CELEX: 62013CJ0252
Traktatbrud
direktiv 2002/73/EF og 2006/54/EF
ligebehandling af mænd og kvinder
beskæftigelse og erhverv
adgang til beskæftigelse
tilbagevenden fra barselsorlov
formkrav til stævningen
sammenhængende fremstilling af klagepunkterne
utvetydig affattelse af påstandene

Europa-Kommissionen har med stævningen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (
EUT L 204, s. 23
), idet det har opretholdt bestemmelser i den nederlandske lovgivning, der er i strid med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2006/54, der i overensstemmelse med dettes artikel 1, stk. 1, har til formål at »sikre gennemførelsen af princippet om lige muligheder for og lige behandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv«, har med virkning fra den 15. august 2009 ophævet Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår (
EFT L 39, s. 40
). Således som det fremgår af første betragtning til direktiv 2006/54, foretages der heri af hensyn til klarheden en omarbejdning af bestemmelserne ved i én tekst at samle de vigtigste allerede eksisterende bestemmelser på de områder, der er omfattet af direktivet.
Med overskriften »Tilbagevenden fra barselsorlov« bestemmer artikel 15 i direktiv 2006/54:
»En kvinde på barselsorlov har efter udløbet af barselsorloven ret til at vende tilbage til det samme eller et tilsvarende arbejde med betingelser og vilkår, som ikke er mindre gunstige for hende, og til at nyde godt af enhver forbedring i arbejdsvilkårene, som hun ville have været berettiget til under sit fravær.«
Samme direktivs artikel 28, stk. 2, præciserer, at direktivet »gælder med forbehold af bestemmelserne i [Rådets] direktiv 96/34/EF [af 3. juni 1996 om den rammeaftale vedrørende forældreorlov, der er indgået af UNICE, CEEP og EFS (
EFT L 145, s. 4
)] og [Rådets] direktiv 92/85/EØF [af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere som er gravide, som lige har født, eller som ammer (
EFT L 348, s. 1
)]«.
Bestemmelser, der svarer til bestemmelserne i artikel 15 og artikel 28, stk. 2, i direktiv 2006/54, var blevet indføjet i artikel 2, stk. 7, andet og fjerde afsnit, i direktiv 76/207 ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/73/EF af 23. september 2002 om ændring af direktiv 76/207 (
EFT L 269, s. 15
).
Nederlandsk ret
Kongeriget Nederlandene har gennemført direktiv 2002/73 ved Algemeene wet gelijke behandeling (den almindelige lov om ligebehandling, herefter »AWGB«), Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (lov om ligebehandling af mænd og kvinder) og ved visse ændringer i Nederlands Burgerlijk Wetboek (den nederlandske civillov, herefter »BW«).
Artikel 1 i lov om ligebehandling af mænd og kvinder har følgende ordlyd:
»1.   I denne lov anvendes følgende definitioner:
[...]
b)
»direkte forskelsbehandling«: den situation, hvor en person på grund af sit køn behandles, er blevet eller ville blive behandlet anderledes end en anden person i en sammenlignelig situation.
[...]
2.   Der foreligger ligeledes direkte forskelsbehandling, når en kvinde behandles ringere på grund af graviditet, fødsel og moderskab.«
Artikel 1 i AWBG og artikel 7:646, stk. 5, i BW indeholder bestemmelser af tilsvarende rækkevidde.
Artikel 5, stk. 1, litra a), i AWGB og artikel 7:646, stk. 1, i BW forbyder enhver forskelsbehandling af eller sondring mellem mænd og kvinder i forbindelse med ansættelsesvilkår.
Artikel 7:611 i BW fastsætter, at »arbejdsgiveren og arbejdstageren er forpligtede til at behandle hinanden som en god arbejdsgiver og en god arbejdstager«.
Den administrative procedure
Ved skrivelse af 29. juni 2007 opfordrede Kommissionen i overensstemmelse med proceduren i artikel 226 EF Kongeriget Nederlandene til at fremsætte sine bemærkninger vedrørende dets lovgivning til gennemførelse af visse bestemmelser i direktiv 2002/73. De nederlandske myndigheder svarede ved skrivelse af 7. august 2007.
Ved skrivelse af 2. februar 2009 sendte Kommissionen en supplerende åbningsskrivelse til Kongeriget Nederlandene, som de nederlandske myndigheder besvarede ved skrivelse af 27. marts 2009. Denne besvarelse gav Kommissionen anledning til at opgive flere af klagepunkterne i det hævdede traktatbrud.
Den 30. september 2011 sendte Kommissionen en begrundet udtalelse til Kongeriget Nederlandene vedrørende de resterende omtvistede punkter, hvori Kommissionen gav udtryk for, at den nederlandske lovgivning ikke udgjorde en tilstrækkelig klar og præcis gennemførelse af visse af bestemmelserne i direktiv 2006/54. Kommissionen konkluderede, at opretholdelsen af bestemmelser, der er uforenelige med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15, 16 og artikel 28, stk. 2, udgjorde en tilsidesættelse af de forpligtelser, der er fastsat i dette direktiv. De nederlandske myndigheder besvarede denne begrundede udtalelse ved skrivelse af 1. december 2011.
Kommissionen, der til trods for denne besvarelse fandt, at klagepunktet vedrørende artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2, i direktiv 2006/54 ikke var uden genstand, har besluttet at anlægge nærværende søgsmål.
Parternes påstande
Kommissionen har i stævningen nedlagt følgende påstande:
—
Det fastslås, at »Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2006/54, idet det ikke har vedtaget alle de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser, der er nødvendige, og idet det har opretholdt bestemmelser i den nederlandske lovgivning, der er i strid med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2«.
—
Kongeriget Nederlandene tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Ved skrivelse af 6. juni 2013 meddelte Kommissionen Domstolens Justitskontor, at den havde konstateret en »redaktionel uklarhed« i formuleringen af det første klagepunkt i påstandene og ønskede at ændre ordlyden. Ordlyden skulle forstås således, at Domstolen anmodes om at fastslå, at »Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2006/54, idet det har opretholdt bestemmelser i den nederlandske lovgivning, der er i strid med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2«.
Kongeriget Nederlandene har nedlagt påstand om frifindelse og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Om søgsmålet
Parternes argumenter
Om formaliteten
Kongeriget Nederlandene har bestridt, at sagen antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at stævningen ikke overholder de krav om klarhed, præcision og sammenhæng, som kræves i henhold til Domstolens praksis.
For det første har den nævnte medlemsstat gjort gældende, at søgsmålets genstand, således som beskrevet på den første side i stævningen, omhandler direktiv 2002/73, mens påstandene i denne stævning udelukkende henviser til direktiv 2006/54.
For det andet har Kongeriget Nederlandene gjort gældende, at de nævnte påstande ikke har nogen forbindelse med de argumenter, der er fremført i selve stævningen. Ifølge denne medlemsstat vedrører disse argumenter ikke opretholdelsen af lovgivningsbestemmelser, der er uforenelige med bestemmelserne i direktiv 2006/54, og som i øvrigt ikke er blevet præcist identificeret i stævningen, men gentager Kommissionens holdning, hvorefter den nederlandske lovgivning ikke sikrer en fuldstændig gennemførelse af direktivet.
Det er Kommissionens opfattelse, at de indholdsmæssige unøjagtigheder i stævningen, der er anført af Kongeriget Nederlandene, ikke skader dennes klarhed.
For så vidt angår indsigelsen om, at Kommissionen ikke har identificeret de nationale bestemmelser, der måtte være uforenelige med direktiv 2006/54, har Kommissionen påpeget, at den under hele den administrative procedure klart har givet udtryk for, at bestemmelserne i artikel 1 i AWGB og artikel 7:646, stk. 5, i BW ikke er tilstrækkelige til at sikre en tilstrækkelig gennemførelse af dette direktivs artikel 15 og artikel 28, stk. 2.
Om realiteten
Kommissionen har henvist til Domstolens praksis, hvorefter det med henblik på gennemførelsen af et direktiv er nødvendigt, at den nationale ret effektivt sikrer, at direktivet efterleves fuldt ud, at den retstilstand, der følger af denne ret, er tilstrækkelig præcis og klar, og at de af direktivet omfattede personer sættes i stand til at få fuldt kendskab til deres rettigheder og i givet fald håndhæve disse rettigheder ved de nationale domstole.
Kommissionen har i denne henseende gjort gældende, at hverken de generelle bestemmelser, der forbyder enhver forskelsbehandling på grund af graviditet, fødsel og moderskab, eller »princippet om den gode arbejdsgiver«, således som fastsat i den nederlandske retsorden, udgør en tilstrækkelig klar og præcis gennemførelse af de omhandlede bestemmelser i direktiv 2006/54.
Kongeriget Nederlandene har heroverfor henvist til Domstolens praksis, hvorefter almindelige retsgrundsætninger kan overflødiggøre en gennemførelse af et direktiv ved særlige bestemmelser, som er fastsat ved lov eller administrativt, forudsat at disse retsgrundsætninger effektivt sikrer, at direktivet efterleves fuldt ud.
Den nævnte medlemsstat er af den opfattelse, at en fuld efterlevelse af direktiv 2006/54 er sikret ved de forskellige bestemmelser i den nederlandske lovgivning, som den har henvist til under den administrative procedure og gentaget i svarskriftet.
Domstolens bemærkninger
Om søgsmålets rækkevidde
Indledningsvis skal rækkevidden af dette søgsmål præciseres.
Det bemærkes i denne henseende, at et søgsmål i henhold til artikel 258 TEUF alene kan prøves på grundlag af stævningens påstande (jf. bl.a. dom Kommissionen mod Belgien, C‑132/09,
EU:C:2010:562
, præmis 35 og den deri nævnte praksis).
Det bemærkes endvidere, at disse påstande skal være formuleret entydigt for at undgå, at Domstolen træffer afgørelse ultra petita eller ikke tager stilling til et klagepunkt (jf. bl.a. dom Kommissionen mod Spanien, C‑67/12,
EU:C:2014:5
, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde var den første påstand i stævningen udformet tvetydigt, idet den kunne fortolkes som indeholdende to klagepunkter, nemlig dels manglende nationale foranstaltninger til sikring af en fuld efterlevelse af direktiv 2006/54, dels opretholdelsen i Kongeriget Nederlandene af bestemmelser, der ikke er forenelige med dette direktiv.
Kommissionen har ved skrivelse af 6. juni 2013 anerkendt, at der foreligger en tvetydighed i den første påstand, og har oplyst, at denne skal læses således, at den kun omhandler ét klagepunkt, nemlig den sagsøgte medlemsstats opretholdelse af bestemmelser, der ikke er forenelige med direktiv 2006/54.
Henset til, at den nævnte skrivelse fra Kommissionen begrænser rækkevidden af påstandene i stævningen, skal dette tages til efterretning, og det bør lægges til grund, at denne skrivelse udgør en delvis hævelse af sagen. Nærværende søgsmål skal derfor anses for at omhandle Kongeriget Nederlandenes opretholdelse af bestemmelser, der ifølge Kommissionen er i strid med artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2, i direktiv 2006/54.
Om formaliteten
Det fremgår af artikel 120, litra c), i Domstolens procesreglement og af retspraksis vedrørende denne bestemmelse, at en stævning skal angive søgsmålets genstand og indeholde en kort fremstilling af de søgsmålsgrunde, der er påberåbt til støtte for sagen, idet disse angivelser skal være tilstrækkeligt klare og præcise til, at sagsøgte kan tilrettelægge sit forsvar, og at Domstolen kan udøve sin kontrol. Det følger heraf, at de væsentlige faktiske og retlige omstændigheder, som et søgsmål støttes på, skal fremgå af selve stævningen på en sammenhængende og forståelig måde (jf. bl.a. dom Kommissionen mod Spanien,
EU:C:2014:5
, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har ligeledes fastslået, at et søgsmål, der anlægges i henhold til artikel 258 TEUF, skal indeholde en sammenhængende og præcis redegørelse for klagepunkterne, således at medlemsstaten og Domstolen har mulighed for at danne sig en klar opfattelse af omfanget af den påståede tilsidesættelse af EU-retten, hvilket er en nødvendig forudsætning for, at medlemsstaten kan tage effektivt til genmæle, og at Domstolen kan efterprøve, om det påståede traktatbrud er begået (jf. bl.a. dom Kommissionen mod Spanien,
EU:C:2014:5
, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde har Kongeriget Nederlandene for det første gjort gældende, at dette søgsmål ikke opfylder disse betingelser, for så vidt som der heri henvises til direktiv 2002/73 og 2006/54 på en uigennemskuelig måde.
I denne henseende bemærkes, at den administrative fase i nærværende traktatbrudsprocedure begyndte i juni 2007 med fremsendelsen af den indledende åbningsskrivelse og afsluttedes den 7. maj 2013 med anlæggelsen af nærværende søgsmål. I denne periode på næsten seks år blev direktiv 2002/73, der er omhandlet i åbningsskrivelsen, ophævet med virkning fra den 15. august 2009 og erstattet af direktiv 2006/54, der indeholder næsten uændrede regler. Fra denne dato fortsatte den administrative procedure, således som det fremgår af de sagsakter, der er forelagt for Domstolen, med henvisning til sidstnævnte direktivs bestemmelser, der i det væsentlige er identiske.
Under disse omstændigheder kan den blotte omstændighed, at genstanden for nærværende søgsmål, således som beskrevet på stævningens første side, vedrører direktiv 2002/73, mens påstandene udelukkende henviser til direktiv 2006/54, ikke rejse tvivl om identificeringen af de bestemmelser i EU-retten, i forhold til hvilke det skal bedømmes, om dette søgsmål er begrundet. Af samme grunde kan Kongeriget Nederlandene ikke hævde, at det ikke har kunnet forstå omfanget af det påståede traktatbrud eller ikke har kunnet udøve sin ret til forsvar fuldt ud.
Kongeriget Nederlandene har for det andet gjort gældende, at fremstillingen i stævningen af de faktiske og retlige omstændigheder, hvorpå søgsmålet støttes, ikke hænger sammen med de påstande, som denne fremstilling munder ud i.
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Kongeriget Nederlandene har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktiv 2006/54 ved i sin nationale retsorden at opretholde regler, der ikke er forenelige med dette direktivs artikel 1, stk. 2, litra a) og b), artikel 15 og artikel 28, stk. 2. Disse påstande afgrænser genstanden for søgsmålet, og Domstolen kan ikke træffe afgørelse ultra petita.
Selv om Kommissionen i stævningens begrundelse fremkommer med en relativt detaljeret fremstilling af de gældende foranstaltninger i nederlandsk lovgivning, er det for at påstå, at disse foranstaltninger er utilstrækkelige med henblik på at sikre en fuldstændig gennemførelse af de bestemmelser i direktiv 2006/54, som er nævnt i foregående præmis.
Kommissionen har til gengæld ikke identificeret nogen nederlandsk retsregel, hvis indhold eller anvendelse ville være i strid med ordlyden af eller formålet med de i nævnte direktiv omhandlede bestemmelser.
Under disse omstændigheder må det konstateres, at dette søgsmål ikke opfylder de krav om sammenhæng, klarhed og præcision, som kræves i henhold til retspraksis på området, idet Kommissionen ikke har anført en oplysning, der er nødvendig for, at Domstolen kan træffe afgørelse med fuldt kendskab til omstændighederne vedrørende søgsmålets påstande.
Da Domstolen ikke er i stand til at efterprøve, om det i denne sag påståede traktatbrud er begået, må søgsmålet afvises som ugrundet.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kongeriget Nederlandene har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Kommissionen har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Sjette Afdeling):

1)
Kongeriget Nederlandene frifindes.

2)
Europa-Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.