CELEX: 62011CJ0578
Appel
karteller
det italienske marked for køb og første forarbejdning af råtobak
beslutning, der fastslår en tilsidesættelse af artikel 81 EF
bødefritagelse
forpligtelse til samarbejde
ret til forsvar
grænser for domstolsprøvelsen
ret til en retfærdig rettergang
afhøring af vidner eller parter
rimelig frist
ligebehandlingsprincippet

I appelskriftet har Deltafina SpA (herefter »Deltafina«) principalt nedlagt påstand om dels ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret i sagen Deltafina mod Kommissionen (T-12/06,
EU:T:2011:441
, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for appellantens annullationspåstand, og subsidiært om en nedsættelse af den bøde, som selskabet blev pålagt ved Kommissionens beslutning K(2005) 4012 endelig af 20. oktober 2005 om en procedure efter artikel [81, stk. 1, EF] (sag COMP/C.38 281/B.2 – Råtobak – Italien) (herefter »den omtvistede beslutning«), dels om annullation af denne beslutning, i det omfang den vedrører selskabet, samt om annullation eller nedsættelse af den bøde, som selskabet blev pålagt ved den nævnte beslutning, og subsidiært hjemvisning af sagen til Retten.
Sagens baggrund
Deltafina er et italiensk selskab, hvis hovedaktiviteter er første forarbejdning af råtobak og handel med forarbejdet tobak. Selskabet ejes 100% af Universal Corp. (herefter »Universal«), som er et selskab med hjemsted i Richmond (De Forenede Stater).
Mellem den 3. og den 5. oktober 2001 foretog Europa-Kommissionen i henhold til artikel 14 i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), kontrolundersøgelser bl.a. i lokalerne hos den europæiske sammenslutning af tobaksforarbejdningsvirksomheder i Bruxelles (Belgien) og de tre største spanske forarbejdningsvirksomheder af råtobak. Denne sammenslutning underrettede straks medlemmerne, heriblandt Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI), om disse kontrolundersøgelser.
Den 19. februar 2002 indgav Deltafina en anmodning om bødefritagelse til Kommissionen i henhold til Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (
EFT 2002 C 45, s. 3
, herefter »samarbejdsmeddelelsen af 2002«). Denne anmodning vedrørte et påstået kartel mellem råtobakforarbejdningsvirksomhederne på det italienske marked.
Den 6. marts 2002 oplyste Kommissionen Deltafina om, at selskabets anmodning opfyldte de betingelser, der er anført i samarbejdsmeddelelsen af 2002, samt at Kommissionen ved afslutningen af den administrative procedure ville indrømme Deltafina den anmodede bødefritagelse med det forbehold, at selskabet opfyldte alle de betingelser, der er anført i denne meddelelses punkt 11.
Den 14. marts 2002 fandt der et møde sted mellem Kommissionens tjenestegrene og repræsentanter for Deltafina og Universal for at drøfte de nærmere regler for Deltafinas samarbejde med Kommissionen (herefter »mødet den 14. marts 2002«).
Under dette møde gjorde Kommissionens tjenestegrene det klart, at de forudså at ville gennemføre uanmeldte kontrolundersøgelser vedrørende det af Deltafina afslørede kartel, at disse kontrolundersøgelser ikke kunne finde sted før den 18. april 2002, samt at det derfor var nødvendigt at holde disse kontrolundersøgelser fortrolige indtil denne dato for ikke at skade effektiviteten af disse undersøgelser (punkt 412 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Deltafina forklarede, at det ville være umuligt for selskabet ikke at afsløre dettes anmodning om bødefritagelse frem til den fastsatte dato for disse kontrolundersøgelser på grund af den umiddelbart forestående afholdelse af møder hos APTI, i løbet af hvilke det ville være svært at bibeholde fortroligheden heraf, og at det var nødvendigt at informere Deltafinas mellemledere herom og afsløre denne anmodning om bødefritagelse inden for rammerne af finansieringstransaktioner, der involverede Universal i De Forenede Stater (punkt 413 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen tog disse vanskeligheder til efterretning og anmodede Deltafina – da videregivelsen af disse oplysninger til de andre kartelmedlemmer kunne være til hinder for de påtænkte kontrolundersøgelser – om inden for en endnu kortere frist at fremlægge bevismateriale og en række oplysninger, således at den kunne foretage disse kontrolundersøgelser (punkt 413-417 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Den 22. marts 2002 fandt der en telefonsamtale sted (herefter »telefonsamtalen den 22. marts 2002«), hvor Deltafinas repræsentanter og den tjenestemand fra Kommissionen, der var ansvarlig for den pågældende sag, drøftede en række spørgsmål i forbindelse med Deltafinas samarbejde med Kommissionen (punkt 418-420 i den omtvistede beslutnings begrundelse og den appellerede doms præmis 10, 157 og 158).
På et møde i APTI’s bestyrelse den 4. april 2002 afslørede Deltafinas direktør over for de tilstedeværende personer, at dette selskab samarbejdede med Kommissionen (herefter »afsløringen af 4. april 2002«). Samme dag indgav Dimon Italia SrL (herefter »Dimon Italia«) og Transcatab SpA (herefter »Transcatab«), hvis repræsentanter var til stede på dette møde, en anmodning i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 uden at nævne de af Deltafinas direktør afgivne udtalelser under mødet hos APTI (punkt 421-426, 454 og 455 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Den 18. og 19. april 2002 aflagde Kommissionen kontrolbesøg i medfør af artikel 14 i forordning nr. 17 i lokalerne hos Dimon Italia og hos Transcatab samt hos Trestina Azienda Tabacchi og Romana Tabacchi SpA (punkt 428 i den omtvistede beslutning).
Den 29. maj og den 11. juli 2002 fandt der to andre møder sted mellem Deltafinas repræsentanter og Kommissionens tjenestegrene, under hvilke hverken Deltafina eller Kommissionen rejste spørgsmålet om fortroligheden af dette selskabs anmodning om bødefritagelse, og Deltafina nævnte heller ikke noget om, at selskabet havde afsløret denne anmodning om bødefritagelse over for Dimon Italia og Transcatab på mødet i APTI’s bestyrelse den 4. april 2002 (punkt 420 og 429 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Den 25. februar 2004 sendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til en række virksomheder eller virksomhedssammenslutninger, herunder også Deltafina, Universal, Dimon Italia og Transcatab.
Der blev afholdt mundtlig høring den 22. juni 2004, i hvilken Deltafina deltog. Under denne høring henledte en repræsentant fra Dimon Italia Kommissionens opmærksomhed på to dokumenter, som var blevet tilført sagsakterne i anledning af de foretagne kontrolundersøgelser hos Dimon Italia, og som bestod i håndskrevne noter, som opsummerede Deltafinas direktørs erklæringer under APTI’s møde den 4. april 2002.
Den 21. december 2004 vedtog Kommissionen et tillæg til klagepunktsmeddelelsen af 25. februar 2004, hvormed Kommissionen oplyste Deltafina og de andre berørte virksomheder om sin hensigt om ikke at indrømme dette selskab den anmodede bødefritagelse på grund af dets misligholdelse af den samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Den 20. oktober 2005 vedtog Kommissionen den omtvistede beslutning, hvori den i dennes artikel 1 bl.a. fastslog, at Deltafina og Universal havde overtrådt artikel 81, stk. 1, EF fra den 29. september 1995 til den 19. februar 2002 ved at deltage i aftaler og/eller samordnet praksis inden for råtobakssektoren i Italien. I henhold til ordlyden af denne beslutnings artikel 2 blev Deltafina og Universal in solidum pålagt en bøde på 30 mio. EUR for de i nævnte artikel 1 omhandlede overtrædelser.
Kommissionen tog højde for Deltafinas effektive samarbejde som en formildende omstændighed ved at nedsætte den bøde, som selskabet skulle pålægges, med 50%. Kommissionen anerkendte især, at Deltafina lige fra begyndelsen havde ydet et væsentligt bidrag til Kommissionens undersøgelse og aldrig havde bestridt de faktiske omstændigheder.
Med hensyn til Deltafinas anmodning om bødefritagelse vurderede Kommissionen, at samarbejdsforpligtelsen i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 omfatter pligten til at afholde sig fra at træffe nogen som helst foranstaltning, der kan skade Kommissionens mulighed for at foretage undersøgelser og/eller konstatere en overtrædelse. Kommissionen tilføjede, at denne forpligtelse er til hinder for enhver afsløring af en anmodning om bødefritagelse på et tidspunkt, hvor Kommissionen endnu ikke har gennemført kontrolundersøgelser, og hvor sektoren ikke har kendskab til umiddelbart forestående kontrolundersøgelser. En sådan afsløring risikerer således fuldstændigt og uigenkaldeligt at skade denne institutions mulighed for at gennemføre effektive kontrolundersøgelser og således fastslå overtrædelsen (punkt 432 og 433 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen præciserede, at den »indbyggede konflikt« mellem denne forpligtelse og den, som er fastsat i punkt 11, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, i henhold til hvilken ansøgeren må bringe sin deltagelse i overtrædelsen til ophør senest på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen om bødefritagelse, ikke giver en ansøger ret til frivilligt at oplyse de andre kartelmedlemmer om, at ansøgeren har indgivet en anmodning om bødefritagelse (punkt 434 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen konkluderede, at Deltafina ikke havde opfyldt denne forpligtelse, eftersom – skønt Deltafina fik kendskab til den omstændighed, at Kommissionen havde til hensigt at gennemføre kontrolundersøgelser i perioden mellem den 18. og den 20. april 2002 – Deltafinas direktør frivilligt oplyste sine hovedkonkurrenter om indgivelsen af selskabets anmodning om bødefritagelse før gennemførelsen af disse kontrolundersøgelser (punkt 441-444 og 460 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen tilføjede, at hverken drøftelserne under mødet den 14. marts 2002 eller Kommissionens efterfølgende adfærd levnede nogen tvivl om, at den aldrig havde indrømmet, at Deltafina uundgåeligt måtte afsløre sin anmodning om bødefritagelse over for sine konkurrenter, og at kontrolundersøgelserne derfor ikke længere kunne finde sted. Den gjorde det helt klart, at det var nødvendigt at bevare fortroligheden i en yderligere periode på en måned for at forberede nævnte kontrolundersøgelser (punkt 445-448 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen erklærede, at den erkendte såvel Deltafinas praktiske vanskeligheder ved at holde anmodningen om bødefritagelse fortrolig som den omstændighed, at kontrolundersøgelserne ville være blevet yderst usandsynlige, hvis Deltafina havde været nødsaget til at afsløre selskabets anmodning om bødefritagelse over for sine konkurrenter. Kommissionen fremhævede imidlertid, at eftersom Deltafinas direktør ikke havde handlet under indflydelse af nogen tvingende trussel, havde afsløringen af 4. april 2002 været frivillig og spontan (punkt 450-453 og 459 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen fandt, at denne adfærd ikke på nogen måde kunne begrundes (punkt 454-459 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen præciserede ligeledes, at den omstændighed, at Deltafina bl.a. ikke underrettede Kommissionen om afsløringen af 4. april 2002, tydede på, at Deltafina ikke forventede, at Kommissionen ville bifalde selskabets adfærd (punkt 449 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Kommissionen konkluderede således, at Deltafina »af alle de ovenfor fremlagte årsager [havde] misligholdt den samarbejdsforpligtelse, som virksomheden havde i henhold til punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, ved frivilligt at afsløre sin anmodning om bødefritagelse på mødet i APTI den 4. april 2002« (punkt 460 i den omtvistede beslutnings begrundelse).
Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. januar 2006 anlagde Deltafina sag principalt med påstand om annullation af den bøde, som selskabet var blevet pålagt ved den omtvistede beslutning, og subsidiært med påstand om nedsættelse af denne bøde.
Deltafina fremsatte til støtte for søgsmålet syv anbringender, herunder fire principale anbringender til støtte for sin påstand om annullation af den omtvistede beslutning, for så vidt som den pålægger selskabet at betale en bøde, og tre subsidiære anbringender til støtte for sin påstand om nedsættelse af bøden.
Retten forkastede samtlige de af Deltafina fremsatte anbringender, med undtagelse af det sjette, som Deltafina havde frafaldet.
Parternes påstande
Deltafina har nedlagt følgende påstande:
—
Principalt ophæves den appellerede dom helt eller delvist, og i det omfang den vedrører appellanten, annulleres den omtvistede beslutning, og den bøde, som selskabet er blevet pålagt, annulleres eller nedsættes.
—
Subsidiært hjemvises sagen til Retten.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Appellen forkastes.
—
Deltafina tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Appellen
Til støtte for appellen har Deltafina fremsat fire anbringender. Først skal det første og det andet anbringende undersøges under ét, dernæst undersøges det fjerde anbringende og endelig undersøges det tredje anbringende.
Det første og det andet anbringende
Parternes argumenter
Deltafina har med det første anbringende for det første kritiseret Retten for ikke at have taget stilling til anbringendet om, at selskabet efter mødet den 14. marts 2002 kunne drage den konklusion, at Kommissionen havde fritaget selskabet for fortrolighedsforpligtelsen, og at det derfor ikke med afsløringen af 4. april 2002 havde tilsidesat sin samarbejdsforpligtelse.
Derefter har Deltafina fremhævet, at afsløringen af 4. april 2002 udgør den eneste tilsidesættelse af samarbejdsforpligtelsen, som blev tilregnet selskabet i den omtvistede beslutning. Ved at fastslå, at Deltafina havde tilsidesat samarbejdsforpligtelsen, idet selskabet undlod at underrette Kommissionen om denne afsløring, tilsidesatte Retten derfor retten til forsvar og overskred sin kompetence, som er begrænset til en vurdering af denne beslutnings lovlighed.
Endelig er det Deltafinas opfattelse, at Retten i den appellerede doms præmis 149 satte sin egen vurdering af den samarbejdsforpligtelse, der påhviler selskabet, i stedet for det, som var blevet aftalt mellem Deltafina og Kommissionen på mødet den 14. marts 2002. For at fastlægge det præcise indhold af denne samarbejdsforpligtelse burde Retten imidlertid have taget hensyn til, hvordan det aftalte samarbejde skulle foregå.
Retten baserede sig således på den urigtige forudsætning, at Deltafinas undladelse af at underrette Kommissionen om afsløringen af selskabets anmodning om bødefritagelse under alle omstændigheder udgjorde en tilsidesættelse af samarbejdsforpligtelsen, idet kvalificeringen heraf afhang af det aftalte samarbejde. Kommissionen kunne imidlertid have godkendt afsløringen af den nævnte anmodning om bødefritagelse, hvilket bekræftes af punkt 12, litra a), i Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (
EUT 2006 C 298, s. 17
).
I det foreliggende tilfælde opstod denne godkendelse på mødet den 14. marts 2002. På grundlag af de samtidige referater af dette møde og de berørte parters efterfølgende adfærd burde Retten nemlig have konstateret, at Deltafina og Kommissionen var nået til enighed om, at denne afsløring ikke kunne undgås, og at der som følge heraf gjaldt et strengere krav for dette selskab om hurtigt at fremlægge andet bevismateriale.
Deltafina har præciseret, at det fremgår af referaterne fra mødet den 14. marts 2002, at spørgsmålet om, hvorvidt denne afsløring skulle være »frivillig og spontan« og ikke »ufrivillig og nødvendig«, ikke blev berørt, og selskabet er derfor af den opfattelse, at Rettens vurdering, hvorved der blev taget hensyn til afsløringens form, bygger på en efterfølgende gengivelse af de faktiske omstændigheder, som ikke kan tillades. Enhver tvivl om indholdet af den påståede aftale vedrørende Deltafinas samarbejde bør under alle omstændigheder efter appellantens mening komme selskabet til gode.
Deltafina har med det andet anbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte procesreglementets artikel 65 og 68, idet den under retsmødet indhentede vidneudsagn fra selskabets advokat, R., og V.E., den tjenestemand fra Kommissionen, der var ansvarlig for sagen, i deres egenskab af deltagere i mødet den 14. marts 2002 – og dermed af vidner – uden at der blev afsagt en kendelse med henblik på at præcisere de faktiske omstændigheder, der skulle bevises, uden at disse vidner aflagde ed, og uden at der blev ført en protokol, hvori disse forklaringer blev optaget.
Efter Deltafinas opfattelse tog Retten i den appellerede doms præmis 159 udgangspunkt i V.E.’s vidneudsagn for at fastslå, at V.E. ikke havde opfattet, at Deltafina havde til hensigt at foretage afsløringen af 4. april 2002, og at han under alle omstændigheder ikke havde givet sit samtykke dertil. Ved ikke at have sammenlignet dette vidneudsagn med vidneudsagnet fra J., som ikke blev anmodet om at afgive vidneudsagn, tilsidesatte Retten Deltafinas ret til en retfærdig rettergang.
Kommissionen har bestridt Deltafinas argumentation.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den argumentation, som er sammenfattet i denne doms præmis 33, kan antages til realitetsbehandling, hvilket Kommissionen har bestridt, må det fastslås, at Deltafina har anmodet Domstolen om ikke at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder, men at fastslå, at den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel. Denne argumentation kan derfor antages til realitetsbehandling.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den argumentation, som er sammenfattet i denne doms præmis 35 og 36, kan antages til realitetsbehandling, skal det bemærkes, at Deltafina har kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved fastsættelsen af de samarbejdsforpligtelser, der påhviler selskabet. Denne argumentation kan derfor også antages til realitetsbehandling.
Som Kommissionen med rette har gjort gældende, anfægter Deltafina med den argumentation, som er sammenfattet i denne doms præmis 37 og 38, Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder, dog uden at påberåbe sig en forkert gengivelse af beviserne. Det følger imidlertid af Domstolens faste praksis, at en sådan undersøgelse ligger uden for Domstolens kompetence, således at denne argumentation må afvises fra realitetsbehandling.
Det skal for så vidt angår realiteten bemærkes, at Deltafina med den argumentation, som er sammenfattet i denne doms præmis 33 og 34, har kritiseret Retten dels for ikke at have taget stilling til anbringendet om, at Kommissionen havde fritaget selskabet for fortrolighedsforpligtelsen, dels for at have foretaget en ulovlig erstatning af begrundelser og derigennem overskredet sine kompetencer.
Det skal med hensyn til den første del af Deltafinas argumentation bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 160 fastslog, at Kommissionen ikke på forhånd kunne have godkendt, at Deltafina spontant foretog afsløringen af 4. april 2002, eftersom dette selskab ikke havde godtgjort, at det forudgående behørigt havde informeret Kommissionen om sine hensigter.
Navnlig i lyset af denne betragtning bekræftede Retten i den appellerede doms præmis 173 Kommissionens vurdering, hvorefter Deltafina havde tilsidesat sin samarbejdsforpligtelse.
I denne henseende fremgår det af punkt 441, 450 og 460 i den omtvistede beslutnings begrundelse, at Kommissionen antog, at en frivillig og spontan afsløring foretaget af en virksomhed, der har deltaget i et kartel, af, at den har samarbejdet med Kommissionen, over for andre virksomheder, der har deltaget i det samme kartel, på et tidspunkt, hvor der er planlagt kontrolbesøg på stedet hos disse samme virksomheder, er af en anden art end den, hvor disse virksomheder opdager dette samarbejde som følge af praktiske vanskeligheder hos den nævnte virksomhed med at holde samarbejdet fortroligt.
Kommissionen fandt således, at denne frivillige og spontane afsløring i sig selv godtgør en tilsidesættelse af samarbejdsforpligtelsen, medmindre det utvetydigt godtgøres, at en sådan afsløring forudgående udtrykkeligt var blevet godkendt af denne institution.
Retten fastslog dog, at dette ikke var tilfældet i den foreliggende sag, og bekræftede følgelig i den appellerede doms præmis 160 og 173 Deltafinas overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen som konstateret af Kommissionen i punkt 460 i den omtvistede beslutnings begrundelse.
Denne vurdering er, i modsætning til hvad Deltafina har gjort gældende, ikke behæftet med nogen fejl.
Navnlig blev Rettens faktiske konstatering af Kommissionens manglende udtrykkelige forudgående godkendelse af den spontane afsløring af 4. april 2002 ikke bestridt af Deltafina. Retten var under disse omstændigheder ikke forpligtet til udtrykkeligt at afvise den argumentation, som Deltafina havde fremført med henblik på at fastslå, at der forelå enighed om, at afsløringen af selskabets samarbejde ikke kunne undgås.
Eftersom afsløringen af 4. april 2002 var spontan, var den således ikke uundgåelig. Selv hvis det antages, at Kommissionen havde godkendt en eventuel ufrivillig afsløring af Deltafinas samarbejde, kan denne godkendelse ikke begrunde den af sidstnævnte selskab foretagne spontane afsløring og derfor ikke ændre konstateringen af dette selskabs tilsidesættelse af sin samarbejdsforpligtelse. Det følger heraf, at denne argumentation er irrelevant.
Hvad angår den anden del af den argumentation, som blev fremført for at underbygge det første anbringende, nemlig argumentet om en ulovlig erstatning af begrundelser, fremgår det af den appellerede doms præmis 143-145, at Retten heri foretog en omfattende analyse af den samarbejdsforpligtelse, der påhviler den virksomhed, som anmoder om at få indrømmet en endelig bødefritagelse ved afslutningen af den administrative procedure. Denne forpligtelse til at samarbejde fuldt ud, permanent og effektivt som omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 omfatter bl.a. en forpligtelse til fyldestgørende oplysninger med hensyn til alle de relevante omstændigheder for Kommissionens undersøgelse.
Endvidere følger det af punkt 429, 449 og 459 i den omtvistede beslutnings begrundelse, at Kommissionen tog hensyn til, at der manglede visse oplysninger, som virksomheden skulle afgive, især for så vidt angår omstændighederne omkring mødet den 4. april 2002.
Retten tog således i den appellerede doms præmis 152-162 blot stilling til den af Deltafina for Retten fremførte argumentation, således som denne fremgår af samme doms præmis 151. Retten foretog derfor på ingen måde en erstatning af begrundelser, således at den anden del af Deltafinas argumentation skal forkastes.
For så vidt som Deltafina med det andet anbringende har gjort gældende, at Retten tilsidesatte selskabets ret til en retfærdig rettergang, idet Retten dels under retsmødet i strid med procesreglementets artikel 65 og 68 indhentede vidneudsagn fra Deltafinas advokat og den tjenestemand fra Kommissionen, der var ansvarlig for sagen, dels i den appellerede doms præmis 159 tog udgangspunkt i et af disse vidneudsagn uden at sammenligne dette vidneudsagn med vidneudsagnet fra J., som ikke blev anmodet om at afgive vidneudsagn, bemærkes i øvrigt følgende.
Det er for det første ubestridt, at Retten under retsmødet hørte vidneudsagn fra R. og V.E. som deltagere i mødet den 14. marts 2002, og V.E. som deltager i telefonsamtalen den 22. marts 2002. Det er ligeledes ubestridt, at de berørte parter blev spurgt af Retten vedrørende deres opfattelse af indholdet af dette møde og samtalen, at denne afhøring blev foretaget uden for de i artikel 68 i Rettens procesreglement fastsatte processuelle rammer, og at Deltafina ikke rejste indsigelser vedrørende dette punkt under retsmødet.
I denne henseende kan den omstændighed, at Deltafina ikke rejste indsigelser under dette retsmøde, i modsætning til hvad Kommissionen har gjort gældende, for det første ikke medføre, at det andet anbringende skal afvises (jf. i denne retning dom Corus UK mod Kommissionen, C-199/99 P,
EU:C:2003:531
, præmis 32 og 35).
For det andet foreligger der, som Kommissionen med rette har anført, ganske vist en løbende og retmæssig praksis ved Retten, som består i med hensyn til tekniske eller indviklede faktiske forhold at afhøre personer, der repræsenterer sagens parter, og som har kendskab til relevante detaljer.
I det foreliggende tilfælde vedrørte de af Retten stillede spørgsmål til R. og V.E. imidlertid, således som generaladvokaten har påpeget i punkt 116 og 117 i forslaget til afgørelse, faktiske omstændigheder, som blev bestridt af og er omstridte mellem parterne. Endvidere synes disse emner ikke at være tekniske eller komplekse, og det ser i øvrigt ikke ud til, at R. og V.E. blev afhørt på grund af deres særlige tekniske ekspertise.
Under disse omstændigheder må det fastslås, at Deltafina med rette har gjort gældende, at Retten ved at afhøre selskabets advokat og den tjenestemand fra Kommissionen, der var ansvarlig for sagen, om deres opfattelse af, hvad der var blevet aftalt på mødet den 14. marts 2002 og under telefonsamtalen den 22. marts 2002, gik videre end det, der kan foretages som led i denne praksis, idet den af Retten foretagne afhøring vedrørte faktiske omstændigheder, som i givet fald skulle fastslås gennem vidneudsagn efter den i artikel 68 i Rettens procesreglement fastsatte procedure.
I modsætning til hvad Deltafina har gjort gældende, udgør denne procedurefejl imidlertid ikke en tilsidesættelse af selskabets ret til en retfærdig rettergang.
Som Kommissionen således med rette har anført, og i modsætning til hvad Deltafina har gjort gældende, tog Retten i den appellerede doms præmis 159 kun hensyn til udtalelserne fra den tjenestemand fra Kommissionen, der var ansvarlig for sagen, som led i et ræsonnement fremført for fuldstændighedens skyld, idet Rettens argumentation i det væsentlige byggede på de skriftlige beviser, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 153-158, dvs. navnlig referaterne fra mødet den 14. marts 2002 og telefonsamtalen den 22. marts 2002.
Retten kunne, således som generaladvokaten ligeledes har påpeget i punkt 120 i forslaget til afgørelse, basere sin konklusion på udelukkende denne dokumentation.
Henset til dels disse skriftlige bevisers tavshed både med hensyn til Deltafinas udtrykkelige oplysning om selskabets hensigt om frivilligt at afsløre sit samarbejde med Kommissionen og Kommissionens udtrykkelige godkendelse af denne afsløring, dels betydningen af en sådan udtrykkelig godkendelse for både Deltafina og nytten af de påtænkte kontrolundersøgelser, skal det navnlig fastslås, at Retten uden at begå nogen fejl kunne antage, at den manglende underretning og udtrykkelige godkendelse var tilstrækkeligt godtgjort ved disse dokumentbeviser.
Ifølge fast retspraksis tilkommer det således alene Retten at bedømme, om det er nødvendigt at supplere bevismaterialet i de sager, der forelægges den til afgørelse. Spørgsmålet om, hvilken beviskraft dokumenterne i sagen har, henhører under den vurdering af de faktiske omstændigheder, som kun Retten kan foretage, og som ikke er undergivet Domstolens prøvelsesret under appelsagen, medmindre Retten har gengivet de forelagte beviser urigtigt, eller det fremgår af de fremlagte dokumenter, at Rettens konstateringer er materielt urigtige (dom Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland mod Kommissionen, C-385/07 P,
EU:C:2009:456
, præmis 163 og den deri nævnte retspraksis).
Da Deltafina under de i sagen foreliggende omstændigheder imidlertid ikke havde indgivet nogen anmodning om afhøring af vidner og ikke har påberåbt sig nogen urigtig gengivelse af de beviser, som Retten tog hensyn til, kunne Retten fastslå, at det ikke var påkrævet at afhøre hverken R. og J. eller V.E. som vidner.
Heraf følger, dels at det andet anbringende er ubegrundet, dels at Rettens ræsonnement i den appellerede doms præmis 153-160 på ingen måde er behæftet med en tilsidesættelse af retten til forsvar.
Under disse omstændigheder må det første og det andet anbringende forkastes.
Det fjerde anbringende
Parternes argumenter
Deltafina har nedlagt påstand om, at Domstolen nedsætter den bøde, som selskabet blev pålagt, for at afhjælpe den tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, som Kommissionen begik ved at indrømme Deltafina den samme bødenedsættelse, som blev indrømmet Dimon Italia.
Retten begik efter Deltafinas opfattelse en retlig fejl, da den fastslog, at denne påstand, som blev fremsat under retsmødet i første instans, udgjorde et nyt anbringende, som ikke var støttet på retlige eller faktiske omstændigheder, som var kommet frem under retsforhandlingerne, og derfor måtte afvises. Deltafinas argumenter udspringer således af en retspraksis, som følger af Rettens dom Nintendo og Nintendo of Europe mod Kommissionen (T-13/03,
EU:T:2009:131
), som først blev udviklet efter afslutningen af retsforhandlingernes skriftlige del.
Kommissionen har bestridt Deltafinas argumentation.
Domstolens bemærkninger
Som det fremgår af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement og artikel 127, stk. 1, i Domstolens procesreglement, må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne (kendelse Arbos mod Kommissionen, C-615/12 P,
EU:C:2013:742
, præmis 35).
Deltafina har imidlertid ikke fremført noget forhold for Retten, der kan godtgøre, at det pågældende anbringende støttes på en retlig omstændighed, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Som generaladvokaten således har påpeget i punkt 127 i forslaget til afgørelse, udgør det af Deltafina påberåbte ligebehandlingsprincip et generelt princip i EU-retten, som Domstolen og Retten ifølge fast retspraksis skal beskytte, herunder på området for bøder for overtrædelser af konkurrenceretten.
En dom som den, Deltafina har påberåbt sig, hvori de forpligtelser, som påhviler Kommissionen i medfør af ligebehandlingsprincippet, præciseres, kan ikke betragtes som en ny retlig omstændighed, som begrunder den for sene fremsættelse af et nyt anbringende.
Det fjerde anbringende skal følgelig forkastes.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
Deltafina har anført, at proceduren for Retten strakte sig over fem år og otte måneder, og har præciseret, at der gik mere end 43 måneder, fra den skriftlige forhandling var afsluttet, til det blev besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Det er selskabets opfattelse, at denne procedure var unødigt lang, og selskabet har nedlagt påstand om, at Domstolen under udøvelse af sin fulde prøvelsesret ophæver den bøde, som selskabet er blevet pålagt, eller nedsætter denne bøde betydeligt, for at afhjælpe tilsidesættelsen af Deltafinas grundlæggende ret til at opnå en afgørelse inden for en rimelig frist, som sikret ved artikel 41, stk. 1, og artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
Kommissionen har bestridt Deltafinas argumentation.
Domstolens bemærkninger
Det skal bemærkes, at en overskridelse af en rimelig sagsbehandlingstid i sin egenskab af rettergangsfejl, der udgør en tilsidesættelse af en grundlæggende rettighed, skal give den berørte part adgang til effektive retsmidler, som giver vedkommende mulighed for en passende genoprettelse (dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen, C-40/12 P,
EU:C:2013:768
, præmis 80).
For så vidt som Deltafina har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom og subsidiært om nedsættelse af den bøde, som selskabet blev pålagt, skal det bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at den manglende overholdelse af en rimelig sagsbehandlingstid ikke kan føre til ophævelse af den appellerede dom i en situation, hvor der ikke foreligger nogen holdepunkter for, at den urimeligt langvarige sagsbehandlingstid ved Retten har haft indflydelse på sagens udfald (dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen,
EU:C:2013:768
, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
Denne retspraksis er især baseret på den betragtning, at en ophævelse af den appellerede dom ikke ville afhjælpe den af Retten foretagne tilsidesættelse af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse i en situation, hvor den manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid ikke har haft indflydelse på sagens udfald (dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen,
EU:C:2013:768
, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag har Deltafina ikke fremlagt nogen indicier for Domstolen, der kan godtgøre, at Rettens manglende iagttagelse af en rimelig sagsbehandlingstid har kunnet have indflydelse på udfaldet af den sag, som var blevet indbragt for denne.
Hertil kommer, at Domstolen, henset til behovet for at sikre de EU-retlige konkurrencereglers iagttagelse, ikke udelukkende på grund af en tilsidesættelse af en rimelig sagsbehandlingstid kan give en appellant medhold i, at der kan rejses tvivl om den materielle rigtighed eller størrelsen af en bøde, når samtlige de anbringender, der er blevet gjort gældende til anfægtelse af de konstateringer, som Retten har foretaget vedrørende størrelsen af denne bøde og de former for adfærd, som pålægges en sanktion ved denne bøde, er blevet forkastet (dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen,
EU:C:2013:768
, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at det tredje anbringende, i modsætning til hvad Deltafina har anført, ikke kan føre til ophævelse, heller ikke delvis ophævelse, af den appellerede dom.
For så vidt som Deltafina har nedlagt påstand om annullation eller nedsættelse af den bøde, som selskabet blev pålagt, for at der herved kan tages hensyn til de økonomiske konsekvenser, som den urimeligt langvarige sagsbehandlingstid ved Retten har haft for selskabet, har Domstolen fastslået, at Rettens manglende iagttagelse af sin forpligtelse ifølge chartrets artikel 47, stk. 2, til at pådømme de sager, som den får forelagt, inden en rimelig frist, kan give anledning til en påstand om erstatning, og at en sådan tilsidesættelse således bør imødegås med, at der indbringes et erstatningssøgsmål for Retten, idet et sådant søgsmål udgør en effektiv afhjælpning (dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen,
EU:C:2013:768
, præmis 87 og 89).
Det følger heraf, at det tilkommer Retten, der er kompetent i medfør af artikel 256, stk. 1, TEUF, at tage stilling til sådanne erstatningskrav, idet den skal træffe sin afgørelse i en anden sammensætning end den, der behandlede den sag, som gav anledning til den procedure, hvis varighed kritiseres, og at disse påstande ikke kan forelægges direkte for Domstolen inden for rammerne af en appel (dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen,
EU:C:2013:768
, præmis 90 og 96).
Det skal i den anledning bemærkes, at det påhviler Retten – i tilfælde af et erstatningssøgsmål baseret på, at den har tilsidesat chartrets artikel 47, stk. 2, derved at den ikke har iagttaget de krav, der er knyttet til overholdelsen af en rimelig sagsbehandlingstid, idet denne tilsidesættelse udgør en tilstrækkelig kvalificeret overtrædelse af en retsregel, der har til formål har at tillægge borgerne rettigheder (jf. bl.a. dom Kommissionen mod CEVA og Pfizer, C-198/03 P,
EU:C:2005:445
, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis) – ved sin vurdering af denne tilsidesættelse at tage hensyn til omstændighederne i den enkelte sag, såsom sagens kompleksitet og parternes adfærd, det grundlæggende krav om retssikkerhed, som gælder for de erhvervsdrivende, og hensynet til at sikre, at konkurrencen inden for det indre marked ikke fordrejes, således som det følger af præmis 91-95 i dom Gascogne Sack Deutschland mod Kommissionen (C-40/12 P,
EU:C:2013:768
)
Retten skal ligeledes vurdere rigtigheden af det påberåbte tab og årsagssammenhængen mellem dette tab og den urimeligt lange varighed af den retslige procedure samt tage hensyn til de almindelige retsgrundsætninger, der finder anvendelse i medlemsstaternes retssystemer med henblik på at behandle søgsmål baseret på lignende tilsidesættelser.
Eftersom det ikke desto mindre i det foreliggende tilfælde – uden at det er nødvendigt, at parterne fremlægger forhold i denne henseende – er åbenbart, at Retten har begået en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af sin forpligtelse til at træffe afgørelse inden for en rimelig frist, kan Domstolen fastslå dette.
Varigheden af proceduren for Retten, nemlig næsten fem år og otte måneder, som især skyldes, at der forløb en periode på tre år og syv måneder fra afslutningen af den skriftlige forhandling til retsmødet, kan således hverken begrundes i, at tvisten er af en vis sværhedsgrad, at seks af adressaterne for den omtvistede beslutning anlagde sag med påstand om annullation af denne beslutning, eller at Deltafina begærede et dokument, som Kommissionen var i besiddelse af, fremlagt under den skriftlige forhandling for Retten.
Det følger imidlertid af de betragtninger, der er anført i denne doms præmis 81-87, at det tredje anbringende skal forkastes.
På grundlag af det ovenfor anførte må appellen forkastes.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt appellen forkastes. I medfør af samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Deltafina har tabt sagen, og Kommissionen har nedlagt påstand om, at dette selskab bør betale sagens omkostninger, bør Deltafina pålægges at betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Deltafina SpA betaler sagens omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.