CELEX: 62010CJ0030
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 80/987/EEB
10 straipsnio c punktas
Nacionalinė nuostata
Įsipareigojimas apmokėti nepatenkintus darbuotojų reikalavimus
Netaikymas asmenims, kurie likus šešiems mėnesiams prieš pateikiant prašymą pripažinti įmonės, kurioje dirbo, nemokumą turėjo didelę jos dalį ir darė didelį poveikį jos veiklai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1980 m. spalio 20 d. Tarybos direktyvos 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų,
susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (OL L 283, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 5 sk., 1 t., p. 217; toliau − Direktyva 80/987), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyva 2002/74/EB (OL L 270, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 261), 10 straipsnio c punkto
išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp L. Andersson ir
Staten genom Kronofogdemyndigheten i Jönköping, Tillsynsmyndigheten
(Bankroto priežiūros institucija) dėl L. Andersson teisės į neįvykdytų reikalavimų, susijusių su darbo santykiais su bankrutavusia
įmone, kurios viena iš dviejų akcininkų buvo L. Andersson, apmokėjimą

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisės aktai
Direktyva 80/987
Pagal Direktyvos 80/987 1 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma darbuotojų reikalavimams, kylantiems dėl darbo sutarčių ar
darbo santykių ir pateiktiems šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams.
Direktyvos 80/987 10 straipsnio c punkte numatyta, kad ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės panaikinti arba apriboti
šios direktyvos 3 straipsnyje nurodytos atsakomybės arba tos pačios direktyvos 7 straipsnyje nurodyto garantijos įsipareigojimo
tais atvejais, kai darbuotojas, pats arba kartu su savo artimais giminaičiais, buvo didelės darbdavio įmonės ar verslo dalies
savininkas ir darė didelę įtaką jos veiklai.
Direktyva 2008/94/EB
Kadangi kelis kartus ir iš esmės pakeitus Direktyvą 80/987 trūko aiškumo ir racionalumo, ši direktyva buvo kodifikuota 2008 m.
spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (kodifikuota
redakcija) (OL L 283, p. 36).
Pagal Direktyvos 2008/94 7 konstatuojamąją dalį:
„Valstybės narės gali nustatyti garantijų institucijų atsakomybės ribas, kurios turi sutapti su šios direktyvos socialiniu
tikslu ir kuriose galima atsižvelgti į skirtingus reikalavimų lygius.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad garantijų institucijos garantuotų, laikantis 4 straipsnio reikalavimų,
darbuotojams neįvykdytų reikalavimų, kylančių dėl darbo sutarčių ar darbo santykių, sumokėjimą, įskaitant, jeigu numatyta
nacionalinės teisės aktais, išeitines išmokas dėl nutrauktų darbo santykių.
Reikalavimai, kuriuos perėmė garantijų institucija, yra neįvykdyti su darbo užmokesčiu susiję reikalavimai už laikotarpį iki
valstybių narių nustatytos datos ir (arba), kai kuriais atvejais, po jos.“
Pagal šios direktyvos 7 straipsnį:
„Valstybės narės imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad darbdaviui iki savo nemokumo pradžios nesumokėjus privalomų
įmokų pagal įstatymų numatytas valstybines socialinės apsaugos sistemas draudimo įstaigoms, darbuotojai neprarastų teisės
į šių draudimo įstaigų mokėtinas išmokas, jeigu darbuotojų įmokos buvo išskaičiuojamos iš jų darbo užmokesčio.“
Direktyvos 2008/94 12 straipsnyje skelbiama:
„Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės:
a)      imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti;
b)      panaikinti arba apriboti 3 straipsnyje nurodytus mokėjimo įsipareigojimus arba 7 straipsnyje nurodytą garantijos įsipareigojimą,
jeigu šių įsipareigojimų vykdymas yra nepagrįstas dėl tam tikrų ryšių tarp darbuotojo ir darbdavio, o taip pat dėl jų bendrų
interesų, atsiradusių jiems susitarus, egzistavimo;
c)      panaikinti arba apriboti 3 straipsnyje nurodytą atsakomybę arba 7 straipsnyje nurodytą garantijos įsipareigojimą tais atvejais,
kai darbuotojas, pats arba kartu su savo artimais giminaičiais, buvo didelės darbdavio įmonės ar verslo dalies savininku ir
darė didelę įtaką jos veiklai.“

Nacionalinės teisės aktai
Įstatymo dėl darbo užmokesčio garantijų (
lönegarantilagen
, 1992:497, SFS, Nr. 497, 1992) 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybė atsakinga už darbuotojų su darbo užmokesčiu susijusių
reikalavimų darbdaviams patenkinimą, kai darbdavys pripažintas nemokiu Švedijoje ar kitoje Skandinavijos valstybėje.
Pagal to paties įstatymo 7 straipsnio 1 dalį nemokumo atveju valstybės garantinis mokėjimas taikomas reikalavimams dėl darbo
užmokesčio ar kito atlyginimo ir pensijų, kurių atžvilgiu galioja pirmenybės teisė pagal Įstatymo dėl pirmenybės teisių (
förmånsrättslagen
, 1970:979, SFS, Nr. 979, 1970) 12 ir 13 straipsnius.
Tačiau pagal Įstatymo dėl darbo užmokesčio garantijų 7 a straipsnį garantinis mokėjimas neskiriamas darbuotojams, kuriems
taikoma Įstatymo dėl pirmenybės teisių 12 straipsnio šešta pastraipa.
Pagal Įstatymo dėl pirmenybės teisių 12 straipsnio pirmą pastraipą bendra pirmenybės teisė taikoma darbuotojo reikalavimui
dėl darbo užmokesčio ar kito atlyginimo už darbą.
To paties įstatymo 12 straipsnio šeštoje pastraipoje numatyta, kad jei nemokus skolininkas yra verslininkas, darbuotojas,
kuris pats ar kartu su savo artimais giminaičiais šešis mėnesius iki prašymo pripažinti nemokumą pateikimo turėjo didelę darbdavio
įmonės ar verslo dalį ir darė didelę įtaką jos veiklai, pagal šį straipsnį neturi pirmenybės teisės į darbo užmokestį ar pensiją.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Linköpings Ridskola AB
(toliau −
Linköpings Ridskola
) buvo pripažinta nemokia 2008 m. gruodžio 23 d. Ieškovė pagrindinėje byloje L. Andersson, nuo 1996 m. iki 2008 m. gyvenusi
kartu su savo partneriu M. Andersson, kaip ir jos partneris, turėjo 50 % šios bendrovės akcijų.
L. Andersson savo akcijas gavo kaip dovaną 2006 m. ir buvo įdarbinta
Linköpings Ridskola
10-ojo dešimtmečio viduryje. Ji buvo pakaitinė bendrovės valdybos narė ir tik ji turėjo įgaliojimus bendrovės vardu pasirašyti
dokumentus iki tada, kai vienintelis valdybos narys − M. Andersson − 2008 m. lapkričio 20 d. nusprendė panaikinti jos įgaliojimus
pasirašyti dokumentus bendrovės vardu.
2009 m. sausio 12 d. bankroto administratorius, remdamasis Įstatymu dėl darbo užmokesčio garantijų, atsisakė įgyvendinti L. Andersson
teisę į darbo užmokesčio garantiją, motyvuodamas tuo, kad ji šešis mėnesius iki prašymo dėl šios bendrovės nemokumo pripažinimo
pateikimo turėjo didelę bendrovės dalį ir darė didelę įtaką jos veiklai, ir dėl šios priežasties ji, remiantis Įstatymo dėl
pirmenybės teisių 12 straipsnio šešta pastraipa, negalėjo pasinaudoti šiame straipsnyje numatyta pirmenybės teise.
Savo ieškiniu
Linköpings tingsrätt
L. Andersson paprašė įpareigoti sumokėti jai atlyginimą už 2008 m. gruodžio mėn. ir dalį 2009 m. sausio mėn., išmoką už pranešimo
apie atleidimą iš darbo laikotarpį, taip pat už atostogas, t. y. bendrą 138 240 SEK sumą su palūkanomis. Ji nurodė, kad turėjo
pirmenybės teisę pagal Įstatymo dėl pirmenybės teisių 12 straipsnį ir kad jos situacijai netaikytina šio straipsnio šešta
pastraipa, nes nors ji ir turėjo didelę
Linköpings Ridskola
dalį, prašymo pripažinti šios įmonės nemokumą pateikimo dieną ji nedarė didelės įtakos šios bendrovės veiklai ir negalėjo
jos kontroliuoti.
Šiomis aplinkybėmis
Linköpings tingsrätt
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar <...> Direktyvos <...> 80/987 <...> 10 straipsnio c punktui neprieštarauja nacionalinės teisės nuostata, kurioje darbuotojui
nenumatyta pirmenybės (privilegijos) teisė remiantis tuo, kad jis pats ar kartu su savo artimais giminaičiais šešis mėnesius
iki prašymo pripažinti nemokumą pateikimo turėjo didelę įmonės dalį ir darė didelę įtaką jos veiklai?“

Dėl prejudicinio klausimo
Visų pirma reikia pažymėti, kad prejudiciniu klausimu prašoma išaiškinti Direktyvos 80/987 10 straipsnio c punktą, nors, kaip
teisingai savo rašytinėse pastabose nurodė atsakovė pagrindinėje byloje, Ispanijos vyriausybė ir Europos Komisija, pagrindinėje
byloje taikytina Sąjungos teisė (turint omenyje tai, kad nagrinėjama bendrovė buvo pripažinta nemokia 2008 m. gruodžio 23 d.)
yra Direktyva 2008/94, įsigaliojusi 2008 m. lapkričio 17 d. Šia direktyva buvo kodifikuota Direktyva 80/987 ir joje iš esmės
pakartotos pastarosios direktyvos nuostatos. Todėl Direktyvos 2008/94 12 straipsnio c punkte identiškai pakartotas Direktyvos
80/987 10 straipsnio c punkto turinys.
Todėl reikia performuluoti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą taip: juo siekiama išsiaiškinti,
ar Direktyvos 2008/94 12 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad jam prieštarauja nacionalinės teisės nuostata,
kurioje darbuotojui nenumatyta neįvykdytų reikalavimų apmokėjimo garantija remiantis tuo, kad jis pats ar kartu su savo artimais
giminaičiais šešis mėnesius iki prašymo pripažinti įmonės nemokumą pateikimo turėjo didelę šios įmonės dalį ir darė didelę
įtaką jos veiklai.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Direktyvos 2008/94 3 straipsnyje numatyta pareiga apmokėti neįvykdytus darbuotojų reikalavimus,
nors tos pačios direktyvos 12 straipsnio c punkte leidžiama valstybėms narėms panaikinti ar apriboti šią pareigą tais atvejais,
kai darbuotojas, pats arba kartu su savo artimais giminaičiais, buvo didelės darbdavio įmonės ar verslo dalies savininkas
ir darė didelę įtaką jos veiklai.
Direktyvos 2008/94 12 straipsnio c punkte nenurodomas joks laikotarpis, per kurį asmuo turi turėti didelę atitinkamos įmonės
dalį ar daryti didelę įtaką jos veiklai tam, kad būtų panaikintas ar apribotas minėtas mokėjimo įsipareigojimas. Norint nustatyti,
ar ši nuostata draudžia nustatyti šešerių mėnesių terminą, kaip tai numatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose,
reikia išnagrinėti šios nuostatos turinį ir tikslą, kurio ja siekiama.
Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos 2008/94  7 konstatuojamosios dalies ir 12 straipsnio a–c punktų darytina išvada, kad teisės aktų
leidėjas nesiekė sudaryti kliūčių valstybių narių teisei nustatyti garantijų institucijų atsakomybės apribojimą tam tikrais
atvejais, tarp kurių yra ir minėto 12 straipsnio c punkte nurodyti atvejai. Šis straipsnis, be kita ko, grindžiamas numanoma
prielaida, kad darbuotojas, kuris turi didelę tam tikros įmonės dalį ir daro didelę įtaką jos veiklai, gali būti iš dalies
atsakingas už šios įmonės nemokumą.
Tačiau ši teisė turi būti vertinama atsižvelgiant į Direktyvos 2008/94 socialinį tikslą − užtikrinti minimalią visų darbuotojų
apsaugą Europos Sąjungos lygiu jų darbdaviui tapus nemokiam, apmokant neįvykdytus reikalavimus, kylančius iš darbo sutarčių
ar darbo santykių ir susijusius su darbo užmokesčiu už konkretų laikotarpį (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Walcher
, C‑201/01, Rink. p. I‑8827, 38 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas, be kita ko, yra nusprendęs, kad taikant nacionalinę nuostatą, kuria siekiama išvengti piktnaudžiavimo,
neturėtų būti pažeidžiamas visiškas Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumas ir vienodas jų taikymas valstybėse narėse (minėto
Sprendimo
Walcher
37 punktas).
Tačiau nei Direktyvos 2008/94 12 straipsnio c punktas, nei šios direktyvos socialinis tikslas nepažeidžiamas nacionaline nuostata,
pagal kurią (kaip tai yra pagrindinėje byloje) darbuotojų, kuriems netaikoma neįvykdytų reikalavimų apmokėjimo garantija,
grupė sudaryta tik iš tų darbuotojų, kurie šešis mėnesius iki prašymo pripažinti įmonės nemokumą pateikimo turėjo didelę šios
įmonės dalį ir darė didelę įtaką jos veiklai. Tokiomis aplinkybėmis negali būti atmesta, kad darbuotojas, kuriam netaikoma
garantija, gali būti atsakingas už nagrinėjamos įmonės nemokumą.
Tokiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2008/94 12 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas
taip, kad jam neprieštarauja nacionalinės teisės nuostata, kurioje darbuotojui nenumatyta neįvykdytų reikalavimų apmokėjimo
garantija remiantis tuo, kad jis pats ar kartu su savo artimais giminaičiais šešis mėnesius iki prašymo pripažinti įmonės
nemokumą pateikimo turėjo didelę šios įmonės dalį ir darė didelę įtaką jos veiklai.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam
(kodifikuota redakcija) 12 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad jam neprieštarauja nacionalinės teisės nuostata,
kurioje darbuotojui nenumatyta neįvykdytų reikalavimų apmokėjimo garantija remiantis tuo, kad jis pats ar kartu su savo artimais
giminaičiais šešis mėnesius iki prašymo pripažinti įmonės nemokumą pateikimo turėjo didelę šios įmonės dalį ir darė didelę
įtaką jos veiklai.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.