CELEX: 62008CJ0061
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Článok 43 ES
Sloboda usadiť sa
Notári
Podmienka štátnej príslušnosti
Článok 45 ES
Účasť na výkone verejnej moci
Smernica 89/48/EHS

Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že na prístup
k notárskemu povolaniu stanovila podmienku štátnej príslušnosti a v súvislosti s týmto povolaním neprebrala smernicu Rady
89/48/EHS z 21. decembra 1988 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného
vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov (Ú. v. ES L 19, 1989, s. 16; Mim. vyd. 05/001, s. 337), zmenenú a doplnenú
smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/19/ES zo 14. mája 2001 (Ú. v. ES L 206, s. 1; Mim. vyd. 05/004, s. 138, ďalej
len „smernica 89/48“), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 45 ES, ako aj zo smernice 89/48.

Právny rámec

Právo Únie
Dvanáste odôvodnenie smernice 89/48 stanovuje, že „všeobecný systém uznávania diplomov vyššieho vzdelania neovplyvňuje uplatňovanie
článku [45 ES]“.
Článok 2 smernice 89/48 znie:
„Táto smernica sa bude vzťahovať na ktoréhokoľvek štátneho príslušníka členského štátu, ktorý si želá vykonávať regulované
povolanie v hostiteľskom členskom štáte v samostatnom zárobkovom postavení alebo ako zamestnanec.
Táto smernica sa nebude vzťahovať na povolania, ktoré sú predmetom samostatnej smernice stanovujúcej opatrenia na vzájomné
uznávanie diplomov členskými štátmi.“
Notárske povolanie nebolo upravené nijakou právnou úpravou podobnou tej, ktorá je uvedená v tomto článku 2 druhom odseku.
Smernica 89/48 stanovila lehotu na prebratie, ktorá v súlade s jej článkom 12 uplynula 4. januára 1991.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ L 255, s. 22)
podľa článku 62 zrušila smernicu 89/48 s účinnosťou od 20. októbra 2007.
Odôvodnenie č. 41 smernice 2005/36 uvádza, že „táto smernica sa nedotýka uplatňovania článku 39 ods. 4 [ES] a článku 45 [ES]
týkajúcich sa najmä notárov [, najmä pokiaľ ide o notárov –
neoficiálny preklad
]“.

Vnútroštátna právna úprava
Všeobecná organizácia notárskeho povolania
V zmysle gréckeho právneho poriadku notári svoju činnosť vykonávajú ako slobodné povolanie. Organizáciu notárskeho povolania
upravuje zákon č. 2830/2000 zo 16. marca 2000 (FEK A’ 96/16.3.2000, ďalej len „notársky poriadok“).
V zmysle článku 1 ods. 1 uvedeného poriadku je úlohou notára najmä vyhotovovať a uchovávať listiny, ktoré sú dôkazmi alebo
slúžia ako dôkazy o niektorých právnych úkonoch, vyznačovať na tieto listiny doložku vykonateľnosti, osvedčovať iné než verejné
listiny na účely potvrdenia dátumu ich vyhotovenia a osvedčovať pravosť podpisu.
To isté ustanovenie definuje notára ako „verejného činiteľa bez nároku na plat“ v tom zmysle, že ho neodmeňuje štát, ale klienti.
Každý účastník má právo na slobodný výber notára.
Počet notárov, miesto výkonu ich funkcie a ich sídlo sa stanovujú najmä v súlade s článkami 2 a 17 notárskeho poriadku. Prvé
z týchto ustanovení stanovuje, že notári vykonávajú svoju funkciu v obvode súdu, v ktorom majú sídlo.
Podľa článku 40 notárskeho poriadku sa odmena notára, ktorá obsahuje pevnú časť a pohyblivú časť v závislosti od hodnoty uvedenej
v dotknutej notárskej zápisnici, stanovuje na základe medzirezortného rozhodnutia ministra hospodárstva a financií na jednej
strane a ministra spravodlivosti na strane druhej, pričom posledným takým rozhodnutím je rozhodnutie 100692(1)/2009.
Podľa článku 153 notárskeho poriadku dvaja alebo viacerí notári, ktorých sídlo sa nachádza v tom istom súdnom obvode, môžu
povolanie vykonávať vo forme občianskoprávnej spoločnosti.
Aby mohla byť osoba v Grécku vymenovaná za notárskeho kandidáta, podľa článku 19 notárskeho poriadku musí mať predovšetkým
grécku štátnu príslušnosť.
Notárske činnosti
Čo sa týka jednotlivých notárskych činností podľa gréckeho právneho poriadku, je nepopierateľné, že hlavná úloha notára spočíva
vo vydávaní verejných listín. Úkon notára je buď povinný, alebo dobrovoľný, v závislosti od skutočnosti, ktorú má osvedčiť.
Týmto úkonom notár konštatuje splnenie všetkých podmienok požadovaných zákonom na vydanie predmetnej listiny, ako aj právnu
spôsobilosť a spôsobilosť na právne úkony dotknutých účastníkov.
Z článku 438 občianskeho súdneho poriadku nachádzajúceho sa v kapitole VIII s názvom „Listiny“ vyplýva, že notárska zápisnica
je verejná listina vyhotovená verejným činiteľom a poskytuje úplný dôkaz, ktorého sa možno dovolávať voči každému, o tom,
čo je osvedčené ako úkon uskutočnený notárom alebo v jeho prítomnosti.
Notárske zápisnice sú vykonateľné na základe článku 904 ods. 2 občianskeho súdneho poriadku. Toto ustanovenie okrem iného
takú vykonateľnosť priznáva najmä úradným výzvam a listinám, ktoré zákon uznáva ako exekučné tituly. Na to, aby boli notárske
zápisnice vykonateľné, musí byť na nich notárom vyznačená doložka vykonateľnosti na základe článku 918 tohto poriadku.
Podľa článku 1 ods. 2 zákona č. 2318/1995 z 19. júna 1995 o poriadku súdnych exekútorov (FEK A’ 126/19.6.1995) je súdny exekútor
oprávnený zabezpečovať výkon súdnych rozhodnutí, ako aj aktov, ktoré sú exekučnými titulmi.
Navyše z článku 933 a nasl. občianskeho súdneho poriadku vyplýva, že o všetkých námietkach týkajúcich sa výkonu rozhodnutia
rozhoduje súd.
Úloha notára v rámci núteného výkonu spočíva v podstate v uskutočnení dražby v súlade s ustanoveniami článkov 959 až 981,
988 a 998 až 1021 občianskeho súdneho poriadku.
Podľa relevantných ustanovení uvedeného poriadku začne vykonávacie konanie na základe exekučného titulu najprv poverený súdny
exekútor, ktorý dlžníka vyzve na zaplatenie dlhu. Dlžníkovi je stanovená lehota na splnenie tejto povinnosti. Po uplynutí
tejto lehoty v prípade, že si dlžník medzičasom povinnosť nesplnil, súdny exekútor dotknutý nehnuteľný majetok zabezpečí,
po čom nasleduje zápis uvedeného zabezpečenia nehnuteľného majetku do registra hypoték. Súdny exekútor potom stanoví deň dražby,
a ak je to potrebné, určí notára a poverí ho uskutočnením dražby. Notár následne vykoná dražbu a v prípade vydraženia veci
vyhotoví zápis, ktorý obsahuje údaj o sume vyplatenej v prospech veriteľov a prípadne vyhotoví aj zoznam veriteľov. V prípade
námietok proti platnosti exekučného titulu, proti konaniu o nútenom výkone alebo proti pohľadávke o nich rozhoduje súd v súlade
s článkom 933 a nasl. uvedeného poriadku.
Vo forme notárskej zápisnice musia byť navyše uzavreté niektoré transakcie, inak sú neplatné. Ide najmä o vznik a prevod vecných
práv k nehnuteľnostiam. Na základe článku 1033 Občianskeho zákonníka je na účely prevodu vlastníckeho práva k nehnuteľnosti
potrebná dohoda medzi jej vlastníkom a kupujúcim o prevode vlastníckeho práva k tejto nehnuteľnosti na základe legitímneho
dôvodu, pričom táto dohoda musí byť vyhotovená vo forme notárskej zápisnice. Existujú aj ďalšie právne úkony, na ktorých platnosť
sa vyžaduje forma notárskej zápisnice, konkrétne najmä dobrovoľné uznanie otcovstva, darovanie nehnuteľností a závety.
Notár vystupuje takisto pri úkonoch v oblasti práva obchodných spoločností. Napríklad spoločenské zmluvy akciových spoločností
a spoločností s ručením obmedzeným, ako aj určité transformácie a zlúčenia týchto spoločností, musia byť v súlade s relevantnými
ustanoveniami zákona č. 2190/1920 o akciových spoločnostiach (FEK A’ 37/30.3.1963) a zákona č. 3190/1955 o spoločnostiach
s ručením obmedzeným (FEK A’ 91/16.4.1955) vyhotovené vo forme notárskej zápisnice, inak sú neplatné. Navyše založenie uvedených
spoločností podlieha tiež schváleniu ministra rozvoja alebo príslušného súdu. Tieto spoločnosti nadobúdajú právnu subjektivitu
okamihom uverejnenia ich stanov, zmlúv o ich založení a správneho rozhodnutia o schválení ich stanov v registri akciových
spoločností alebo spoločností s ručením obmedzeným, ako aj v úradnom vestníku. Takisto založenie nadácie, ktoré sa musí uskutočniť
vo forme notárskej zápisnice na základe článku 109 Občianskeho zákonníka, podlieha v súlade s článkom 112 tohto zákonníka
schváleniu príslušným orgánom.

Konanie pred podaním žaloby
Komisii bola doručená sťažnosť týkajúca sa podmienky štátnej príslušnosti požadovanej na prístup k notárskemu povolaniu v Grécku.
Po tom, ako Komisia túto sťažnosť preskúmala, listom zo 14. novembra 2000 vyzvala Helénsku republiku, aby jej v lehote dvoch
mesiacov predložila svoje pripomienky jednak k súladu uvedenej podmienky štátnej príslušnosti s článkom 45 prvým odsekom ES,
ako aj k neprebratiu smernice 89/48 v súvislosti s notárskym povolaním.
Helénska republika na túto výzvu odpovedala listom z 27. februára 2001.
Dňa 12. júla 2002 zaslala Komisia tomuto členskému štátu doplňujúcu výzvu, pričom mu vytýkala, že si nesplnil povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES a článku 45 prvého odseku ES, ako aj zo smernice 89/48.
Uvedený členský štát na túto doplňujúcu výzvu odpovedal listom z 8. októbra 2002.
Keďže Komisiu tvrdenia Helénskej republiky nepresvedčili, zaslala 18. októbra 2006 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko,
v ktorom dospela k záveru, že si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES a článku 45 prvého odseku ES, ako
aj zo smernice 89/48. Táto inštitúcia Helénsku republiku vyzvala, aby prijala požadované opatrenia na dosiahnutie súladu s týmto
odôvodneným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
Helénska republika v liste z 22. decembra 2006 uviedla dôvody, pre ktoré sa domnieva, že stanovisko, ktoré prijala Komisia,
nie je dôvodné.
Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.

O žalobe

O prípustnosti vstupu Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska do konania ako vedľajšieho účastníka
Helénska republika sa domnieva, že vyjadrenie Spojeného kráľovstva ako vedľajšieho účastníka konania je neprípustné, pretože
v rozpore s článkom 40 štvrtým odsekom Štatútu Súdneho dvora a článkom 93 ods. 4 jeho rokovacieho poriadku neobsahuje závery
na podporu stanoviska Komisie. Toto vyjadrenie je tiež neprípustné v rozsahu, v akom Spojené kráľovstvo odkazovalo jednak
výlučne na smernicu 2005/36, hoci sa táto žaloby týka smernice 89/48, jednak na článok 39 ods. 4 ES, pričom toto ustanovenie
nesúvisí s predmetom sporu.
V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa článku 40 štvrtého odseku Štatútu Súdneho dvora môže návrh na vstup do konania ako
vedľajší účastník obsahovať iba návrhy podporujúce návrhy jedného z účastníkov konania.
Takisto článok 93 ods. 4 rokovacieho poriadku stanovuje, že vedľajší účastník musí prijať spor v stave, v akom sa nachádza
v čase jeho vstupu do konania.
Záver, ku ktorému dospelo Spojené kráľovstvo vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania, znie:
„Notárske povolanie spadá do pôsobnosti smernice [2005/36]. Niektoré činnosti vykonávané notármi možno z pôsobnosti [tejto]
smernice vylúčiť, len ak Súdny dvor dospeje k záveru, že na tieto činnosti sa podľa článku 39 ods. 4 ES a/alebo článku 45 ES
vzťahuje výnimka uvedená v odôvodnení č. 41 [uvedenej] smernice.“
Treba uviesť, že Komisia vo svojej žalobe nenavrhuje, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú zo smernice 2005/36.
Napriek tomu, hoci sa zdá, že takto opísaný predmet vedľajšieho účastníctva Spojeného kráľovstva sa svojím znením odlišuje
od predmetu, ktorý môže vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania platne obsahovať, z celkového znenia dotknutého vyjadrenia
vedľajšieho účastníka konania a kontextu, ktorého je súčasťou, vyplýva, že tvrdenia, ktoré Spojené kráľovstvo uviedlo, majú
za cieľ prispieť k úspechu žaloby Komisie lepším objasnením sporu.
Túto analýzu nevyvracajú ani dve námietky predložené Helénskou republikou. Pokiaľ totiž ide o odkazy uskutočnené v uvedenom
vyjadrení vedľajšieho účastníka na smernicu 2005/36, je nutné konštatovať, že podľa Spojeného kráľovstva táto smernica v podstate
potvrdzuje ustanovenia smernice 89/48, ktorú nahradila.
Práve z tohto dôvodu sa uvedený členský štát rozhodol vo svojich úvahách odkazovať na smernicu 2005/36, pričom uviedol, že
tieto úvahy platia aj vo vzťahu k smernici 89/48.
Pokiaľ ide navyše o odkazy uvedené v tomto istom vyjadrení vedľajšieho účastníka na článok 39 ods. 4 ES, je potrebné uviesť,
že Spojené kráľovstvo výslovne uznáva, že toto ustanovenie sa v prejednávanej veci neuplatňuje, zároveň však tvrdí, že judikatúra
Súdneho dvora týkajúca sa tohto článku sa naopak musí uplatniť analogicky aj v kontexte článku 45 prvého odseku ES.
Treba preto uviesť, že vyjadrenie Spojeného kráľovstva ako vedľajšieho účastníka konania je prípustné.

O prvom žalobnom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým žalobným dôvodom sa Komisia domáha, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že vyhradila prístup
k notárskemu povolaniu len pre vlastných štátnych príslušníkov, nesplnila povinnosti, ktoré jej vplývajú z článku 43 ES a článku
45 prvého odseku ES. Táto inštitúcia spresňuje, že uvedeným žalobným dôvodom Helénskej republike vytýka, že porušila článok
43 ES, pričom porušenie nie je odôvodnené výnimkou podľa článku 45 prvého odseku ES.
Komisia predovšetkým zdôrazňuje, že prístup k notárskemu povolaniu v niektorých členských štátoch nie je podmienený nijakou
podmienkou štátnej príslušnosti a že iné členské štáty, ako Španielske kráľovstvo, Talianska republika a Portugalská republika,
túto podmienku zrušili.
Komisia v prvom rade pripomína, že článok 43 ES je jedným zo základných ustanovení práva Únie, ktorého cieľom je všetkým štátnym
príslušníkom členského štátu, ktorí sa hoci len sekundárne usadia v inom členskom štáte, zabezpečiť na účely výkonu samostatne
zárobkovej činnosti rovnaké zaobchádzanie ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi, a že zakazuje akúkoľvek diskrimináciu založenú
na štátnej príslušnosti.
Uvedená inštitúcia a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska tvrdia, že článok 45 prvý odsek ES treba vykladať
nezávisle a jednotným spôsobom (rozsudok z 15. marca 1988, Komisia/Grécko, 147/86, Zb. s. 1637, bod 8). Keďže tento článok
stanovuje výnimku v súvislosti so slobodou usadiť sa na účely činností súvisiacich s výkonom verejnej moci, treba tento článok
navyše vykladať doslovne (rozsudok z 21. júna 1974, Reyners, 2/74, Zb. s. 631, bod 43).
Výnimka stanovená v článku 45 prvom odseku ES by sa teda mala obmedzovať na činnosti, ktoré samy osebe priamo a špecificky
súvisia s výkonom verejnej moci (rozsudok Reyners, už citovaný, body 44 a 45). Podľa Komisie pojem verejná moc zahŕňa výkon
rozhodovacej právomoci idúci nad rámec všeobecného práva, ktorý sa vyznačuje spôsobilosťou konať nezávisle od vôle iných subjektov
alebo aj proti nej. Verejná moc sa podľa judikatúry Súdneho dvora prejavuje osobitne výkonom právomoci na presadzovanie práva
(rozsudok z 29. októbra 1998, Komisia/Španielsko, C‑114/97, Zb. s. I‑6717, bod 37).
Podľa Komisie a Spojeného kráľovstva treba činnosti súvisiace s výkonom verejnej moci odlišovať od činností vykonávaných vo
všeobecnom záujme. Viacerým povolaniam sú totiž priznané osobitné právomoci všeobecného záujmu bez toho, aby súviseli s výkonom
verejnej moci.
Z pôsobnosti článku 45 prvého odseku ES sú takisto vylúčené činnosti, ktoré predstavujú pomoc alebo spoluprácu pri fungovaní
verejnej moci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 1993, Thijssen, C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 22).
Okrem toho Komisia a Spojené kráľovstvo pripomínajú, že článok 45 prvý odsek ES sa v zásade vzťahuje na vymedzené činnosti
a nie na povolanie ako celok, s výnimkou prípadu, že dotknuté činnosti nemožno oddeliť od všetkých ostatných činností vykonávaných
v rámci uvedeného povolania.
Komisia v druhom rade skúma jednotlivé činnosti vykonávané notárom v gréckom právnom poriadku.
Po prvé, pokiaľ ide o osvedčovanie právnych úkonov a spisovanie zmlúv v notárskych zápisniciach, Komisia tvrdí, že notár osvedčuje
vôľu účastníkov po tom, ako im poskytol právne rady, a priznáva tejto vôli právne účinky. Pri výkone tejto činnosti notár
vo vzťahu k účastníkom nedisponuje nijakou rozhodovacou právomocou. Notárska zápisnica je teda len potvrdením predchádzajúcej
dohody medzi týmito účastníkmi. Skutočnosť, že o niektorých úkonoch musí byť povinne vyhotovená notárska zápisnica, nie je
relevantná, keďže mnohé konania sú povinné, pričom však nejde o prejav výkonu verejnej moci.
Je to tak aj v prípade osobitostí systému dôkaznej povahy notárskych zápisníc, keďže dôkazná sila je takisto priznaná aktom,
ktoré nevyplývajú z výkonu verejnej moci, ako sú napríklad zápisnice vyhotovované zákonom stanovenou správou lesov. Ani skutočnosť,
že notár nesie zodpovednosť za notárske zápisnice, ktoré vyhotovuje, nie je relevantná. Je to tak totiž v prípade väčšiny
samostatne zárobkovo činných osôb, ako sú advokáti, architekti alebo lekári.
Pokiaľ ide o vykonateľnosť verejných listín, Komisia sa domnieva, že vyznačenie doložky vykonateľnosti predchádza samotnému
výkonu, pričom nie je jeho súčasťou. Táto vykonateľnosť notárom nepriznáva nijakú právomoc na presadzovanie práva. Okrem toho
o prípadnej námietke rozhoduje súd a nie notár.
Pokiaľ ide po druhé o notársku činnosť v oblasti práva obchodných spoločností a združení, Komisia sa domnieva, že notár len
plní určité procesné podmienky stanovené zákonom na účely založenia právnickej osoby. Tieto činnosti by okrem toho mohli vykonávať
aj právni poradcovia a advokáti.
Pokiaľ ide po tretie o notársku činnosť v oblasti vzniku a prevodu vecných práv k nehnuteľnostiam, táto činnosť nezahŕňa nijakú
rozhodovaciu právomoc, ktorá by sa vymykala zo všeobecného práva. To platí aj v súvislosti s činnosťou notára týkajúcou sa
zavŕšenia určitých právnych úkonov, akými sú darovania, dobrovoľné uznanie otcovstva a závety.
Po štvrté výkon verejnej moci nezahŕňa ani účasť notára na nútenom výkone rozhodnutia, keďže jeho úloha sa skôr približuje
k úlohe osoby vedúcej verejnú dražbu.
Nakoniec Komisia a Spojené kráľovstvo dopĺňajú, že vec, o ktorej bolo rozhodnuté rozsudkom z 30. septembra 2003, Colegio de
Oficiales de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Zb. s. I‑10391), na ktorý odkazujú viaceré členské štáty vo svojich písomných
pripomienkach, sa týkala výkonu množstva úloh kapitánmi a prvými palubnými dôstojníkmi obchodných lodí v súvislosti s dodržiavaním
bezpečnosti, policajnými právomocami, ako aj právomocami v oblasti notárskej činnosti a občianskeho stavu. Keďže Súdny dvor
nemal príležitosť podrobne preskúmať jednotlivé činnosti vykonávané notármi so zreteľom na článok 45 prvý odsek ES, tento
rozsudok preto nepostačuje na to, aby bolo možné dospieť k záveru o uplatnení tohto ustanovenia na notárov.
Na úvod Helénska republika tvrdí, že tento žalobný dôvod je nedôvodný v rozsahu, v akom sa týka údajného porušenia článku
43 ES v spojení s článkom 45 ES, hoci uplatnenie jedného z týchto ustanovení vylučuje uplatnenie druhého.
Pokiaľ ide o pojem účasť na verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES, členský štát sa domnieva, že tento pojem sa
musí vykladať v tom zmysle, že výnimka stanovená v tomto ustanovení sa vzťahuje na činnosti vymykajúce sa zo všeobecného práva.
Súdny dvor totiž v rozsudku Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, už citovanom, potvrdil, že notár sa zúčastňuje
na výkone verejnej moci.
Pokiaľ ide priamosť a špecifickosť účasti notára na výkone verejnej moci, Helénska republika sa domnieva, že táto účasť sa
musí posudzovať na základe súboru kritérií, konkrétne po prvé na základe toho, že notárska činnosť musí byť vykonávaná ako
hlavná a podstatná, nielen ako vedľajšia a doplňujúca činnosť, po druhé sa táto činnosť musí vykonávať pravidelne a trvale,
nie sporadicky a výnimočne, po tretie sa jej výkon musí týkať značnej časti skupiny dotknutých úloh a po štvrté musí mať vplyv
na posúdenie súdnym orgánom (pozri rozsudky Reyners, už citovaný, bod 53, a z 10. decembra 1991, Komisia/Grécko, C‑306/89,
Zb. s. I‑5863, bod 7). Činnosti vykonávané notárom v gréckom právnom poriadku totiž tieto kritériá spĺňajú. Notárska činnosť
sa teda nemôže posudzovať len na základe výkonu rozhodovacej právomoci, ako to navrhuje Komisia.
Povinná účasť notára najmä pri zakladaní právnických osôb a vykonávaní zmien týkajúcich sa ich právnej subjektivity, pri vzniku
a prevode vecných práv k nehnuteľnostiam, ako aj pri kontrole núteného výkonu rozhodnutí preukazujú, že notár sa priamo a špecificky
zúčastňuje na výkone verejnej moci.
V tomto ohľade Helénska republika po prvé poukazuje na to, že právny úkon notára je nevyhnutný na založenie nadácie, akciovej
spoločnosti, európskej akciovej spoločnosti a spoločnosti s ručením obmedzeným. Navyše si právny úkon notára vyžaduje akákoľvek
zmena týkajúca sa ich právnej subjektivity, inak je neplatná. Priznanie právnej subjektivity týmto osobám, ako aj schválenie
zmeny formy tejto právnej subjektivity patrí medzi právomoci verejnej moci.
Po druhé je právny úkon notára povinný aj pri vzniku a prevode vecných práv k nehnuteľnostiam. Bez notárskej zápisnice nemôže
dôjsť k žiadnemu nadobudnutiu vlastníckeho práva alebo iných vecných práv k nehnuteľnostiam. To platí, aj pokiaľ ide o dobrovoľné
uznanie otcovstva, darovanie nehnuteľnosti medzi živými a závety.
Po tretie je právny úkon notára nevyhnutný v konaní o nútenom výkone rozhodnutia a osobitne v rámci nútenej dražby hnuteľného
a nehnuteľného majetku, lodí a lietadiel. Notár teda môže pristúpiť najmä k zaradeniu veriteľov do tried a k rozdeleniu zdrojov
medzi nich v prípade rozsudku o výkone rozhodnutia predajom hnuteľnej veci alebo nehnuteľnosti. Podobné úlohy sú notárovi
zverené v rámci osobitnej likvidácie podnikov, ktoré majú ťažkosti. V týchto prípadoch disponuje notár podľa Helénskej republiky
donucovacou právomocou.
Po štvrté tento členský štát zdôrazňuje, že notárske zápisnice sú exekučnými titulmi, ktoré si nevyžadujú predchádzajúci zásah
súdu. Na tento účel sa na uvedených listinách vyznačuje doložka vykonateľnosti. Rovnako má notár právomoc na spísanie protestu
v prípade neakceptovania alebo nezaplatenia zmenky alebo šeku. Tieto činnosti predstavujú podľa Helénskej republiky prípravnú
fázu buď núteného výkonu rozhodnutia, alebo súdneho konania.
Posúdenie Súdnym dvorom
–       Úvodné poznámky
Svojím prvým žalobným dôvodom Komisia Helénskej republike vytýka, že bráni príslušníkom iných členských štátov usadiť sa na
jej území na účely výkonu notárskeho povolania, keďže v rozpore s článkom 43 ES vyhradzuje prístup k tomuto povolaniu pre
vlastných štátnych príslušníkov.
Tento žalobný dôvod sa teda týka len podmienky štátnej príslušnosti požadovanej dotknutou gréckou právnou úpravou na prístup
k tomuto povolaniu so zreteľom na článok 43 ES.
Preto je potrebné spresniť, že uvedený žalobný dôvod sa netýka ani postavenia, ani organizácie notárskeho povolania v gréckom
právnom poriadku, ani iných podmienok prístupu k notárskemu povolaniu v tomto členskom štáte než podmienky súvisiacej so štátnou
príslušnosťou.
Okrem toho je vhodné zdôrazniť, ako to uviedla Komisia na pojednávaní, že prvý žalobný dôvod sa netýka ani uplatnenia ustanovení
Zmluvy ES týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb. Uvedený dôvod sa takisto netýka uplatnenia ustanovení Zmluvy týkajúcich
sa voľného pohybu pracovníkov.
–       O veci samej
Treba predovšetkým pripomenúť, že článok 43 ES je jedným zo základných ustanovení práva Únie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok
Reyners, už citovaný, bod 43).
Pojem usadiť sa v zmysle uvedeného ustanovenia je veľmi široký pojem, ktorý zahŕňa možnosť štátneho príslušníka Únie trvale
a nepretržite sa zúčastňovať na hospodárskom živote v inom členskom štáte, než je jeho členský štát pôvodu, a mať z toho prospech,
čo podporuje vzájomné hospodárske a sociálne prelínanie v rámci Únie v oblasti samostatných zárobkových činností (pozri najmä
rozsudok z 22. decembra 2008, Komisia/Rakúsko, C‑161/07, Zb. s. I‑10671, bod 24).
Sloboda usadiť sa priznaná príslušníkom členského štátu na území iného členského štátu zahŕňa najmä prístup k samostatným
zárobkovým činnostiam a ich výkon za podmienok, ktoré právna úprava členského štátu usadenia stanovuje pre vlastných príslušníkov
(pozri najmä rozsudok z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 13, a v tomto zmysle rozsudok Komisia/Rakúsko,
už citovaný, bod 27). Inými slovami, článok 43 ES každému členskému štátu zakazuje, aby vo svojej právnej úprave stanovil
pre osoby, ktoré využívajú slobodu usadiť sa v tomto štáte, podmienky výkonu svojich činností, ktoré sa líšia od podmienok
stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov (rozsudok Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 28).
Cieľom článku 43 ES je teda zabezpečiť, aby sa s každým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorý sa usadí v inom členskom
štáte, aby tam vykonával samostatnú zárobkovú činnosť, zaobchádzalo rovnako ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi, a tento
článok zakazuje akúkoľvek diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti vyplývajúcu z vnútroštátnych právnych úprav ako obmedzenie
slobody usadiť sa (rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 14).
V prejednávanej veci pritom sporná vnútroštátna právna úprava vyhradzuje prístup k notárskemu povolaniu pre gréckych štátnych
príslušníkov, čím teda zavádza rozdiel v zaobchádzaní z dôvodu štátnej príslušnosti, ktorý článok 43 ES v zásade zakazuje.
Helénska republika pritom tvrdí, že notárske činnosti nespadajú do pôsobnosti článku 43 ES, pretože súvisia s výkonom verejnej
moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES. Je teda potrebné v prvom rade preskúmať rozsah pojmu výkon verejnej moci v zmysle
tohto posledného uvedeného ustanovenia a potom preskúmať, či činnosti zverené notárom v gréckom právnom poriadku spadajú pod
tento pojem.
Pokiaľ ide o pojem „výkon štátnej moci“ v zmysle článku 45 prvého odseku ES, treba zdôrazniť, že pri jeho posudzovaní sa majú
podľa ustálenej judikatúry zohľadniť obmedzenia vyplývajúce zo samotnej povahy práva Únie, ktoré tento článok pri výnimkách
zo zásady slobody usadiť sa pripúšťa, aby sa na základe jednostranných predpisov prijatých členskými štátmi nenarušil potrebný
účinok Zmluvy v oblasti slobody usadiť (pozri v tomto zmysle rozsudky Reyners, už citovaný, bod 50; z 15. marca 1988, Komisia/Grécko,
už citovaný, bod 8, a z 22. októbra 2009, Komisia/Portugalsko, C‑438/08, Zb. s. I‑10219, bod 35).
Aj podľa ustálenej judikatúry predstavuje článok 45 prvý odsek ES výnimku zo základného pravidla slobody usadiť sa. Túto výnimku
treba vykladať tak, aby bola jej pôsobnosť obmedzená len na to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie
členským štátom dovoľuje chrániť (rozsudky z 15. marca 1988, Komisia/Grécko, už citovaný, bod 7; Komisia/Španielsko, už citovaný,
bod 34; z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod 45; z 29. novembra 2007,
Komisia/Rakúsko, C‑393/05, Zb. s. I‑10195, bod 35, a Komisia/Nemecko, C‑404/05, Zb. s. I‑10239, body 37 a 46, ako aj Komisia/Portugalsko,
už citovaný, bod 34).
Okrem toho Súdny dvor opakovane zdôraznil, že výnimka stanovená článkom 45 prvým odsekom ES sa musí obmedzovať len na činnosti,
ktoré samy osebe priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci (rozsudky Reyners, už citovaný, bod 45; Thijssen, už
citovaný, bod 8; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 35; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný, bod 46; Komisia/Nemecko,
už citovaný, bod 38, a Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 36).
Súdny dvor mal v tejto súvislosti príležitosť konštatovať, že pod výnimky stanovené v článku 45 prvom odseku ES nespadajú
určité pomocné alebo prípravné činnosti, pokiaľ ide o výkon verejnej moci (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný,
bod 22; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 38; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný, bod 47; Komisia/Nemecko,
už citovaný, bod 38, a Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 36), alebo niektoré činnosti, ktorých výkon, hoci zahŕňa aj pravidelné
a právne regulované styky so správnymi alebo súdnymi orgánmi alebo dokonca povinné prispievanie k plneniu ich úloh, nezasahuje
do voľnej úvahy a rozhodovacej právomoci uvedených orgánov (pozri v tomto zmysle rozsudok Reyners, už citovaný, body 51 a 53),
alebo aj niektoré činnosti, ktoré nezahŕňajú výkon rozhodovacej právomoci (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný,
body 21 a 22; z 29. novembra 2007, Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 36 a 42; Komisia/Nemecko, už citovaný, body 38 a 44,
ako aj Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 36 a 41), právomoci na presadzovanie práva (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok
Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 37) alebo aj donucovacích právomocí (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. septembra 2003,
Anker a i., C‑47/02, Zb. s. I‑10447, bod 61, ako aj Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 44).
S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy je potrebné preskúmať, či činnosti zverené notárom v gréckom právnom poriadku súvisia
priamo a špecificky s výkonom verejnej moci.
Na tieto účely je potrebné zohľadniť povahu činností vykonávaných členmi predmetného povolania (pozri v tomto zmysle rozsudok
Thijssen, už citovaný, bod 9).
Helénska republika a Komisia súhlasia, že prvoradá úloha notárov v gréckom právnom poriadku spočíva vo vydávaní verejných
listín s požadovanými náležitosťami. Na tieto účely musí notár najmä overiť, či boli splnené všetky podmienky požadované zákonom
na vyhotovenie takej listiny. Verejná listina má okrem iného dôkaznú silu a je vykonateľná.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa gréckej právnej úpravy sú predmetom notárskej zápisnice právne úkony alebo zmluvy,
na ktorých sa účastníci slobodne dohodli. Účastníci totiž sami v medziach právnych predpisov rozhodujú o rozsahu svojich práv
a povinností a slobodne si volia znenie ustanovení, ktorými sa chcú riadiť, keď žiadajú notára o vyhotovenie notárskej zápisnice
o právnom úkone alebo zmluve. Úkon notára predpokladá teda predchádzajúci prejav vôle alebo súhlas účastníkov.
Okrem toho notár nemôže jednostranne meniť zmluvu, ktorú má spísať v notárskej zápisnici, pokiaľ na to vopred nezíska súhlas
účastníkov.
Činnosť zverená notárovi spočívajúca vo vyhotovovaní notárskych zápisníc o právnych úkonoch teda sama osebe priamo a špecificky
nezahŕňa výkon verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES.
Skutočnosť, že niektoré právne úkony alebo niektoré zmluvy musia byť povinne spísané vo forme notárskej zápisnice, lebo inak
sú neplatné, nemôže spochybniť tento záver. Je totiž bežné, že na to, aby boli rôzne právne úkony platné, vo vnútroštátnych
právnych poriadkoch a podľa stanovených postupov podliehajú formálnym náležitostiam alebo aj povinným konaniam, ktoré zakladajú
ich platnosť. Táto okolnosť teda nepostačuje na podporu názoru, ktorý obhajuje Helénska republika.
Spochybniť predchádzajúci záver nemôže ani povinnosť notárov pred samotným spísaním notárskej zápisnice o právnom úkone alebo
zmluve overiť, či boli splnené podmienky požadované zákonom na uskutočnenie takého úkonu alebo uzavretie zmluvy, a v prípade,
že to tak nie je, odmietnuť vyhotovenie tejto zápisnice.
Notár síce vykonáva uvedené osvedčovanie tak, že pritom sleduje cieľ všeobecného záujmu, čiže zaručiť zákonnosť a právnu istotu
právnych úkonov uzatváraných medzi jednotlivcami. Samotné sledovanie tohto cieľa však nemôže odôvodňovať skutočnosť, že právomoci
nevyhnutné na tieto účely sú vyhradené len notárom, ktorí sú štátnymi príslušníkmi dotknutého členského štátu.
Skutočnosť, že konanie sleduje cieľ všeobecného záujmu, sama osebe nepostačuje, aby sa určitá činnosť mohla považovať za činnosť,
ktorá priamo a špecificky súvisí s výkonom verejnej moci. Je totiž nepopierateľné, že činnosti vykonávané v rámci jednotlivých
regulovaných povolaní vo vnútroštátnych právnych poriadkoch často ukladajú osobám, ktoré ich vykonávajú, povinnosť sledovať
uvedený cieľ, pričom tieto činnosti nevyhnutne nespadajú pod výkon tejto moci.
Skutočnosť, že notárske činnosti sledujú ciele všeobecného záujmu, ktorý spočíva najmä v zabezpečení zákonnosti a právnej
istoty právnych úkonov uzatváraných medzi jednotlivcami, však predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý umožňuje
odôvodniť prípadné obmedzenia článku 43 ES vyplývajúce z osobitostí vlastných notárskej činnosti, akými je napríklad právna
úprava, ktorá sa vzťahuje na notárov v rámci postupov ich vymenúvania, ktorým podliehajú, obmedzenie ich počtu a ich územnej
pôsobnosti alebo aj systém ich odmeňovania, nezávislosti, nezlučiteľnosti funkcií a neodvolateľnosti, keďže tieto obmedzenia
dovoľujú dosiahnuť uvedené ciele a sú na tieto účely nevyhnutné.
Je takisto pravda, že notár musí odmietnuť vyhotoviť notársku zápisnicu o právnom úkone alebo zmluve, ktoré nespĺňajú podmienky
požadované zákonom, a to nezávisle od vôle účastníkov konania. Po takomto odmietnutí však účastníci konania môžu slobodne
buď odstrániť vytýkanú protiprávnosť, alebo zmeniť ustanovenia právneho úkonu alebo zmluvy, či upustiť od uskutočnenia takého
právneho úkonu alebo uzatvorenia takej zmluvy.
Pokiaľ ide o dôkaznú silu a vykonateľnosť, ktoré notárska zápisnica má, nemožno spochybniť, že uvedeným aktom priznávajú dôležité
právne účinky. Skutočnosť, že určitá činnosť zahŕňa vyhotovovanie listín s takýmito účinkami, však nepostačuje na to, aby
sa táto činnosť považovala za činnosť priamo a špecificky súvisiacu s výkonom verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku
ES.
Čo sa týka osobitne dôkaznej sily, ktorú notárska zápisnica má, je potrebné spresniť, že táto sila vyplýva zo systému dokazovania
stanoveného v dotknutom právnom poriadku zákonom. Dôkazná sila priznaná zákonom určitej listine teda nemá priamy vplyv na
otázku, či činnosť, ktorá zahŕňa vydávanie takých listín, sama osebe priamo a špecificky súvisí s výkonom verejnej moci, ako
to požaduje judikatúra (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný, bod 8, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod
35).
Navyše nemožno tvrdiť, že notárska zápisnica z dôvodu svojej dôkaznej sily bezpodmienečne viaže súd pri výkone voľnej úvahy,
keďže je nesporné, že súd prijíma rozhodnutie na základe vlastného presvedčenia, pričom zohľadňuje všetky skutočnosti a dôkazy
získané v priebehu súdneho konania.
Pokiaľ ide o vykonateľnosť verejnej listiny, treba uviesť, ako tvrdí aj Helénska republika, že táto vykonateľnosť dovoľuje
vykonať povinnosť, ktorú táto listina ukladá, bez toho, aby o tom predtým musel rozhodnúť súd.
Vykonateľnosť notárskej zápisnice ako verejnej listiny však v prípade notára nepredstavuje právomoci priamo a špecificky súvisiace
s výkonom verejnej moci. Aj keď vyznačenie doložky vykonateľnosti notárom na notárskej zápisnici priznáva tejto notárskej
zápisnici vykonateľnosť, tá spočíva vo vôli účastníkov vykonať právny úkon alebo uzatvoriť zmluvu po tom, ako notár preskúmal
ich súlad so zákonom, a priznať im uvedenú vykonateľnosť.
Je potrebné tiež preskúmať, či ostatné činnosti zverené notárovi v gréckom právnom poriadku, na ktoré Helénska republika odkazuje,
priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci.
Po prvé, čo sa týka úloh zverených notárovi v súvislosti so zabezpečením a predajom nehnuteľného majetku v rámci núteného
výkonu rozhodnutia, treba uviesť, že notár je predovšetkým priamo poverený organizáciou dražby a v prípade vydraženia veci
vyhotoví zápis, ktorý obsahuje údaj o sume vyplatenej v prospech veriteľov, a prípadne vyhotoví aj zoznam veriteľov.
Treba teda na jednej strane konštatovať, že notár sám nemá právomoc vykonávať úkony pri zabezpečovaní predmetu núteného výkonu
rozhodnutia. Na druhej strane o námietkach proti platnosti exekučného titulu, proti konaniu o nútenom výkone alebo proti pohľadávke
musí rozhodnúť súd v súlade s článkom 933 a nasl. občianskeho súdneho poriadku.
Úlohy zverené notárom v rámci núteného výkonu rozhodnutia sa teda vykonávajú pod dohľadom súdu, ktorému notár musí postúpiť
prípadné námietky a ktorý o nich navyše rozhoduje v poslednom stupni. Tieto úlohy preto nemožno považovať za úlohy, ktoré
samy osebe priamo a špecificky súvisia s výkonom verejnej moci (pozri v tomto zmysle rozsudky Thijssen, už citovaný, bod 21;
z 29. novembra 2007, Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 41 a 42; Komisia/Nemecko, už citovaný, body 43 a 44, ako aj Komisia/Portugalsko,
už citovaný, body 37 a 41).
K rovnakému záveru treba dospieť aj v súvislosti s úlohami, ktoré vykonáva notár v rámci osobitnej likvidácie podnikov v ťažkostiach,
keďže tieto činnosti, ako pripúšťa aj samotná Helénska republika, sú analogické s činnosťami vykonávanými notárom v rámci
nútenej dražby.
Okrem toho, pokiaľ ide o notárske činnosti uvedené v bodoch 97 až 100 tohto rozsudku, treba spresniť, ako bolo spomenuté v bode
78 tohto rozsudku, že ani odborná činnosť zahŕňajúca prípadne aj povinné prispenie k plneniu úloh súdov napriek tomu nepredstavuje
účasť na výkone verejnej moci (rozsudok Reyners, už citovaný, bod 51).
Pokiaľ ide po druhé o právny úkon notára v prípade neakceptovania alebo nezaplatenia zmenky alebo šeku, treba uviesť, ako
to výslovne uznáva aj Helénska republika, že tento právny úkon spočívajúci v spísaní protestu predstavuje prípravnú fázu buď
núteného výkonu rozhodnutia, alebo súdneho konania. Činnosti, ktoré sú prípravnými činnosťami vo vzťahu k výkonu verejnej
moci, sú však podľa ustálenej judikatúry vylúčené z výnimky stanovenej v článku 45 prvom odseku ES (pozri v tomto zmysle rozsudky
Thijssen, už citovaný, bod 22; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 38; Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný,
bod 47; Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 38, a Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 36).
Čo sa po tretie týka takých transakcií a právnych úkonov, ako sú vznik a prevod vecných práv k nehnuteľnostiam, darovanie
nehnuteľností, dobrovoľné uznanie otcovstva a závety, ktoré musia byť spísané vo forme notárskej zápisnice, pretože inak sú
neplatné, treba odkázať na úvahy uvedené v bodoch 82 až 95 tohto rozsudku.
Po štvrté v súvislosti so zakladajúcimi listinami obchodných spoločností a nadácií možno takisto poukázať na tie isté úvahy,
pretože tieto úkony musia byť vyhotovené v podobe verejnej listiny, inak sú neplatné. Navyše treba v tomto ohľade spresniť,
že jednak vznik uvedených subjektov podlieha schváleniu príslušným orgánom a jednak, že tieto subjekty nadobúdajú právnu subjektivitu
zápisom do príslušného registra, ako aj uverejnením ich stanov, zmlúv o ich založení a rozhodnutí o schválení ich stanov v Úradnom
vestníku.
Pokiaľ ide o osobitné postavenie notárov v gréckom právnom poriadku, treba pripomenúť, ako vyplýva aj z bodov 77 až 80 tohto
rozsudku, že otázku, či tieto činnosti možno zaradiť pod výnimky stanovené článkom 45 prvým odsekom ES, treba posúdiť práve
z hľadiska povahy dotknutých činností ako takých a nie z hľadiska tohto postavenia ako takého.
V tejto súvislosti však treba spresniť dve veci. V prvom rade je nepopierateľné, že okrem prípadu, keď notára určuje súd,
každý účastník konania si môže notára vybrať slobodne. Hoci je pravda, že odmenu notárov upravuje zákon, nič to nemení na
skutočnosti, že kvalita služieb poskytovaných notármi môže byť u každého notára odlišná, najmä v závislosti od odborných schopností
dotknutých osôb. Z toho vyplýva, že notári v rámci svojej územnej pôsobnosti vykonávajú svoje povolanie, ako to uviedol aj
generálny advokát v bode 81 svojich návrhov, v konkurenčných podmienkach, čo nie je znakom výkonu verejnej moci.
V druhom rade treba uviesť, ako uviedla Komisia, čo v tejto súvislosti Helénska republika nespochybňuje, že notári sú vo vzťahu
k svojim klientom priamo a osobne zodpovední za škody spôsobené akýmkoľvek nesprávnym postupom, ktorého sa dopustia pri výkone
svojich činností.
Pokiaľ ide o tvrdenie, ktoré Helénska republika opiera o už citovaný rozsudok Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española,
je potrebné spresniť, že vec, v ktorej bol tento rozsudok vyhlásený, sa týkala výkladu článku 39 ods. 4 ES a nie výkladu článku
45 prvého odseku ES. Okrem toho z bodu 42 uvedeného rozsudku vyplýva, že keď Súdny dvor rozhodol, že úlohy zverené kapitánom
a prvým palubným dôstojníkom námorných lodí priamo a špecificky súvisia s výkonom právomocí verejnej moci, mal na mysli všetky
úlohy, ktoré tieto osoby vykonávajú. Súdny dvor teda neskúmal len samotnú notársku činnosť zverenú kapitánom a prvým palubným
dôstojníkom, teda prijímanie, úschovu a vydávanie závetov z úschovy, nezávislé od ich ostatných právomocí, ako je najmä donucovacia
právomoc a právomoc ukladať sankcie, ktorými disponujú.
Navyše je potrebné zamietnuť námietku Helénskej republiky, pokiaľ ide o údajný rozpor v rámci tohto žalobného dôvodu, keďže
Komisia jej vytýkala súčasné porušenie článku 43 ES a článku 45 prvého odseku ES. V tomto ohľade je potrebné uviesť, že z návrhu
vnímaného ako celok a v jeho kontexte vyplýva, že Komisia žalovanému členskému štátu vytýka, že porušil článok 43 ES, pričom
toto porušenie nemožno odôvodniť na základe článku 45 prvého odseku ES. Tieto dve ustanovenia Zmluvy sa totiž musia skúmať
súčasne, ako to vyplýva aj z predchádzajúcich úvah, keďže článok 43 ES predstavuje pravidlo, z ktorého článok 45 prvý odsek ES
stanovuje výnimku.
Za týchto podmienok možno dospieť k záveru, že notárske činnosti, ako sú v súčasnosti definované v gréckom právnom poriadku,
nesúvisia s výkonom verejnej moci v zmysle článku 45 prvého odseku ES.
Vzhľadom na to je potrebné konštatovať, že podmienka štátnej príslušnosti požadovaná gréckou právnou úpravou na prístup k notárskemu
povolaniu predstavuje diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti, ktorú článok 43 ES zakazuje.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že prvý žalobný dôvod je dôvodný.

O druhom žalobnom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Komisia Helénskej republike vytýka, že v súvislosti s notárskym povolaním neprebrala smernicu 89/48. Podľa Komisie toto povolanie
nemožno z pôsobnosti uvedenej smernice vylúčiť, pretože notár nemá priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci.
Táto inštitúcia pripomína, že smernica 89/48 dovoľuje členským štátom zaviesť buď skúšku spôsobilosti, alebo adaptačné obdobie,
ktoré môžu svojou povahou zabezpečiť vysokú odbornú úroveň požadovanú u notárov. Okrem toho účinkom uplatnenia tejto smernice
nie je zabrániť prijímaniu notárov na základe výberového konania, ale len umožniť prístup k uvedenému výberovému konaniu príslušníkom
iných členských štátov. Toto uplatnenie nemá vplyv ani na postup pri vymenúvaní notárov.
Navyše skutočnosť, že otázka uplatnenia uvedenej smernice na notárske povolanie nebola počas prípravy tejto smernice predmetom
diskusie a že nedošlo k prijatiu žiadnej odvetvovej smernice týkajúcej sa tohto povolania, nepredstavuje právne relevantné
tvrdenie.
Rovnako skutočnosť, že normotvorca Únie vylúčil určité činnosti z pôsobnosti určitého predpisu Únie, sama osebe nemôže mať
za následok to, že smernica 89/48 sa na dotknuté činnosti neuplatní. Článok 1 ods. 5 písm. d) smernice 2000/31/ES Európskeho
parlamentu a Rady z 8. júna 2000 o určitých právnych aspektoch služieb informačnej spoločnosti na vnútornom trhu, najmä o elektronickom
obchode (smernica o elektronickom obchode) (Ú. v. ES L 178, s. 1; Mim. vyd. 13/025, s. 399), ako aj odôvodnenie č. 41 smernice
2005/36 totiž zo svojej pôsobnosti vylučujú notárske činnosti len v rozsahu, v akom priamo a špecificky súvisia s výkonom
verejnej moci. Ide teda len o jednoduchú výnimku, ktorá nijako neovplyvňuje výklad článku 45 prvého odseku ES. Pokiaľ ide
o článok 2 ods. 2 písm. l) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu
(Ú. v. EÚ L 376, s. 36), ktorý vylučuje notárske činnosti z pôsobnosti tejto smernice, Komisia zdôrazňuje, že skutočnosť,
že sa normotvorca rozhodol vylúčiť určitú činnosť z pôsobnosti uvedenej smernice, neznamená, že článok 45 prvý odsek ES sa
na túto činnosť uplatňuje.
Ani smernica Rady 77/249/EHS z 22. marca 1977 na uľahčenie účinného výkonu slobody právnikov poskytovať služby (Ú. v. ES L 78,
s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 52) a smernica 98/5/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. februára 1998 o uľahčení trvalého výkonu
právnického povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia (Ú. v. ES L 77, s. 36; Mim. vyd. 06/003,
s. 83), nie sú relevantné, pretože zo svojej pôsobnosti vylučujú notárske činnosti s cieľom umožniť niektorým členským štátom
s inou právnou tradíciou, akým je Spojené kráľovstvo, odmietnuť advokátom z iných členských štátov, aby vykonávali typicky
notárske činnosti, ktoré sú v Spojenom kráľovstve vykonávané osobitnou kategóriou advokátov, konkrétne „solicitors“.
Čo sa týka uznesenia Európskeho parlamentu z 23. marca 2006 o právnických povolaniach a o všeobecnom záujme na fungovaní právnych
systémov (Ú. v. EÚ C 292E, s. 105, ďalej len „uznesenie z roku 2006“), ide o čisto politický akt, ktorého obsah je nepresný,
pretože na jednej strane v bode 17 tohto uznesenia Európsky parlament tvrdí, že článok 45 ES sa na notárske povolanie musí
uplatňovať, hoci na druhej strane v bode 2 tohto uznesenia potvrdzuje stanovisko uvedené v jeho uznesení z 18. januára 1994
o postavení a organizácii notárskeho povolania v dvanástich členských štátoch Spoločenstva [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 44, s. 36, ďalej len „uznesenie z roku 1994“), v ktorom vyjadril želanie, aby bola podmienka štátnej príslušnosti
na prístup k notárskemu povolaniu, stanovená právnou úpravou viacerých členských štátov, zrušená.
Helénska republika na úvod tvrdí, že táto žaloba sa týka výlučne smernice 89/48 a nie smernice 2005/36, hoci druhá smernica
zrušila prvú ešte pred podaním tejto žaloby.
Tento členský štát sa po prvé domnieva, že smernica 89/48 sa neuplatňuje na notárske povolanie, ako to vyplýva z jej dvanásteho
odôvodnenia. Navyše prípadné uplatnenie tejto smernice na toto povolanie nebolo nikdy predmetom diskusie pri jej príprave.
Ďalej neexistuje ani odvetvová smernica, ktorá by sa na toto povolanie uplatňovala, hoci iné povolania sú predmetom takýchto
smerníc. Tento výklad potvrdzuje aj súbor predpisov sekundárneho práva, akými sú predpisy citované v bodoch 116 a 117 tohto
rozsudku, ktoré vylučujú notárske povolanie zo svojej pôsobnosti. Okrem toho uznesenia z roku 1994 a 2006 potvrdzujú, že normotvorca
Únie sa domnieva, že toto povolanie spadá pod článok 45 prvý odsek ES.
Po druhé Helénska republika Komisii vytýka, že jasne a taxatívnym spôsobom neuviedla všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré
zakladajú údajné porušenie smernice 89/48.
Posúdenie Súdnym dvorom
–       O prípustnosti
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že existencia nesplnenia povinnosti v rámci žaloby založenej na článku 226 ES musí byť posúdená
s ohľadom na právnu úpravu Únie účinnú ku koncu lehoty, ktorú Komisia vymedzila pre uvedený členský štát na dosiahnutie súladu
s odôvodneným stanoviskom (pozri najmä rozsudky z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod 32; z 5. októbra
2006, Komisia/Belgicko, C‑275/04, Zb. s. I‑9883, bod 34, a z 19. marca 2009, Komisia/Nemecko, C‑270/07, Zb. s. I‑1983, bod
49).
V prejednávanej veci lehota uplynula 18. decembra 2006. V tomto čase však bola smernica 89/48 ešte účinná, pretože smernica
2005/36 ju zrušila len od 20. októbra 2007. Vzhľadom na to žaloba založená na neprebratí smernice 89/48 nie je bezpredmetná
(pozri analogicky rozsudok z 11. júna 2009, Komisia/Francúzsko, C‑327/08, bod 23).
Námietku Helénskej republiky treba preto zamietnuť.
–       O veci samej
Komisia Helénskej republike vytýka, že v súvislosti s notárskym povolaním neprebrala smernicu 89/48. Je preto potrebné preskúmať,
či možno túto smernicu uplatniť na uvedené povolanie.
V tejto súvislosti treba zohľadniť legislatívny kontext, do ktorého táto smernica spadá.
Možno teda uviesť, že normotvorca v dvanástom odôvodnení smernice 89/48 výslovne stanovil, že „všeobecný systém uznávania
diplomov vyššieho vzdelania neovplyvňuje uplatňovanie… článku [45 ES]“. Takto stanovená výhrada vyjadruje vôľu normotvorcu
ponechať činnosti spadajúce pod článok 45 prvý odsek ES mimo pôsobnosť tejto smernice.
V čase prijatia smernice 89/48 však Súdny dvor ešte nemal príležitosť rozhodovať o tom, či notárske činnosti spadajú alebo
nespadajú do pôsobnosti článku 45 prvého odseku ES.
Okrem toho v rokoch po prijatí smernice 89/48 Parlament vo svojich uzneseniach z roku 1994 a 2006, uvedených v bode 118 tohto
rozsudku, na jednej strane potvrdil, že článok 45 prvý odsek ES sa má plne uplatňovať na notárske povolanie ako také, hoci
na druhej strane vyjadril želanie, aby bola v súvislosti s prístupom k tomuto povolaniu odstránená podmienka štátnej príslušnosti.
Okrem toho pri prijatí smernice 2005/36, ktorá nahradila smernicu 89/48, normotvorca Únie v odôvodnení č. 41 prvej z týchto
smerníc starostlivo spresnil, že sa netýka uplatňovania článku 45 ES, „týkajúcich sa najmä notárov [najmä pokiaľ ide o notárov
–
neoficiálny preklad
]“. Zavedením tejto výhrady však normotvorca Únie nezaujal stanovisko k uplatniteľnosti článku 45 prvého odseku ES, a teda
ani smernice 2005/36 na notárske činnosti.
Potvrdzujú to najmä prípravné práce na smernici 2005/36. Parlament vo svojom legislatívnom uznesení o návrhu smernice Európskeho
parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. EÚ C 97E, 2004, s. 230), prijatom v prvom čítaní 11. februára 2004, navrhoval, aby sa v texte smernice 2005/36 výslovne
uviedlo, že sa nevzťahuje na notárov. Ak tento návrh nebol prijatý ani v zmenenom a doplnenom návrhu smernice Európskeho parlamentu
a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií [KOM(2004) 317 v konečnom znení], ani v spoločnej pozícii (ES) č. 10/2005 z 21. decembra
2004 prijatej Radou v súlade s postupom uvedeným v článku 251 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva na účely prijatia
smernice Európskeho parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ C 58E, 2005, s. 1), nebolo to z dôvodu,
že navrhovaná smernica sa mala uplatňovať na notárske povolanie, ale predovšetkým z dôvodu, že „článok 45 [prvý odsek] ES
[stanovuje] výnimku zo zásad slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb pre činnosti, ktoré priamo a špecificky súvisia
s výkonom verejnej moci“.
V tejto súvislosti vzhľadom na osobitné okolnosti legislatívneho procesu, ako aj neistú situáciu, ktorá je toho výsledkom,
ako vyplýva z vyššie uvedeného legislatívneho kontextu, nemožno konštatovať, že ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom
stanovisku existovala dostatočne jasná povinnosť členských štátov prebrať smernicu 89/48, pokiaľ ide o notárske povolanie.
Druhý žalobný dôvod sa preto musí zamietnuť.
S prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Helénska republika si tým, že na prístup k notárskemu
povolaniu stanovila podmienku štátnej príslušnosti, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES, a žalobu treba
v zostávajúcej časti zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť
tak, že každý z účastníkov znáša vlastné trovy konania, ak mali úspech len v časti predmetu konania. Keďže Komisia mala úspech
len v časti predmetu konania, je opodstatnené rozhodnúť, že každý z účastníkov znáša vlastné trovy konania.
Podľa článku 69 ods. 4 prvého pododseku rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci,
znášajú vlastné trovy konania. Česká republika, Francúzska republika, Litovská republika, Slovinská republika, Slovenská republika
a Spojené kráľovstvo teda znášajú vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Helénska republika si tým, že na prístup k notárskemu povolaniu stanovila podmienku štátnej príslušnosti, nesplnila povinnosti,
ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES.
2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
3.
Európska komisia, Helénska republika, Česká republika, Francúzska republika, Litovská republika, Slovinská republika, Slovenská
republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: gréčtina.