjade
eiramise ühtse kontrolli ning haldusmeetmete ja -karistuste kohta.
2.      „Eeskirjade eiramine” tähendab ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab
või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse ühenduste nimel kogutud omavahenditest laekunud
tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu.”
Määruse nr 2988/95 artikli 3 lõiked 1 ja 3 näevad ette:
„1.      Aegumistähtaeg menetluste algatamiseks on neli aastat, alates artikli 1 lõikes 1 osutatud eeskirjade eiramise toimepanekust.
Valdkondade eeskirjades võib sätestada lühema ajavahemiku, mis aga ei või olla vähem kui kolm aastat.
Jätkuvate või korduvate eeskirjade eiramiste korral hakatakse aegumistähtaega arvestama päevast, mil eiramine lõpeb. […]
Menetluste aegumistähtaeg katkeb, kui pädev asutus teatab kõnealusele isikule eiramisega seotud juurdluse või kohtumenetluse
algatamisest. Aegumistähtaega hakatakse arvestama pärast iga katkestust uuesti.
[…]
3.      Liikmesriikidele jääb võimalus kohaldada […] [lõikes] 1 […] sätestatust pikemat ajavahemikku.”
Selle määruse artikli 4 lõiked 1 ja 4 sätestavad:
„1.      Tavaliselt järgneb mis tahes eiramisele põhjendamatult saadud soodustuse äravõtmine:
–        kohustusena maksta või tagasi maksta maksmisele kuuluvad või põhjendamatult saadud summad,
[…]
4.      Käesolevas artiklis sätestatud meetmeid ei käsitleta karistusena.”

Siseriiklik õigus
Finanzgericht Hamburgi andmetel puudusid põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal Saksamaa õiguses erinormid, mis oleks reguleerinud
ebaseaduslikult antud soodustusega seonduvatele haldusvaidlustele kohaldatavat aegumistähtaega. Sellegipoolest kohaldasid
nii Saksamaa ametisasutused kui ka kohtud analoogia alusel üldkohaldatavat 30-aastast aegumistähtaega, mis on ette nähtud
Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB”) §-s 195. Aastast 2002 on üldkohaldatavat aegumistähtaega
siiski lühendatud põhimõtteliselt kolmele aastale.

Menetlused põhikohtuasjades ja eelotsusemenetlus liidetud kohtuasjades C‑278/07–C‑280/07
Aastal 1993 tegid põhikohtuasja hagejad tollivormistuse veiseliha ekspordiks Jordaaniasse ning nende taotlusel tehti neile
eksporditoetuse ettemaks. 1998. aasta alguses läbiviidud kontrolli tulemusel leiti, et tegelikult toimetati kõnealused tootepartiid
transiidi‑ või reekspordi protseduuri alusel Iraaki.
Neil asjaoludel nõudis Hauptzollamt 13. oktoobri 1999. aasta otsusega kõnealuste eksporditoetuste tagasimaksmist.
Põhikohtuasja kostjad ning Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co esitasid seejärel kõnealuste otsuste
peale kaebuse Finanzgericht Hamburgi. Viimane rahuldas need kaebused oma 21. aprilli 2005. aasta otsusega põhjendusega, et
määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud aegumissätte kohaselt ei saa arutlusel olevaid tagasimakseid
teha, kuna nimetatud summade tagasimaksmise nõue esitati enam kui neli aastat pärast vaidlusaluste eksporditoimingute tegemist.
Hauptzollamt esitas Bundesfinanzhofile Finanzgericht Hamburgi otsuste peale kassatsioonkaebused.
Sedastades eeskätt, et väidetav eeskirjade eiramine toimus enne määruse nr 2988/95 vastuvõtmist, otsustas Bundesfinanzhof
menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis kohtuasjades C‑278/07–C‑280/07 on täpselt
ühtemoodi sõnastatud:
„1.      Kas […] määruse […] nr 2988/95 […] artikli 3 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses sätestatud aegumistähtaega kohaldatakse
ka siis, kui eeskirjade rikkumine pandi toime või lõpetati enne nimetatud määruse jõustumist?
2.      Kas seal sätestatud aegumistähtaega saab üldse kohaldada haldusõiguslikele meetmetele, nagu eeskirjade rikkumise tagajärjel
makstud eksporditoetuste tagasimaksmise nõue?
Kui vastused nendele küsimustele on jaatavad, siis:
3.      Kas liikmesriik võib kohaldada […] määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 sätestatud pikemat aegumistähtaega ka siis, kui selle
liikmesriigi õiguses oli selline pikem tähtaeg juba enne eespool mainitud määruse vastuvõtmist ette nähtud? Kas sellist pikemat
tähtaega võib kohaldada ka siis, kui see ei olnud sätestatud eksporditoetuste tagasimaksmise nõude erinormis ega ka haldusõiguslikke
meetmeid puudutavates üldnormides, vaid tulenes asjaomase liikmesriigi kõiki erinormides sätestamata aegumisi puudutavast
üldnormist?”
Need eelotsusetaotlused viisid 29. jaanuari 2009. aasta otsuseni liidetud kohtuasjades C‑278/07–C‑280/07: Josef Vosding Schlacht-,
Kühl- und Zerlegebetrieb (EKL 2009, lk I‑457), milles Euroopa Kohus sedastas:
„1.      […] määruse […] nr 2988/95 […] artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaeg on kohaldatav selliste haldusõiguslike
meetmete suhtes nagu eksportija poolt toime pandud eeskirjade rikkumise tagajärjel alusetult makstud eksporditoetuste tagasimaksmise
nõue.
2.      Sellistes olukordades nagu põhikohtuasjas määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud aegumistähtaeg:
–        kuulub kohaldamisele enne nimetatud määruse jõustumist toime pandud eiramiste korral;
–        hakkab kulgema alates asjaomase eiramise toimepanemise kuupäevast.
3.      Pikemad aegumistähtajad, mida liikmesriikidel on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel endiselt õigus kohaldada, võivad
tuleneda enne nimetatud määruse vastuvõtmist kehtinud üldistest õigusnormidest.”

Areng põhikohtuasjades ja eelotsuse küsimused käesolevates kohtuasjades
Bundesfinanzhof tühistas 7. juuli 2009. aasta otsusega Finanzgericht Hamburgi 21. aprilli 2005. aasta otsuse ning saatis asjad
uueks lahendamiseks viimati nimetatud kohtule tagasi põhjendusega, et vaidlustatud otsuses esitatud tagasimaksmise nõue ei
ole aegunud, kuivõrd BGB § 195 saab ja tuleb kohaldada „analoogia alusel” kuni 2001. aasta lõpuni. Nimetatud kohus lükkas
tagasi põhikohtuasja hagejate argumendid, mille kohaselt aegumistähtaega „analoogia alusel” kohaldades peaks see maksuküsimustes
olema 10, mitte BGB‑st lähtuv 30 aastat.
Bundesfinanzhofi otsuse osas märgib Finanzgericht Hamburg järgmist:
„Seejuures oli Bundesfinanzhof õiguslikul seisukohal, et kuni 2001. aasta lõpuni kehtinud BGB § 195 redaktsiooni (edaspidi
„BGB § 195 endine redaktsioon”) tuleb kohaldada analoogia alusel. Ta ei käsitlenud küsimust, kas õiguskindluse põhimõtet rikuti
sellega, et eksporditoetuste tagasimakse nõue esitati pärast ligi 30 aasta möödumist toetuste andmisest. Kui see oleks nii,
siis võiks ta konstitutsiooni- või ühenduse õigusega lubatud moel kohtulikku erakorralist pädevust kasutades ebamõistlikult
pikka siseriiklikku tähtaega sobivale määrale lühendada. Seda, kas taolise täiendava kohtuliku pädevuse kohaldamisel peaks
BGB § 195 endise redaktsiooni tähtaega lühendama või vähemalt nägema selle sätte vastaval kohaldamisel eeskirjade rikkumise
tõttu põhjendamatult saadud eksporditoetuste tagasimaksmise nõude aegumisele õiguskindluse ja õigusrahu tagamise eesmärgil
ette lühema tähtaja, ei pea Bundesfinanzhof lõplikult hindama ja otsustama. Seda tähtaega ei saa mingil juhul lühendada nii
palju, et tolli nõudeõigus on aegunud juba siis, kui vaidlustatud otsus tehakse.”
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõustudes kohtujurist E. Sharpstoni ettepanekuga eespool viidatud kohtuasjas Josef Vosding
Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb, leiab esiteks, et eksporditoetuste tagasimaksmise nõude puhul BGB‑st tuleneva aegumistähtaja
analoogia alusel kohaldamine ei ole kooskõlas õiguskindluse põhimõttega, ja teiseks, et 30‑aastase aegumistähtaja kohaldamine
sellisele vaidlusele on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, kuivõrd niisugune tähtaeg ei ole mõistlik.
Nimelt ei ole see kohus nõus Bundesfinanzhofi tõlgendusega eespool viidatud kohtuotsusele Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und
Zerlegebetrieb, mille Euroopa Kohus Bundesfinanzhofi taotluse alusel langetas. Tegelikult tegi Bundesfinanzhof sellest otsusest
järelduse, et kuna Euroopa Kohus „kõnekalt vaikis” küsimuses, kas tsiviilõiguse normi analoogia alusel kohaldamine põhjendamatult
saadud eksporditoetuste tagasimaksmise nõuet käsitlevas vaidluses jääb määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 kohaldamisalasse,
siis kiitis Euroopa Kohus põhimõtteliselt heaks niisuguse kohaldamise ning tal ei olnud õiguskindluse ja proportsionaalsuse
põhimõttest lähtuvaid vastuväiteid ka 30‑aastase aegumistähtaja niisugusele kohaldamisele. Finanzgericht on omalt poolt arvamusel,
et Euroopa Kohtul ei olnud mingit põhjust neid aspekte oma eelotsusetaotluses uurida ega käsitleda, kuivõrd Bundesfinanzhof
ei esitanud talle ühtki selles osas selgelt määratletud küsimust.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus arvab veel järgmist:
„Juba nimetatud 7. juuli 2009. aasta otsuses […] tunnustas [Bundesfinanzhof] oma erakorralist pädevust, mis annab talle õiguse
vähendada seadusandjale sarnaselt kohtuliku õigusloome teel 30-aastast aegumistähtaega mõistliku tähtajani. Milline on BGB
§ 195 endise redaktsiooni analoogia alusel kohaldatav Saksamaal kehtiv täpne aegumistähtaeg, pole hetkel teada, kuna ei ole
võimalik määrata või ette näha kas, ja kui, siis mil määral hakkab [Bundesfinanzhof] tulevikus sellist erakorralist pädevust
kasutama. Selle kohtupraktika järgi on kindel vaid see, et BGB § 195 endise redaktsiooni analoogia alusel kohaldatav aegumistähtaeg
on vähemalt 6 ja maksimaalselt 30 aastat. Selle kohtupraktika kohaselt jääb analoogia alusel kohaldatav ja vajadusel kohtuliku
õigusloome teel muudetud BGB § 195 endise redaktsiooni kohane Saksamaal kehtiv aegumistähtaeg kuskile selle 24 aasta pikkusesse
ajavahemikku.”
Neil tingimustel otsustas Finanzgericht Hamburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas kuni 2001. aasta lõpuni kehtinud BGB § 195 redaktsioonis sätestatud aegumistähtaja analoogia alusel kohaldamine põhjendamatult
saadud eksporditoetuste tagasimaksmise nõuetele rikub ühenduse õigusest tulenevat õiguskindluse põhimõtet?
2.      Kas BGB § 195 sätestatud 30‑aastase aegumistähtaja kohaldamine põhjendamatult saadud eksporditoetuste tagasimaksmise nõuete
puhul rikub ühenduse õigusest tulenevat proportsionaalsuse põhimõtet?
3.      Kui vastus teisele küsimusele on jaatav: kas ühenduse õigusest tulenevat õiguskindluse põhimõtet rikub see, kui kohaldatakse
määruse […] nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 tähenduses pikemat siseriiklikku aegumistähtaega, mis määratakse üksikjuhul kindlaks
kohtuliku õigusloome raames eeldatava erakorralise pädevuse alusel?”

Eelotsuse küsimused

Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas õiguskindluse põhimõttega on vastuolus
see, kui määrusega nr 2988/95 kindlaks määratud liidu finantshuvide kaitse kontekstis võib selle määruse artikli 3 lõike 3
tähenduses „pikem” siseriiklik aegumistähtaeg tuleneda sellest, kui analoogia alusel kohaldatakse põhjendamatult makstud eksporditoetuste
tagasimaksmise nõuetele siseriiklikus üldnormis aegumistähtaega.
Esmalt tuleb nentida, nagu ilmneb ka eelotsusetaotlusest, et Euroopa Kohtult on eespool viidatud liidetud kohtuotsustes C‑278/07–C‑280/07
esitatud kolmanda eelotsuse küsimuse raames sisuliselt küsitud, kas „pikem” siseriiklik aegumistähtaeg määruse nr 2988/95
artikli 3 lõike 3 tähenduses võib tuleneda enne seda määrust kehtinud üldnormist. Igal juhul ei ole Euroopa Kohtult sõnaselgelt
küsitud käsitletava eelotsuse küsimuse eseme kohta, mis puudutab niisuguse sätte kohaldamise üksikasju (käesoleval juhul üldnormi
„analoogia alusel” kohaldamine spetsiifilisele vaidlusele seoses eksporditoetuste tagasimaksmisega), mis on kehtestatud mitte
siseriikliku seadusandja poolt, vaid kohtupraktikaga.
Sellistes olukordades nagu põhikohtuasjades, kus ettevõtjatele ette heidetud eeskirjade eiramised pandi toime siis, kui eiramiste
suhtes kehtis 1993. aastal siseriiklikus õiguses sätestatud 30‑aastane aegumistähtaeg, võidi eeskirjade rikkumise tagajärjel
alusetult makstud summad aegumistähtaega katkestava õigusakti puudumisel 1997. aastal aegunuks lugeda määruse nr 2988/95 artikli 3
lõike 1 esimeses lõigus sätestatud nelja‑aastase aegumistähtaja alusel, tingimusel et liikmesriik, kus eeskirju eirati, ei
kasutanud talle selle määruse artikli 3 lõikega 3 antud õigust (vt eespool viidatud kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-, Kühl-
und Zerlegebetrieb jt, punktid 36 ja 38).
On selge, et määruse nr 2988/95, eelkõige selle artikli 3 lõike 1 esimese lõigu vastuvõtmisega soovis ühenduse seadusandja
kehtestada antud valdkonnas üldise aegumissätte, mille eesmärk on ühelt poolt määratleda kõikides liikmesriikides kohaldatav
minimaalne tähtaeg ja teiselt poolt loobuda võimalusest tagasi nõuda ühenduse eelarvest põhjendamatult saadud summasid nelja
aasta möödumisel vaidlusaluste maksetega seotud rikkumise toimepanemisest (eespool viidatud kohtuotsus Josef Vosding Schlacht-,
Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punkt 27).
Siiski, kuivõrd liidu seadusandja nägi sõnaselgelt ette, et liikmesriigid võivad kohaldada sellest minimaalsest nelja aasta
pikkusest tähtajast pikemaid aegumistähtaegu, tuleb tõdeda, et nimetatud seadusandja ei soovinud selles valdkonnas kohaldatavaid
tähtaegu ühtlustada, ning et seetõttu ei saanud määruse nr 2988/95 jõustumine kohustada liikmesriike vähendama neljale aastale
neid aegumistähtaegu, mida nad minevikus olid liidu õiguses seda valdkonda reguleerivate varasemate õigusnormide puudumisel
kohaldanud.
Määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud erandi raames säilib liikmesriikidel lai kaalutlusõigus nende pikemate aegumistähtaegade
kehtestamisel, mida nad soovivad kohaldada liidu finantshuve kahjustava rikkumise korral (22. detsembri 2010. aasta otsus
kohtuasjas C‑131/10: Corman, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 54).
Nimelt ei näe määrus nr 2988/95 ette teabe- ega teavitamissüsteemi seoses liikmesriikidele antud sellise õiguse kasutamisega,
mille kohaselt võib sätestada pikemaid aegumistähtaegu vastavalt nimetatud määruse artikli 3 lõikele 3. Nii ei ole liidu tasandil
ette nähtud kontrollimehhanismi seoses liikmesriikide poolt nimetatud sätte alusel erandit tegevate aegumistähtaegade kohaldamisega
ega ka valdkondade osas, milles liikmesriigid on otsustanud nimetatud tähtaegu kohaldada (eespool viidatud kohtuotsus Josef
Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punkt 45, ja kohtuotsus Corman, punkt 55).
Põhikohtuasjades, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ise on märkinud, jätkasid Saksamaa kohtud pärast määruse nr 2988/95
jõustumist ettevõtjate poolt põhjendamatult saadud toetuste tagasimaksmist puudutavate hagide puhul BGB §‑s 195 sätestatud
30‑aastase aegumistähtaja kohaldamist.
Selles osas – vastates Bundesfinanzhofi poolt kohtuasjades C‑278/07–C‑280/07 esitatud kolmandale küsimusele, et pikemad aegumistähtajad,
mida liikmesriikidel on määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel endiselt õigus kohaldada, võivad tuleneda enne nimetatud
määruse vastuvõtmist kehtinud üldnormidest – kinnitas Euroopa Kohus sellele kohtule kaudselt, kuid kindlalt, et nimetatud
riigid võivad kohaldada niisuguseid pikemaid tähtaegu, kohaldades selleks kohtupraktikaga kehtestatud üldnormi, mis näeb põhjendamatult
saadud toetuse tagasimaksmist puudutavas valdkonnas ette neljast aastast pikema aegumistähtaja – praktika, mida Saksamaa kohtud
kvalifitseerivad „analoogia alusel” kohaldamiseks.
Niisugune praktika on liidu õiguse ja täpsemalt määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 osas põhimõtteliselt lubatav (vt selle
kohta eespool viidatud kohtuotsus Josef Vosding Schlacht‑, Kühl- und Zerlegebetrieb jt, punkt 47). Siiski peab niisugune praktika
olema vastavuses liidu õiguse üldpõhimõtetega, mille hulka kuulub ka õiguskindluse põhimõte (vt selle kohta 28. oktoobri 2010. aasta
otsus kohtuasjas C‑367/09: SGS Belgium jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40).
Selle aspekti osas märgivad põhikohtuasja hagejad eelkõige, et pärast seda, kui Saksa õiguskorras hakkas kehtima määruse nr 2988/95
artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud otsese õigusmõjuga üldine aegumissäte, mis likvideeris selles õiguskorras valdkonna
erinormi puudumise, ei olnud vastava kohustava siseriikliku sätte puudumisel siseriiklikel ametiasutustel ja kohtutel enam
põhjust ega ka võimalust jätkata BGB‑s kehtestatud üldise aegumissätte „analoogia alusel” kohaldamist „eiramist” (selle määruse
tähenduses) käsitlevate menetluste suhtes.
Selles osas tuleb märkida, et kohtumenetluse kontekstis, mille käigus lahendatakse liidu finantshuve kahjustavat eeskirjade
eiramist ja mille tulemuseks on niisugune haldusmeede, nagu ettevõtja kohustus maksta tagasi põhjendamatult saadud toetused,
eeldab õiguskindluse põhimõte eelkõige seda, et selle ettevõtja olukorda seoses tema õiguste ja kohustustega riigiasutuse
ees ei saa lõputult vaidlustada (vt analoogia alusel 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑472/08: Alstom Power Hydro,
kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 16) ning et seetõttu peab aegumistähtaega saama niisugust eiramist käsitleva
menetluse suhtes kohaldada ja õiguskindluse tagamise eesmärgil peab see tähtaeg olema eelnevalt kindlaks määratud (vt 15. juuli
1970. aasta otsus kohtuasjas 41/69: ACF Chemiefarma
vs
. komisjon, EKL 1970, lk 661, punkt 19, ja 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑62/00: Marks & Spencer, EKL 2002, lk I‑6325,
punkt 39). Sellest tulenevalt peab igasugune aegumistähtaja „analoogia alusel” kohaldamine olema üksikisikule piisavalt ettenähtav
(vt analoogia alusel 24. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑445/06: Danske Slagterier, EKL 2009, lk I‑2119, punkt 34).
Ilmselgelt on sellise ettevõtja jaoks palju lihtsam määrata kindlaks aegumistähtaeg, mida kohaldatakse tema poolt niisuguse
tähtaja jooksul toime pandud eiramist käsitleva menetluse suhtes, siis kui see tähtaeg ja selle kohaldamine asjaomase rikkumise
valdkonnas on siseriikliku seadusandja poolt kindlaks määratud õigusnormis, mida konkreetselt asjaomases valdkonnas kohaldatakse.
Kui sellegipoolest juhtub nii, nagu põhikohtuasjades näib olevat, et siseriiklik seadusandja ei ole kehtestanud erinormi,
mis oleks kohaldatav niisuguses valdkonnas nagu liidu eelarvet kahjustavate põhjendamatult saadud eksporditoetuste tagasimaksmine,
ei ole õiguskindluse põhimõttega põhimõtteliselt vastuolus see, kui haldusasutused ja kohtud järgivad ettevõtjale teada olevat
varasemat kohtupraktikat ning jätkuvalt kohaldavad „analoogia alusel” tsiviilõiguses sätestatud üldist aegumistähtaega, mis
on pikem kui määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud nelja aasta pikkune tähtaeg.
Siiski on niisugune kohaldamine õiguskindluse põhimõttega kooskõlas vaid siis, kui see tuleneb piisavalt ettenähtavast kohtupraktikast.
Selles osas piisab, kui meenutada, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole käesolevas eelotsusemenetluses tuvastada, kas selline
kohtupraktika esineb või mitte.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjades ei ole õiguskindluse
põhimõttega põhimõtteliselt vastuolus see, kui määrusega nr 2988/95 kindlaks määratud liidu finantshuvide kaitse kontekstis
ja selle määruse artikli 3 lõike 3 alusel kohaldavad liikmesriigi ametiasutused ja kohtud põhjendamatult makstud eksporditoetuste
tagasimaksmise nõuetele „analoogia alusel” siseriiklikus üldnormis sätestatud aegumistähtaega, tingimusel et niisugune kohtupraktikast
tulenev kohaldamine oleks olnud piisavalt ettenähtav, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Teine eelotsuse küsimus
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus
see, kui liikmesriigid – kasutades neile määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikega 3 antud võimalust – kohaldavad põhjendamatult
saadud eksporditoetuste tagasinõudmise vaidlusele 30‑aastast aegumistähtaega.
Nagu tuleneb ka käesoleva kohtuotsuse punktidest 26 ja 30, kuigi määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud erandi
raames säilib liikmesriikidel lai kaalutlusõigus nende pikemate aegumistähtaegade kehtestamisel, mida nad soovivad kohaldada
liidu finantshuve kahjustava rikkumise korral, peavad need riigid siiski järgima liidu õiguse üldpõhimõtteid ja eelkõige proportsionaalsuse
põhimõtet.
Mis seega puudutab siseriiklikku „pikemat” aegumistähtaega määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 tähenduses, siis ei tohi see
muu hulgas minna kaugemale sellest, mis on liidu finantshuvide kaitse eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 17. märtsi
2011. aasta otsus kohtuasjas C‑221/09: AJD Tuna, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb märkida, et pikemad aegumistähtajad, mida liikmesriigid selliselt määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 alusel
kohaldavad, on liikmesriigiti väga erinevad – see sõltub suuresti nende liikmesriikide õiguslikest traditsioonidest ja ka
sellest, kuidas käsitletakse nende vastavates õiguskordades ajavahemikku, mis on hoolikalt tegutseva haldusorgani jaoks vajalik
ja piisav, et menetleda riigiasutusi ja riigi eelarvet kahjustavaid rikkumisi.
Pealegi ei tähendada asjaolu, et selles sättes ette nähtud võimalust kasutades kehtestab liikmesriik lühemaid aegumistähtaegu
kui mõni teine liikmesriik, et teise liikmesriigi normid oleksid ebaproportsionaalsed (vt analoogia alusel 11. septembri 2008. aasta
otsus kohtuasjas C‑141/07: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2008, lk I‑6935, punkt 51, ja 25. veebruari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑562/08: Müller Fleisch, kohtulahendite
kogumikus veel avaldamata, punkt 45).
Samuti tuleb märkida, et välistatud ei ole see, kui eelkõige eraõiguslike isikute vahelises vaidluses võib kõnealune tsiviilõigusnormist
tulenev 30‑aastane aegumistähtaeg osutuda vajalikuks ja proportsionaalseks, arvestades eesmärki, mida nimetatud norm taotleb
ja mille siseriiklik seadusandja on kindlaks määranud.
Niisuguse aegumisreegli hindamine proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt on siiski erinev, kui nimetatud reeglit kasutatakse
„analoogia alusel”, et saavutada muu kui seadusandjat antud reegli vastuvõtmisele ajendanud eesmärk, mis käesoleval juhul
– st põhikohtuasjades – on liidu seadusandja poolt määratletud eesmärk.
Kui lähtuda liidu finantshuvide kaitse eesmärgist, mille puhul on liidu seadusandja hinnangul nelja- või isegi kolmeaastane
aegumistähtaja kestus iseenesest piisav, et võimaldada siseriiklikel ametiasutustel menetleda nimetatud finantshuve kahjustavat
rikkumist, mille tagajärjel võib vastu võtta niisuguse meetme, nagu põhjendamatult saadud soodustuse tagasinõudmine, siis
sellest aspektist vaadatuna näib, et nimetatud ametiasutustele 30‑aastase tähtaja andmine läheb kaugemale kui hoolikaks haldustegevuseks
vajalik.
Nimelt tuleb märkida, et nendel ametiasutustel on nende enda poolt tehtud ja liidu eelarvet koormavate maksete seaduslikkust
kontrollides üldine hoolsuskohustus, kuivõrd liikmesriigid peavad järgima üldist hoolsuskohustust EL artikli 4 lõike 3 alusel,
mis viitab sellele, et liikmesriigid peavad võtma meetmeid, et rikkumised viivitamatult kõrvaldada (vt analoogia alusel 13. novembri
2001. aasta otsus kohtuasjas C‑277/98. Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑8453, punkt 40).
Neis tingimustes võiks see, kui tunnustada liikmesriikide võimalust anda nimetatud ametiasutustele tegutsemiseks sedavõrd
pikk ajavahemik, nagu seda pakub 30‑aastane aegumissäte, aidata teataval viisil kaasa ametiasutuste tegevusetusele määruse
nr 2988/95 artikli 1 tähenduses „eiramiste” menetlemisel, asetades ettevõtjad samas ühelt poolt pikaks ajaks õiguslikult ebakindlasse
olukorda, ja teiselt poolt ohtu, et neil ei ole selle perioodi lõppedes enam võimalik esitada tõendeid kõnealuste toimingute
seaduslikkuse kohta.
Igal juhul tuleb rõhutada, et kuigi nelja‑aastane aegumistähtaeg (nagu näeb ette määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimene
lõik) võib siseriiklike ametiasutuste vaatenurgast tunduda teatava keerukusastmega rikkumiste menetlemiseks liiga lühike,
võib siseriiklik seadusandja nimetatud artiklis ette nähtud võimaluse piires ikkagi kehtestada taolisteks rikkumisteks kohaldatud
pikema aegumistähtaja.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et niisugustes tingimustes nagu põhikohtuasjas on proportsionaalsuse
põhimõttega vastuolus see, kui liikmesriigid neile määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikega 3 antud võimalust kasutades kohaldavad
põhjendamatult saadud eksporditoetuste tagasinõudmise vaidlusele 30‑aastast aegumistähtaega.

Kolmas küsimus
Oma kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas juhul, kui määruse nr 2988/95 artikli 1
tähenduses „eiramise” menetluses 30‑aastase aegumistähtaja kohaldamine osutub liidu finantshuvide kaitse eesmärgi suhtes ebaproportsionaalseks,
on õiguskindluse põhimõttega vastuolus see, kui siseriiklik kohus võib niisugust 30‑aastast aegumistähtaega pigem vähendada
– käesoleval juhul kuni 10 aastani – kui kohaldada määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud nelja‑aastast aegumistähtaega.
Ei ole välistatud, et olukorras, kus siseriiklike kohtute käsutuses ei ole ühtki muud kohaldatavat normi aegumistähtaja kohta,
peavad nad tõlgendama 30‑aastast aegumistähtaega nii, et viimati nimetatud tähtaega vähendatakse liidu õiguse nõuetega vastavuseni.
Niisugustel juhul nagu põhikohtuasjades, mis langevad määruse nr 2988/95 kohaldamisalasse, tuleb sellegipoolest tõdeda, et
kui puudub pikemat aegumistähtaega ette nägev seaduslikult kohaldatav siseriiklik õigusnorm, siis näeb määruse nr 2988/95
artikli 3 lõige 1 igal juhul ette nelja‑aastase aegumistähtaja, mis on liikmesriikides vahetult kohaldatav, sealhulgas põllumajandustoodete
eksporditoetuste valdkonnas (vt 24. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑278/02: Handlbauer, EKL 2004, lk I‑6171, punkt 35).
Tingimustes, kus üldnormis sätestatud aegumistähtaja kohaldamine enne määruse nr 2988/95 jõustumist põhjendamatult saadud
eksporditoetuste tagasimaksmisega seotud vaidlustele osutub liidu finantshuvide kaitse eesmärgi suhtes ebaproportsionaalseks,
tuleb seega sellest reeglist kõrvale kalduda ning määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud üldine
aegumistähtaeg kuulub kohaldamisele enne nimetatud määruse jõustumist toime pandud eiramiste korral ja hakkab kulgema alates
asjaomase eiramise toimepanemise kuupäevast, nagu nähtub ka eespool viidatud kohtuotsuse Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und
Zerlegebetrieb jt punktist 34.
Kuigi siseriiklikul kohtul peab olema lubatud määruse nr 2988/95 kontekstis vähendada asjaomast, senini rakendatud aegumistähtaega,
viimaks see proportsionaalsuse põhimõttega vastavuses olevale tasemele, samas kui tal on igal juhul võimalik kohaldada aegumissätet,
mis tuleneb liidu õigusest ja on selle riigi õiguskorras vahetult kohaldatav, läheb see niisuguses olukorras vastuollu nende
samade põhimõtetega, mille kohaselt esiteks peab õiguskindluse tagamise eesmärgi täitmiseks olema see tähtaeg eelnevalt kindlaks
määratud (vt eespool viidatud kohtuotsus ACF Chemiefarma
vs
. komisjon, punkt 19, ja kohtuotsus Marks & Spencer, punkt 39) ja teiseks peab igasugune aegumistähtaja „analoogia alusel”
kohaldamine olema isikule piisavalt ettenähtav (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Danske Slagterier, punkt 34).
Sellegipoolest võib siseriiklik seadusandja niisuguses olukorras määruse nr 2988/95 artikli 3 lõikes 3 ette nähtud võimaluse
piires kehtestada pikema aegumistähtaja, nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 46 on meelde tuletatud.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et niisugustes tingimustes nagu põhikohtuasjades on õiguskindluse
põhimõttega vastuolus see, kui „pikem” aegumistähtaeg määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 tähenduses tuleneb üldnormis sisalduvast
aegumistähtajast, mida kohtuliku õigusloome teel on vähendatud nii, et kohaldamise korral vastab see proportsionaalsuse põhimõttele,
kuna määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud nelja‑aastane aegumistähtaeg on niisugustes tingimustes
igal juhul kohaldatav.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjades ei ole õiguskindluse põhimõttega põhimõtteliselt vastuolus see, kui nõukogu 18. detsembri
1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta kindlaks määratud liidu finantshuvide
kaitse kontekstis ning selle määruse artikli 3 lõike 3 alusel kohaldavad liikmesriigi ametiasutused ja kohtud põhjendamatult
makstud eksporditoetuste tagasimaksmise nõuetele „analoogia alusel” siseriiklikus üldnormis sätestatud aegumistähtaega, tingimusel
et niisugune kohtupraktikast tulenev kohaldamine oleks olnud piisavalt ettenähtav, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse
esitanud kohtu ülesanne.
2.
Niisugustes tingimustes nagu põhikohtuasjas on proportsionaalsuse põhimõttega vastuolus see, kui liikmesriigid neile määruse
nr 2988/95 artikli 3 lõikega 3 antud võimalust kasutades kohaldavad põhjendamatult saadud eksporditoetuste tagasinõudmise
vaidlusele 30‑aastast aegumistähtaega.
3.
Niisugustes tingimustes nagu põhikohtuasjades on õiguskindluse põhimõttega vastuolus see, kui „pikem” aegumistähtaeg määruse
nr 2988/95 artikli 3 lõike 3 tähenduses tuleneb üldnormis sisalduvast aegumistähtajast, mida kohtuliku õigusloome teel on
vähendatud nii, et kohaldamise korral vastab see proportsionaalsuse põhimõttele, kuna määruse nr 2988/95 artikli 3 lõike 1
esimeses lõigus ette nähtud nelja aastane aegumistähtaeg on niisugustes tingimustes igal juhul kohaldatav.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.