CELEX: 62014CJ0137
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 2011/92/ES
Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas
11 straipsnis
Direktyva 2010/75/ES
Pramoniniai išmetamieji teršalai (integruota taršos prevencija ir kontrolė)
25 straipsnis
Teisė kreiptis į teismus
Direktyvos neatitinkančios nacionalinės proceso teisės normos

Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad:
—
numatydama, kad administraciniai sprendimai, priimti pagal 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (
OL L 26
, 2012, p. 1) ir pagal 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų (taršos integruotos prevencijos ir kontrolės) (
OL L 334, p. 17
), gali būti panaikinti tik tais atvejais, kai pažeista subjektinė teisė (Administracinių bylų teisenos kodekso (
Verwaltungsgerichtsordnung
, toliau – Administracinių bylų teisenos kodeksas) 113 straipsnio 1 dalis),
—
numatydama sprendimų panaikinimą dėl procedūrinių pažeidimų tik tais atvejais, kai neatliktas poveikio aplinkai vertinimas arba pirminis tyrimas (2006 m. gruodžio 7 d. Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl Direktyvoje 2003/35EB numatytų skundų aplinkosaugos srityje (
Umwelt-Rechtsbehelfsgesetz
,
BGBl
. 2006 I, p. 2816), iš dalies pakeisto 2013 m. sausio 21 d. įstatymu (toliau – iš dalies pakeistas Įstatymas, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje), 4 straipsnio 1 dalis) ir kai pareiškėjas įrodo, kad procedūriniai pažeidimai priežastiniu ryšiu susiję su priimtu sprendimu ir turi įtakos pareiškėjo teisinei padėčiai (Viešojo administravimo įstatymo (
Verwaltungsverfahrensgesetz
, toliau – Viešojo administravimo įstatymas) 46 straipsnis, siejamas su Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalimi),
—
apribodama teisę pateikti skundą ir teisminės kontrolės apimtį prieštaravimais, kurie jau buvo per nustatytą terminą pateikti vykstant administracinei procedūrai, po kurios priimtas sprendimas (iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 3 dalis ir Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnio 4 dalis),
—
procedūrų, pradėtų po 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtų iki 2011 m. gegužės 12 d., atveju aplinkos organizacijų teisę pateikti skundą ribodama teisės aktų, kuriais suteikiama teisių privatiems asmenims, nuostatomis (iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 1 dalis, siejama su šio įstatymo 5 straipsnio 1 dalimi),
—
procedūrų, pradėtų po 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtų iki 2011 m. gegužės 12 d., atveju aplinkos organizacijų skundų teisminės kontrolės aprėptį ribodama teisės aktų, kuriais suteikiama teisių privatiems asmenims, nuostatomis (iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 1 dalis, siejama su šio įstatymo 5 straipsnio 1 dalimi) ir
—
apskritai neįtraukdama administracinių procedūrų, pradėtų iki 2005 m. birželio 25 d., į iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, taikymo sritį (iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 5 straipsnio 1 ir 4 dalys),
Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad pagal atitinkamą nacionalinę teisinę sistemą suinteresuotos visuomenės nariai:
a)
turintys pakankamą interesą, arba alternatyviai;
b)
pareikšdami apie teisės pažeidimą, jei valstybės narės administracinio proceso teisė reikalauja to kaip išankstinės sąlygos,
turėtų teisę į peržiūrėjimą teisme ar kitoje įstatymo nustatytoje nepriklausomoje ir nešališkoje institucijoje, kad užginčytų sprendimų, veikimo ar neveikimo, kuriems pagal šią direktyvą taikomos visuomenės dalyvavimo nuostatos, materialinį ar procesinį teisėtumą.
2.   Valstybės narės nustato, kuriuo etapu sprendimai, veikimas ar neveikimas gali būti ginčijami.
3.   Kas yra pakankamas interesas ir teisės pažeidimas, nustato valstybės narės, deramai siekdamos suteikti suinteresuotai visuomenei plačias galimybes kreiptis į teismus.
<...>
4.   Pagal šio straipsnio nuostatas neatmetama preliminarios peržiūros administracinėje institucijoje galimybė ir nuostatos nedaro poveikio reikalavimui išnaudoti administracinės peržiūros procedūras prieš imantis peržiūros procedūrų teismo tvarka, jei to reikalauja nacionalinė teisė.
Bet kuri tokia procedūra turi būti teisinga, nešališka, savalaikė ir ne pernelyg brangi.
5.   Siekdamos toliau didinti šio straipsnio nuostatų veiksmingumą, valstybės narės užtikrina, kad visuomenei būtų prieinama praktinio pobūdžio informacija apie teisę į administracinės ir teisminės peržiūros procedūras.“
Direktyvos 2010/75 25 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad pagal atitinkamą nacionalinės teisės sistemą suinteresuotos visuomenės nariai turėtų teisę pareikšti ieškinį teisme arba kitoje pagal įstatymą įsteigtoje nepriklausomoje ir nešališkoje įstaigoje, kad užginčytų sprendimų ir veikimo arba neveikimo pagal 24 straipsnį turinio arba procedūros teisėtumą, jei įvykdyta viena šių sąlygų:
a)
jie yra pakankamai suinteresuoti,
b)
jie tvirtina, kad įvykdytas teisės pažeidimas, jei pagal valstybės narės administracinio proceso teisę tai yra būtina išankstinė sąlyga.
2.   Valstybės narės nustato, kuriame etape sprendimai, veikimas ar neveikimas gali būti užginčijami.
3.   Pakankamą suinteresuotumą ir teisės pažeidimą apibrėžia valstybės narės, laikydamosi tikslo suteikti suinteresuotai visuomenei kuo daugiau galimybių kreiptis į teismus.
<...>
4.   1, 2 ir 3 dalimis nedraudžiama pateikti išankstinio administracinio skundo ir jos neturi daryti poveikio reikalavimui išnaudoti visas administracines teisių gynybos priemones prieš pareiškiant ieškinį teisme, jei toks reikalavimas numatytas nacionalinėje teisėje.
Bet kuri tokia procedūra turi būti sąžininga, teisinga, atliekama laiku ir ne pernelyg brangi.
5.   Valstybės narės užtikrina, kad visuomenei būtų suteikta teisė gauti praktinio pobūdžio informaciją apie teisę pateikti administracinį skundą ir pareikšti ieškinį teisme.“
Vokietijos teisė
Administracinių bylų teisenos kodeksas
Pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnį:
„1.   Skundas paduodamas dėl administracinio akto panaikinimo arba dėl įpareigojimo imtis veiksmo, kurio atsisakyta arba vengta imtis.
2.   Jeigu įstatyme nenustatyta kitaip, skundas priimtinas tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas nurodo, kad dėl administracinio akto arba dėl atsisakymo imtis veiksmo ar neveikimo pažeistos jo teisės.“
Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Jeigu administracinis aktas yra neteisėtas ir dėl jo pažeistos pareiškėjo teisės, teismas panaikina administracinį aktą ir bet kokį galimą vidinį sprendimą dėl skundo. <...>“
Viešojo administravimo įstatymas
Viešojo administravimo įstatymo 24 straipsnyje nustatyta:
„1.   Institucija savo iniciatyva atlieka faktinių aplinkybių tyrimą. Ji nustato tyrimo pobūdį ir apimtį; jos nesaisto suinteresuotųjų asmenų argumentai ir prašymai pateikti įrodymų.
2.   Institucija turi atsižvelgti į visas konkrečiu atveju reikšmingas aplinkybes, įskaitant palankias suinteresuotiesiems asmenims.
3.   Institucija negali atsisakyti priimti jos kompetencijos sričiai priskirtinų pareiškimų ar prašymų motyvuodama tuo, kad ji mano, jog pareiškimas ar prašymas nepriimtinas ar nepagrįstas.“
Viešojo administravimo įstatymo 44 straipsnyje numatyta:
„1.   Administracinis aktas negalioja tiek, kiek jame padaryta ypač šiurkšti teisės klaida, kuri, įvertinus visas susijusias aplinkybes, yra akivaizdi.
2.   Neatsižvelgiant į tai, ar tenkinamos šio straipsnio 1 dalyje nurodytos sąlygos, administracinis aktas negalioja:
—
jei jis priimtas raštu arba elektroniniu būdu, bet negalima nustatyti jį priėmusios institucijos,
—
jei pagal teisės reikalavimus jį galima priimti tik įteikus dokumentą, tačiau šio formalaus reikalavimo nesilaikyta,
—
jei institucija priėmė jį viršydama savo kompetenciją, kuri apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies 1 punkte, nors nebuvo įgaliota to daryti,
—
jei realiai jo neįmanoma įvykdyti,
—
jei jame reikalaujama padaryti neteisėtą veiksmą, kuris laikomas nusikaltimu arba nusižengimu,
—
jei jis prieštarauja moralės principams. <...>“
Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje nustatyta:
„Negalima reikalauti panaikinti administracinio akto, kuris nėra niekinis pagal 44 straipsnį, tik dėl to, kad jis priimtas pažeidžiant nuostatas, reglamentuojančias procesą, formą ar [teritorinę] jurisdikciją, jei akivaizdu, kad šis pažeidimas neturėjo įtakos sprendimui dėl esmės.“
Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Už projektą atsakingas asmuo turi pateikti planą už tyrimą atsakingai institucijai, kad būtų atlikta tyrimo procedūra. Plane pateikiami brėžiniai ir paaiškinimai, susiję su projektu, jo koncepcijos motyvais, sklypais ir įrenginiais.
2.   Per mėnesį nuo išsamaus plano gavimo už tyrimą atsakinga institucija pakviečia institucijas, kurių veiklos sektoriui projektas turi įtakos, pareikšti savo poziciją ir užtikrina, kad planas būtų pateiktas susipažinti savivaldybėse, kurioms projektas turi poveikį.
3.   Šio straipsnio 2 dalyje nurodytos savivaldybės turi pateikti planą susipažinti per tris savaites nuo jo gavimo; su juo susipažįstama visą mėnesį. <...>
3bis.   2 dalyje nurodytos administracinės institucijos turi pateikti savo pastabas per už tyrimą atsakingos institucijos nustatytą terminą, kuris negali viršyti trijų mėnesių. Į pastabas, pateiktas pasibaigus pirmame sakinyje nurodytam terminui, būtina atsižvelgti, jei planą tvirtinanti institucija žinojo arba turėjo žinoti apie kilusius klausimus arba jei šios pastabos reikšmingos sprendimo teisėtumui. Dėl likusių dalykų į pastabas atsižvelgti galima, bet neprivaloma.
4.   Per dvi savaites nuo plano pateikimo susipažinti termino pabaigos kiekvienas asmuo, kurio interesams projektas gali turėti poveikį, raštu arba užprotokolavus gali pateikti savivaldybei ar atsakingai už tyrimą institucijai prieštaravimų dėl plano. Pasibaigus prieštaravimų pateikimo terminui visi prieštaravimai, kurie nėra grindžiami konkrečiais privatinės teisės dokumentais, atmetami. Tai turi būti nurodyta viešame skelbime apie pateikimą susipažinti arba pranešant apie prieštaravimų pateikimo terminą. Pagal kitus įstatymus pripažinti susivienijimai, dėl šio pripažinimo turintys teisę pagal Administracinių bylų teisenos kodeksą (
Verwaltungsgerichtsordnung
) pateikti skundą dėl 74 straipsnyje nurodyto sprendimo, gali pateikti pastabas per pirmame sakinyje nurodytą terminą. <...>
5.   Savivaldybės, kuriose planas turi būti paskelbtas, privalo iš anksto apie tai paskelbti jose įprastu būdu. Šiame skelbime turi būti nurodyta:
1)
kur ir kiek laiko su planu galima susipažinti,
2)
kad 4 dalies penktame sakinyje nurodytų susivienijimų prieštaravimai ar pastabos turi būti pateikti skelbime nurodytoms tarnyboms per tam nustatytą terminą,
3)
kad aptarimas gali vykti ir nedalyvaujant suinteresuotajai šaliai,
4)
kad:
a)
prieštaravimų pateikusiems asmenims arba pastabų pateikusiems susivienijimams gali būti oficialiai pranešta apie aptarimo datą,
b)
apie dėl prieštaravimų priimtą sprendimą gali būti pranešta ne asmeniškai, o oficialiai,
<...>
6.   Pasibaigus prieštaravimų pateikimo terminui, už tyrimą atsakinga institucija laiku pateiktus prieštaravimus dėl plano ir laiku pateiktas 4 dalies penktame sakinyje nurodytų susivienijimų pastabas bei administracinių valdžios institucijų pateiktas pastabas dėl plano turi aptarti su už projektą atsakingu asmeniu, administracinėmis valdžios institucijomis ir suinteresuotaisiais asmenimis bei asmenimis, pateikusiais prieštaravimų ar pastabų. Aptarimo datą būtina pranešti bent prieš savaitę toje savivaldybėje įprasta tvarka ir būdais. Apie aptarimo datą būtina informuoti už projektą atsakingą asmenį, administracines valdžios institucijas ir suinteresuotuosius asmenis bei asmenis, pateikusius prieštaravimų ar pastabų. Jei, be pranešimų už projektą atsakingam asmeniui ir administracinėms valdžios institucijoms, reikia išsiųsti daugiau kaip 50 pranešimų, vietoj jų galimas viešas skelbimas. Nukrypstant nuo antro sakinio, viešas skelbimas, kuriame nurodoma aptarimo data, įdedamas už tyrimą atsakingos institucijos leidinyje ir vietos dienraščiuose, platinamuose teritorijoje, kur projektas gali turėti padarinių. Į skelbimą leidinyje atsižvelgiama skaičiuojant antrame sakinyje nurodytą terminą. <...>
<...>
9.   Už tyrimą atsakinga institucija praneša savo poziciją dėl tyrimo baigties ir per vieną mėnesį nuo aptarimo pabaigos perduoda ją planą tvirtinančiai institucijai kartu su planu, administracinių valdžios institucijų ir 4 dalies penktame sakinyje nurodytų susivienijimų pastabomis ir neišnagrinėtais prieštaravimais.“
Įstatymas dėl poveikio aplinkai vertinimo
Įstatymo dėl poveikio aplinkai vertinimo (
Gesetz über die Umweltverträglichkeitsprüfung
, toliau – Įstatymas dėl poveikio aplinkai vertinimo) 2 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta:
„Poveikio aplinkai vertinimas yra sudedamoji administracinių sprendimų priėmimo procedūrų, kurios padeda priimti sprendimą dėl projektų teisėtumo, dalis.“
Pagal Įstatymo dėl poveikio aplinkai vertinimo 2 straipsnio 3 dalį „1 dalies pirmame sakinyje minimas sprendimas yra <...> sprendimas, kuriuo patvirtinamas planas <...> “.
Iš dalies pakeistas Įstatymas, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje
Iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad šis įstatymas taikomas skundams dėl sprendimų, kaip jie suprantami pagal Įstatymo dėl poveikio aplinkai vertinimo 2 straipsnio 3 dalį, susijusių su projektų, dėl kurių pagal pastarąjį įstatymą gali būti privaloma atlikti aplinkosauginį vertinimą, teisėtumu.
Iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   <...> pripažintas nacionalinis ar užsienio susivienijimas, neprivalėdamas įrodinėti savo teisių pažeidimo, gali pagal Administracinių bylų teisenos kodeksą pateikti skundą dėl 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodyto sprendimo arba dėl tokio sprendimo nepriėmimo, jei šis susivienijimas
—
pareiškia, kad priėmus 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytą sprendimą ar tokio sprendimo nepriėmus pažeistos teisės nuostatos, reglamentuojančios aplinkos apsaugą ir galinčios turėti reikšmės sprendimui,
—
pareiškia, kad priėmus 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytą sprendimą ar tokio sprendimo nepriėmus jam padarytas poveikis jo įstatuose nurodytos veiklos, siekiant aplinkos apsaugos tikslų, srityje, ir
—
turėjo teisę dalyvauti vykdant 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytą procedūrą ir yra pagal galiojančias nuostatas pareiškęs nuomonę dėl jos esmės arba, pažeidžiant galiojančias nuostatas, jam nebuvo suteikta galimybė pareikšti nuomonės dėl šios procedūros esmės.
2.   <...> nepripažintas susivienijimas gali paduoti skundą pagal šio straipsnio 1 dalį, tik jeigu:
—
skundo padavimo metu atitinka pripažinimo sąlygas,
—
pateikė prašymą dėl pripažinimo,
—
dėl nuo jo nepriklausančių priežasčių dar nėra priimtas sprendimas dėl jo pripažinimo.
<...>
3.   Jeigu susivienijimas turėjo galimybę pareikšti nuomonę per 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytą procedūrą, per skundo padavimo procedūrą jam draudžiama pateikti kokį nors prieštaravimą, kurio jis nepateikė arba laiku nepateikė, kaip tai numatyta pagal galiojančias nuostatas, nors galėjo pateikti per 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytą procedūrą.
4.   Jeigu 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytas sprendimas nebuvo paskelbtas viešai arba apie jį pagal galiojančias nuostatas nebuvo pranešta susivienijimui, prieštaravimas arba skundas pateikiamas per metus nuo tada, kai susivienijimas sužinojo arba galėjo sužinoti apie sprendimą. <...>
5.   Pagal 1 dalį paduoti skundai yra pagrįsti:
—
jeigu priėmus 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytą sprendimą ar tokio sprendimo nepriėmus pažeidžiamos nuostatos, kuriomis siekiama apsaugoti aplinką ir kurios yra reikšmingos sprendimui,
—
jeigu jie susiję su statybos planais, kai statybos plano išvados, kuriomis grindžiamas leidimas įgyvendinti projektą, dėl kurio privaloma atlikti [poveikio aplinkai vertinimą], pažeidžia nuostatas, kuriomis siekiama apsaugoti aplinką,
ir jeigu pažeidimas paveikia aplinkos apsaugos interesus, kuriuos apima susivienijimo įstatuose numatyti jo tikslai. Be to, kiek tai susiję su 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytais sprendimais, taip pat turi būti privaloma atlikti poveikio aplinkai vertinimą.“
Iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Reikalauti panaikinti 1 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 1 punkte nurodytą sprendimą dėl projekto teisėtumo galima, jei nebuvo atliktas:
—
poveikio aplinkai vertinimas arba
—
pirminis konkretaus atvejo tyrimas dėl pareigos atlikti poveikio aplinkai vertinimą,
reikalaujamas pagal [Įstatymo dėl poveikio aplinkai vertinimo] nuostatas <...>, ir ši klaida vėliau neištaisyta.
<...>
3.   1 ir 2 dalys pagal analogiją taikomos [Administracinių bylų teisenos kodekso] 61 straipsnio 1 ir 2 punkte nurodytų proceso dalyvių skundams.“
Iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 5 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šis įstatymas taikomas procedūroms, nurodytoms 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje, kurios buvo pradėtos arba turėjo būti pradėtos po 2005 m. birželio 25 d.; pirma dalis sakinio netaikoma 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nurodytiems sprendimams, kurie tapo vykdytini iki 2006 m. gruodžio 15 d.
<...>
3.   Federalinė aplinkos agentūra užbaigia pagal šį įstatymą jau pradėtas patvirtinimo procedūras pagal nuostatas, galiojusias iki 2010 m. vasario 28 d.
4.   1 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 1 punkte numatytos sprendimų priėmimo procedūros, 1 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 2 punkte numatytos leidimo procedūros arba 2 straipsnyje numatytos skundo padavimo procedūros, kurios nebuvo užbaigtos 2011 m. gegužės 12 d. arba kurios buvo pradėtos po šios dienos ir 2013 m. sausio 29 d. dar nėra užbaigtos galutiniu sprendimu, užbaigiamos pagal šio įstatymo (nuo 2013 m. sausio 29 d. galiojanti redakcija) nuostatas. Nukrypstant nuo pirmo sakinio, 4a straipsnio 1 dalis taikoma tik toms skundo padavimo teisme procedūroms, kurios pradėtos po 2013 m. sausio 29 d.“
Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
2006 m. gruodžio 18 d. Komisija gavo skundą, kuriame Vokietijos Federacinė Respublika kaltinama tuo, kad iš dalies pakeistu Įstatymu, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, neteisingai į nacionalinę teisę perkelti 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (
OL L 175, p. 40
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248) 10a straipsnis ir 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyvos 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (
OL L 257, p. 26
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80) 15a straipsnis. Gavusi šį skundą, 2012 m. spalio 1 d. Komisija pateikė Vokietijos Federacinei Respublikai oficialų pranešimą dėl įsipareigojimų pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnį (per tą laiką šios direktyvos pakeitė atitinkamai Direktyvą 85/337 ir Direktyvą 96/61) neįvykdymo.
2012 m. lapkričio 30 d. Vokietijos Federacinė Respublika atsakė į oficialų pranešimą. 2013 m. vasario 6 d. ji paprašė Komisijos užbaigti procedūrą, nes, priėmus iš dalies pakeistą Įstatymą, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, Vokietijos teisės aktai atitinka Sprendimą Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
).
2013 m. balandžio 26 d. Komisija pateikė Vokietijos Federacinei Respublikai pagrįstą nuomonę. Pastaroji į ją atsakė 2013 m. liepos 10 d. Komisijos netenkino šios valstybės narės atsakymas, todėl ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
2014 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo kanceliarija gavo dokumentą, kuriuo Austrijos Respublika paprašė leisti jai įstoti į bylą palaikyti Vokietijos Federacinės Respublikos reikalavimų. 2014 m. rugpjūčio 11 d. sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas šį prašymą patenkino.
Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
Po to, kai buvo paskelbta generalinio advokato išvada, 2015 m. birželio 30 d. dokumentu Vokietijos Federacinė Respublika paprašė Teisingumo Teismo atnaujinti žodinę proceso dalį pagal jo Procedūros reglamento 83 straipsnį, nes generalinio advokato išvadoje siūloma „įterpti į bylos dalyką naują ieškinio pagrindą, dėl kurio Vokietijos Federacinė Respublika neturėjo galimybės išreikšti savo nuomonės nei raštu, nei žodžiu“.
Reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, gali bet kada nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis pateikė naują faktą, kuris gali būti lemiamas šiam teismui priimant sprendimą, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės.
Šiuo atveju taip nėra. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika nurodo paskutinę iš minėtame Procedūros reglamento straipsnyje išvardytų hipotezių, pažymėtina, kad generalinio advokato svarstymai, kuriuos ginčija atsakovė, nėra argumentas, kuriuo remiantis reikia spręsti šią bylą.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas mano, kad nereikia atnaujinti žodinės proceso dalies.
Dėl ieškinio
Dėl pirmojo kaltinimo, siejamo su tuo, kad administracinių sprendimų, priimtų pagal direktyvas 2011/92 ir 2010/75, teisėtumo kontrolė atliekama atsižvelgiant tik į tas nacionalinės teisės nuostatas, kuriomis suteikiama teisių privatiems asmenims
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalyje neteisėtai ribojama administracinių sprendimų teisėtumo kontrolė – ji atliekama atsižvelgiant tik į tas nacionalinės teisės nuostatas, kuriose suteikiama teisių privatiems asmenims. Taigi procedūrinio pažeidimo atveju teisminė apsauga Vokietijoje užtikrinama tik tada, jei atitinkama proceso taisyklė suteikia subjektinę teisę privačiam asmeniui. Tačiau pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnį turi būti įmanoma patikrinti pagal šias direktyvas priimtų sprendimų turinio ir procedūros teisėtumą.
Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad valstybės narės turi diskreciją teisminėje srityje. Kontrolės, kurią turi atlikti nacionaliniai teismai, apimtis nereglamentuojama šiomis Sąjungos teisės normomis, nes jose nenumatyta, kokius nagrinėjimo kriterijus turi taikyti minėti teismai. Iš tiesų Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnyje nenumatyti reikalavimai dėl teisminės kontrolės apimties; juose tik įtvirtinta valstybių narių pareiga numatyti teisių gynimo mechanizmą, kad būtų galima ginčyti administracinio pobūdžio sprendimo ar neveikimo turinio arba formos teisėtumą.
Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį skundas dėl administracinio akto panaikinimo arba dėl įpareigojimo priimti administracinį aktą priimtinas tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas nurodo, kad dėl administracinio akto arba dėl atsisakymo tokį aktą priimti pažeistos jo teisės. Minėto įstatymo 113 straipsnio 1 dalyje skundo pagrįstumas ir galimas administracinio sprendimo panaikinimas siejamas su tuo, kad pažeista pareiškėjo subjektinė teisė. Taigi išvengiama prieštaravimų vertinant to paties skundo priimtinumą ir pagrįstumą, nes tik skundai, kurie priimtini pagal minėto kodekso 42 straipsnio 2 dalį, gali lemti akto panaikinimą pagal to paties kodekso 113 straipsnio 1 dalį.
Austrijos Respublika tvirtina, kad su interesu, būtinu norint pateikti skundą teisme, susiję kriterijai ir teisės pažeidimas reglamentuojami tik nacionalinėje teisėje. Valstybės narės turi didelę diskreciją, leidžiančią bet kuriuo atveju apriboti privačių asmenų teisę pateikti skundą taip, kad ši teisė būtų suteikiama tik tais atvejais, kai pažeidžiamos subjektinės viešosios teisės.
Teisingumo Teismo vertinimas
Siekiant įvertinti pirmojo Komisijos pateikto kaltinimo pagrįstumą, pažymėtina, kad jis siejamas ne su Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnyje numatytomis skundo priimtinumo sąlygomis (šios sąlygos nustatytos Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalyje), o su teisminės kontrolės pagal šiuos skundus apimtimi, t. y. pagal šias nuostatas „suinteresuotos visuomenės nariai“ turi turėti galimybę pateikti skundą teisme, „kad užginčytų sprendimų, veikimo ar neveikimo, kuriems [taikomos šios direktyvos], materialinį ar procesinį teisėtumą“.
Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje iš esmės numatyta, kad teismas panaikina neteisėtą administracinį aktą tik tiek, kiek „dėl jo pažeistos pareiškėjo teisės“. Taigi norint panaikinti administracinį aktą būtina, kad teismo konstatuotas neteisėtumas lemtų pareiškėjo subjektinės teisės pažeidimą.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnio 1 dalį valstybės narės užtikrina, jog pagal atitinkamą nacionalinę teisinę sistemą suinteresuotosios visuomenės nariai, pareikšdami apie teisės pažeidimą, jei valstybės narės administracinio proceso teisė reikalauja to kaip išankstinės sąlygos, turėtų teisę pateikti skundą teisme ar kitoje įstatymo nustatytoje nepriklausomoje ir nešališkoje institucijoje, kad užginčytų sprendimų, veikimo ar neveikimo, kuriems taikomos šių direktyvų nuostatos, materialinį ar procesinį teisėtumą.
Be to, minėtų straipsnių 3 dalyje numatyta, kad valstybės narės, be kita ko, apibrėžia, kas yra toks teisės pažeidimas.
Tokiomis aplinkybėmis, kiek tai susiję su pirmuoju kaltinimu, pažymėtina, kad jei pagal minėtas direktyvų 2011/92 ir 2010/75 nuostatas atitinkama valstybė narė gali susieti privačių asmenų skundų, pateiktų dėl į šių direktyvų taikymo sritį patenkančių sprendimų, veiksmų ar neveikimo, priimtinumą su tokiomis sąlygomis, kaip antai reikalavimu, kad būtų pažeista subjektinė teisė, ji taip pat gali numatyti, kad kompetentingas teismas panaikina administracinį sprendimą tik tada, kai pažeista pareiškėjo subjektinė teisė.
Teisingumo Teismas Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
) 45 punkte jau yra nusprendęs, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas gali susiaurinti teises, kurių pažeidimu privatus asmuo gali remtis kreipdamasis į teismą dėl Direktyvos 85/337 10a straipsnyje (dabar – Direktyvos 2011/92 11 straipsnis) nurodyto sprendimo, veiksmo ar neveikimo, iki subjektinių viešųjų teisių, tačiau toks apribojimas negali būti taikomas aplinkos apsaugos organizacijoms, nepažeidžiant Direktyvos 85/337 10a straipsnio trečios pastraipos paskutiniame sakinyje nurodytų tikslų.
Darytina išvada, kad Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalis negali būti laikoma nesuderinama su Direktyvos 2011/92 11 straipsniu ir su Direktyvos 2010/75 25 straipsniu.
Taigi reikia atmesti pirmąjį Komisijos kaltinimą, nurodytą grindžiant ieškinį.
Dėl antrojo kaltinimo, siejamo su tuo, kad ribojamos situacijos, kai galima reikalauti panaikinti administracinį sprendimą, kuriam taikomos direktyvos 2011/92 ir 2010/75, dėl procedūrinių pažeidimų
Šalių argumentai
Šio kaltinimo pirmoje dalyje Komisija tvirtina, kad pagal Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 4 straipsnio 1 dalį administracinis leidimas gali būti panaikintas tik tuo atveju, jei jis suteiktas neatlikus tinkamos formos poveikio aplinkai vertinimo arba pirminio tyrimo. Tačiau tuo atveju, jei toks vertinimas arba pirminis tyrimas buvo atliktas, bet neatitiko Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų, jo ginčyti Vokietijos teismuose negalima.
Todėl toks aptariamų administracinių sprendimų teisminės kontrolės ribojimas nesuderinamas su minėta Sąjungos teisės nuostata.
Vokietijos Federacinė Respublika pripažįsta, kad Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 4 straipsnio 1 dalyje reglamentuojami tik atvejai, kai neatliktas poveikio aplinkai vertinimas. Tais atvejais, kai toks vertinimas atliktas, tačiau padaryta procedūrinių pažeidimų, skundas teisme vis dėlto galimas Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalyje ir Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje numatytomis sąlygomis.
Ši valstybė narė patikslina, kad pagal pastarąją nacionalinės teisės nuostatą pareiškėjas visada gali remtis vertinimo netinkamumu, išskyrus atvejus, kai procedūrinis pažeidimas akivaizdžiai neturi reikšmės priimant sprendimą dėl esmės.
Kaltinimo antroje dalyje Komisija tvirtina, kad pagal Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnį, privačiam asmeniui užginčijus administracinio sprendimo dėl poveikio aplinkai vertinimo teisėtumą dėl procedūrinių pažeidimų, šis sprendimas gali būti panaikintas tik tada, jei yra galimybė, kad nesant procedūrinio pažeidimo sprendimas būtų buvęs kitoks, ir jei paveikta „pareiškėjo teisinė padėtis“. Taigi pareiškėjas turi įrodyti, kad, pirma, egzistuoja priežastinis ryšys ir, antra, procedūrinis pažeidimas padarė įtakos jo teisėms.
Komisija tvirtina, kad pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį draudžiama užkrauti pareiškėjui pareigą įrodyti tokio priežastinio ryšio egzistavimą.
Ši institucija atkreipia dėmesį, kad Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje įtvirtinta antroji sąlyga, kad toks procedūrinis pažeidimas turi turėti įtakos „pareiškėjo teisinei padėčiai“, taip pat nesuderinama su Direktyvos 2011/92 11 straipsniu. Iš tiesų, jei skundas priimtinas, valstybės narės negali apriboti pagrindų, kuriais galima remtis grindžiant tokį skundą. Todėl, jei administracinis sprendimas pažeidžia privataus asmens subjektinę teisę ir šis dėl tos priežasties įgyja teisę pateikti skundą, kompetentingas nacionalinis teismas turi vykdyti išsamią tokio sprendimo teisėtumo teisminę kontrolę. Tai darydamas, šis teismas negali nekreipti dėmesio į procedūrinius pažeidimus, net jei dėl jų nepažeista pareiškėjo teisė į gynybą.
Vokietijos Federacinė Respublika pabrėžia, kad Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje numatytas priežastinio ryšio reikalavimas iš principo nekliudo pasiekti Direktyvos 2011/92 11 straipsnio tikslų.
Ši valstybė narė taip pat teigia, kad, atsižvelgiant į Vokietijos teisę, netikslu teigti, jog pareiškėjas turi įrodyti, kad pažeista jo subjektinė teisė.
Ji tvirtina, kad Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnis yra specifinė teisės norma, suteikianti galimybę valstybės institucijai gintis, kai pateikiamas prašymas panaikinti administracinį sprendimą. Administracinė institucija gindamasi gali pagrįstai teigti, kad jos sprendimo negalima panaikinti, nors jį priimant padarytas pareiškėjo nurodytas procedūrinis pažeidimas, jei įrodo, kad šis pažeidimas akivaizdžiai neturėjo įtakos sprendimo esmei, o tai turi patikrinti teismas, kaip nurodyta Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje. Konkrečiai kalbant, tai reiškia, kad teismas panaikina atitinkamą sprendimą, jei negalima atmesti galimybės, kad nagrinėjamas procedūrinis pažeidimas turėjo įtakos minėto sprendimo turiniui.
Tačiau Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad, atliekant Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, peržiūrą, planuojama priimti nuostatą, suteikiančią aiškumo, kiek tai susiję su Direktyvos 2011/92 11 straipsnio perkėlimu į nacionalinę teisę.
Teisingumo Teismo vertinimas
– Dėl antrojo kaltinimo pirmos dalies
Kadangi antrojo kaltinimo pirma dalis susijusi su administracinių sprendimų teisminės kontrolės susiaurinimu ir taikymu tik tais atvejais, kai visiškai neatliktas poveikio aplinkai vertinimas ar pirminis tyrimas, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas Sprendimo Gemeinde Altrip ir kt. (
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
) 36 punkte priminė, kad Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
) 37 punkte yra nusprendęs, jog Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje visiškai neribojami pagrindai, kuriais gali būti pagrįstas šioje nuostatoje numatytas skundas teisme.
Be to, to sprendimo 37 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 2011/92 11 straipsniui perkelti priimtos nacionalinės teisės nuostatos negali būti taikomos tik tuo atveju, kai sprendimo teisėtumas ginčijamas remiantis tuo, kad neatliktas poveikio aplinkai vertinimas. Atėmus galimybę šias nuostatas taikyti tuo atveju, kai poveikio aplinkai vertinimas buvo atliktas, bet jį atliekant buvo padaryta pažeidimų, galbūt net rimtų, Direktyvos 2011/92 nuostatos taptų iš esmės neveiksmingos. Taigi toks apribojimas prieštarauja tikslui užtikrinti plačias galimybes kreiptis į teismus, nurodytam šios direktyvos 11 straipsnyje.
Iš minėto sprendimo 38 punkto matyti, jog pagal pastarąją nuostatą draudžiama, kad valstybės narės šiam straipsniui perkelti priimtas teisės nuostatas taikytų tik tuo atveju, kai sprendimo teisėtumas ginčijamas dėl neatlikto poveikio aplinkai vertinimo, ir jų netaikytų tuo atveju, kai toks vertinimas buvo atliktas, tačiau jį atliekant padaryta procedūrinių pažeidimų.
Todėl Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 4 straipsnio 1 dalis laikytina nesuderinama su Direktyvos 2011/92 11 straipsniu.
Dėl Vokietijos Federacinės Respublikos argumento, susijusio su Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsniu, kad tuo atveju, kai poveikio aplinkai vertinimas arba pirminis tyrimas buvo atliktas, tačiau padaryta procedūrinių pažeidimų, skundą teisme pateikti galima šiame straipsnyje numatytomis sąlygomis, reikia priminti, kad direktyvos nuostatos turi būti įgyvendintos neginčijamai privalomą galią turinčiais aktais, konkrečiai, tiksliai ir aiškiai, kad būtų tenkinamas teisinio saugumo reikalavimas (Sprendimo Dillenkofer ir kt.,
C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94–C‑190/94
,
EU:C:1996:375
,
punktas ir Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
,
punktas), bet nagrinėjamu atveju taip nėra.
Be to, neginčijama, kad pačioje minėtoje nacionalinės teisės nuostatoje įtvirtinti Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje nurodytų skundų pateikimo ribojimai, aptariami antrojo kaltinimo antroje dalyje.
Taigi antrojo kaltinimo pirma dalis yra pagrįsta.
– Dėl antrojo kaltinimo antros dalies
Kaip pirmąjį argumentą, grįsdama antrojo kaltinimo antrą dalį, Komisija nurodo, kad Vokietijos Federacinė Respublika kompetentingo teismo atliekamą į Direktyvos 2011/92 11 straipsnio taikymo sritį patenkančio administracinio sprendimo panaikinimą susiejo su priežastinio ryšio tarp nurodyto procedūrinio pažeidimo ir atitinkamo administracinio sprendimo turinio buvimu.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekė galimybės remtis procedūriniu pažeidimu susieti su sąlyga, kad šis pažeidimas turėjo įtakos ginčijamo galutinio sprendimo turiniui. Be to, kadangi Direktyva 2011/92, be kita ko, siekiama nustatyti procedūrinių garantijų, kurios pirmiausia leistų visuomenei gauti daugiau informacijos ir dalyvauti atliekant valstybės ir privačių projektų, kurie gali daryti reikšmingą poveikį aplinkai, to poveikio vertinimą, ypač svarbu kontroliuoti, ar šioje srityje laikomasi procedūrinių taisyklių. Todėl, laikantis tikslo suteikti suinteresuotajai visuomenei plačias galimybes kreiptis į teismą, ši visuomenė turi iš principo turėti galimybę remtis bet kokiu procedūriniu pažeidimu, kad pagrįstų skundą, kuriuo ginčijamas minėtoje direktyvoje nurodytų sprendimų teisėtumas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gemeinde Altrip ir kt.,
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
,
ir
punktus).
Nagrinėjant šį ieškinį konstatuotina, jog kadangi Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje visais atvejais, kai procedūriniai pažeidimai susiję su visuomenės informavimu ir dalyvavimu tam tikroje srityje, reikalaujama priežastinio ryšio tarp nurodyto procedūrinio pažeidimo ir ginčijamo administracinio sprendimo, kad kompetentingas teismas galėtų panaikinti šį sprendimą, dėl šios sąlygos tampa pernelyg sudėtinga naudotis Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje įtvirtinta teise pateikti skundą ir ji prieštarauja šios direktyvos tikslui suteikti „suinteresuotosios visuomenės nariams“ plačias galimybes kreiptis į teismus.
Iš tiesų atsisakius panaikinti administracinį sprendimą, priimtą pažeidžiant procedūrinę taisyklę, vien dėl to, kad pareiškėjas neįrodė, jog šis pažeidimas turėjo įtakos minėto sprendimo pagrįstumui, ši Sąjungos teisės nuostata tampa visiškai neveiksminga.
Kaip matyti iš šio sprendimo 47 punkto, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiekė nei apriboti pagrindų, kuriais remiantis galima grįsti skundą, pateiktą pagal nacionalinės teisės nuostatą, kuria perkeliamas Direktyvos 2011/92 11 straipsnis, nei galimybės remtis procedūriniu pažeidimu susieti su sąlyga, kad šis pažeidimas turėjo įtakos ginčijamo galutinio sprendimo turiniui.
Be to, Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad, kiek tai susiję su sąvokos „teisės pažeidimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį, aiškinimu ir, konkrečiau kalbant, su nacionalinėje teisėje numatytu reikalavimu, kad toks pažeidimas gali egzistuoti tik tuo atveju, kai, nepadarius nurodyto procedūrinio pažeidimo, ginčijamas sprendimas būtų buvęs kitoks, pagal nacionalinę teisę perkeliant priežastinio ryšio kriterijaus įrodinėjimo naštą pareiškėjui naudojimasis jam minėta direktyva suteiktomis teisėmis gali tapti pernelyg sudėtingas, pirmiausia atsižvelgiant į nagrinėjamų procedūrų sudėtingumą ir techninį poveikio aplinkai vertinimo pobūdį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gemeinde Altrip ir kt.,
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
,
punktą).
Darytina išvada, kad teigti, jog teisės pažeidimo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį, nėra, galima tik tuo atveju, jei, atsižvelgiant į priežastinio ryšio kriterijų, šioje nuostatoje nurodyti teismas ar institucija gali nuspręsti, – šiuo klausimu jokiu būdu neperkeldami įrodinėjimo naštos pareiškėjui, bet prireikus pasikliaudami darbų užsakovo arba kompetentingos institucijos pateiktais įrodymais ir apskritai remdamiesi jiems pateiktais visais bylos dokumentais, – kad ginčijamas sprendimas nebūtų buvęs kitoks ir nepadarius pareiškėjo nurodyto procedūrinio pažeidimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gemeinde Altrip ir kt.,
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
,
punktą).
Nors šie svarstymai susiję su viena iš teisminio skundo priimtinumo sąlygų, jie svarbūs ir aptariant nacionalinės teisės aktų leidėjo įtvirtintą sąlygą, dėl kurios ribojama teisminė kontrolė dėl esmės.
Iš pateiktų svarstymų matyti, kad Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnyje įtvirtintas reikalavimas, kiek šioje nuostatoje pareiškėjui, „suinteresuotosios visuomenės nariui“, perkeliama pareiga įrodyti priežastinį ryšį tarp nurodyto procedūrinio pažeidimo ir administracinio sprendimo turinio, yra Direktyvos 2011/92 11 straipsnio pažeidimas, taigi Komisijos argumentas, pateiktas grindžiant antrojo kaltinimo antrą dalį, yra pagrįstas.
Dėl antrojo Komisijos argumento, pateikto grindžiant šią dalį, neginčijama, kad pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalį, siejamą su Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsniu, tuo atveju, kai atliekant poveikio aplinkai vertinimą padaryta procedūrinių pažeidimų, pasibaigus šiam vertinimui priimtą sprendimą nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, gali panaikinti tik tada, jei dėl procedūrinio pažeidimo pažeidžiama pareiškėjo subjektinė teisė.
Iš šio sprendimo 30–34 punktų matyti, kad Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga, kad prieš galbūt panaikindamas atitinkamą administracinį sprendimą nacionalinis teismas turi konstatuoti tokį teisės pažeidimą, neprieštarauja Direktyvos 2011/92 11 straipsniui ir Direktyvos 2010/75 25 straipsniui.
Ta pati išvada darytina dėl pagal Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnį, siejamą su Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalimi, nacionaliniam teismui tenkančios pareigos.
Taigi negalima pritarti antrajam Komisijos argumentui, pateiktam grindžiant šio kaltinimo antrą dalį.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad antrasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas, išskyrus argumentą dėl Administracinių bylų teisenos kodekso 113 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsniu, įtvirtinto reikalavimo, kad turi būti pažeista pareiškėjo subjektinė teisė.
Dėl trečiojo kaltinimo, siejamo su teisės pateikti skundą ir teisminės kontrolės apimties ribojimu ir taikymu tik prieštaravimams, pateiktiems per administracinę procedūrą
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 3 dalyje ir Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnio 4 dalyje numatytas ribojimas, kad vykstant skundo nagrinėjimui teisme galima nurodyti tik tuos prieštaravimus, kurie jau buvo pateikti per administracinę procedūrą, prieštarauja Direktyvos 2011/92 11 straipsniui ir Direktyvos 2010/75 25 straipsniui.
Ši institucija tvirtina, kad toks ribojimas yra perteklinė kliūtis suinteresuotajai visuomenei pasinaudoti teise ginčyti administracinių sprendimų teisėtumą srityse, kurioms taikomos šios direktyvos. Taigi nacionalinės teisės normos, kuriose numatytas toks ribojimas, prieštarauja teisės kreiptis į teismą principui ir apriboja šios visuomenės veiksmingą teisminę apsaugą. Sąjungos teisės sistemoje nenumatyta galimybė per teismo procesą pateiktų pagrindų priimtinumą susieti su sąlyga, kad jais jau buvo remtasi per administracinę procedūrą.
Komisija teigia, kad teismo procesas yra savarankiškas procesas, per kurį sprendimo teisėtumą turi būti galima išsamiai patikrinti. Negali būti priimtini tik tie skundo pagrindai, kurie jau buvo pateikti per trumpą terminą, nustatytą prieštaravimams pateikti per administracinę procedūrą.
Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad Direktyvos 2011/92 11 straipsniu ir Direktyvos 2010/75 25 straipsniu valstybėms narėms suteikiama galimybė nagrinėjamoje srityje išlaikyti savo teisminės sistemos priemones. Komisijos ginčijamomis nuostatomis siekiama užtikrinti teisinį saugumą ir administracinių ir teisminių procedūrų veiksmingumą. Nuostatos, pagal kurias draudžiama teisme pateikti prieštaravimų, kurie nebuvo pateikti administraciniame etape, yra sudedamoji tokios sistemos dalis.
Ši valstybė narė tokį ribojimą grindžia tuo, kad priešingu atveju prieštaravimai, žinomi vykstant administracinei procedūrai, procesinės taktikos sumetimais galėtų būti pateikiami tik per procesą kompetentingame teisme. Taigi administracinė procedūra nebeatliktų savo specifinės funkcijos suderinti interesus. Be to, toks ribojimas atitinka lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus.
Vokietijos Federacinė Respublika taip pat teigia, kad dėl šio ribojimo teisminė kontrolė netampa sudėtingesnė ar net
a fortiori
neįmanoma; priešingai, užtikrinama, kad būtų tikrinamos tik reikšmingos ir išsamios faktinės aplinkybės, o kontrolė būtų kuo išsamesnė ir būtų kuo labiau atsižvelgiama į visas aplinkybes. Taigi šis ribojimas taikomas tik aplinkybėms, kurias pareiškėjas sąmoningai nutylėjo per administracinę procedūrą, siekdamas pakenkti jos sėkmingai baigčiai.
Austrijos Respublika tvirtina, kad Sąjungos teisės nuostatose, kuriomis grindžiamas šis ieškinys, ne tik neminimos teisės praradimą praleidus terminą reglamentuojančios normos, bet ir, priešingai, pateikiama nuoroda į nacionalinės teisės normas, reglamentuojančias administracinį procesą. Taigi valstybės narės turi didelę diskreciją nustatyti naudojimosi teise pateikti skundą teisme tvarką ir administracinio proceso eigą. Be to, Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 3 dalyje ir Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnio 4 dalyje įtvirtintas ribojimas yra priemonė, skirta užtikrinti, kad sprendimas būtų priimamas greitai ir veiksmingai.
Teisingumo Teismo vertinimas
Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 3 dalyje ir Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnio 4 dalyje pagrindai, kuriais pareiškėjas gali remtis grįsdamas skundą teisme dėl administracinio sprendimo, patenkančio į Direktyvos 2011/92 11 straipsnio ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnio taikymo sritį, susiaurinami iki prieštaravimų, pateiktų per administracinę procedūrą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, nors nei Direktyvos 2011/92 11 straipsnio 4 dalyje, nei Direktyvos 2010/75 25 straipsnio 4 dalyje neatmetama galimybė, kad prieš paduodant skundą teisme teikiamas skundas administracinei institucijai, ir neužkertamas kelias nacionalinėje teisėje numatyti, kad pareiškėjas turi išnaudoti visas administracines teisių gynimo priemones prieš pateikdamas skundą teisme, pagal šias Sąjungos teisės nuostatas neleidžiama apriboti pagrindų, kuriais toks pareiškėjas gali remtis grįsdamas skundą teisme.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyvos 2011/92 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad tame straipsnyje nurodytus sprendimus, veiksmus ar neveikimą turi būti galima peržiūrėti teisme, „siekiant užginčyti jų materialinį ar procesinį teisėtumą“, neribojant pagrindų, kuriais gali būti pagrįstas toks skundas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen,
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
,
punktą). Šis teiginys atitinka šia nuostata siekiamą tikslą užtikrinti plačias galimybes kreiptis į teismą aplinkosaugos srityje.
Tačiau Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 3 dalyje ir Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnio 4 dalyje nustatytos specifinės teisminę kontrolę ribojančios sąlygos, nenumatytos nei Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje, nei Direktyvos 2010/75 25 straipsnyje.
Toks pareiškėjui nustatytas ribojimas, susijęs su pagrindais, kuriuos jis gali pateikti teismui, nagrinėjančiam dėl jo priimto administracinio sprendimo teisėtumą, negali būti pateisinamas teisinio saugumo principo paisymu. Iš tiesų niekur nenustatyta, kad išsami teisminė kontrolė, susijusi su tokio sprendimo pagrįstumu, gali pažeisti šį principą.
Dėl argumento, siejamo su administracinių procedūrų veiksmingumu, pasakytina, jog, nors pagrindo pateikimas pirmą kartą per procesą teisme tam tikrais atvejais gali kliudyti sklandžiai šio proceso eigai, pakanka priminti, kad Direktyvos 2011/92 11 straipsnio ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnio tikslas yra ne tik užtikrinti asmeniui kuo didesnes galimybes pasinaudoti teismine kontrole, bet ir leisti, kad ši ginčijamo sprendimo teisėtumo – tiek turinio, tiek procedūriniu aspektu – kontrolė būtų atliekama išsamiai.
Vis dėlto nacionalinės teisės aktų leidėjas gali numatyti specialias procesines taisykles, kaip antai taisyklę dėl piktnaudžiaujant ar nesąžiningai pateikto argumento nepriimtinumo, kuriomis sukuriami mechanizmai, tinkami teismo proceso veiksmingumui užtikrinti.
Darytina išvada, kad ieškiniui pagrįsti Komisijos pateiktas trečiasis kaltinimas yra pagrįstas.
Dėl ketvirtojo ir penktojo kaltinimų, siejamų su aplinkosaugos organizacijų teisės pateikti skundą ribojimu laiko atžvilgiu ir teisėtumo kontrolės apimties susiaurinimu ir taikymu tik tais atvejais, kai skundai pagrįsti nacionalinės teisės normomis, suteikiančiomis teisių privatiems asmenims
Šalių argumentai
Komisija primena, kad 2012 m. spalio 1 d. oficialiame pranešime kaltino Vokietijos Federacinę Respubliką tuo, kad Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 1 dalies pirminė versija buvo nesuderinama su Direktyvos 2011/92 11 straipsniu ir Direktyvos 2010/75 25 straipsniu, nes šioje versijoje aplinkosaugos organizacijų teisė pateikti skundą buvo ribojama skundais, pagrįstais teisės nuostatomis, suteikiančiomis teisių privatiems asmenims. Atsižvelgiant į šių organizacijų pateiktų skundų priimtinumo ir pagrįstumo „paraleliškumą“, ribojimas laiko atžvilgiu taip pat riboja ir teisminės kontrolės dėl esmės apimtį.
Komisija nurodo, kad iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, įsigaliojusio 2013 m. sausio 29 d., paskelbus Sprendimą Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
), 2 straipsnio 1 dalyje žodžiai „suteikia teisių privatiems asmenims“, buvę pirminėje šios nuostatos versijoje, buvo išbraukti. Iš to matyti, kad, priešingai iki tol buvusiai situacijai, aplinkosaugos organizacijos nuo šiol gali pateikti skundus ne tik dėl situacijų, kai pažeidžiamos subjektinės teisės.
Vis dėlto Komisija pažymi, kad iš dalies pakeistas Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, taikymas yra ribotas laiko atžvilgiu. Iš tiesų tik procedūros, kurios nebuvo baigtos 2011 m. gegužės 12d., t. y. Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
) paskelbimo dieną, arba kurios pradėtos po šios datos, tačiau joms pasibaigus priimtas sprendimas netapo vykdytinas iki 2013 m. sausio 29 d. , t. y. iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, įsigaliojimo dienos, turi būti toliau vykdomos pagal šio iš dalies pakeisto įstatymo nuostatas.
Komisijos nuomone, kiek tai susiję su procedūromis, pradėtomis po 2005 m. birželio 25 d. ir baigtomis iki 2011 m. gegužės 12 d., aplinkosaugos organizacijų teisė pateikti skundą vis dar ribojama – jos gali pateikti tik skundus, grindžiamus teisės nuostatomis, suteikiančiomis teisių privatiems asmenims.
Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad iš dalies pakeistas Įstatymas, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, atitinka
res judicata
principą, nes šis įstatymas netaikomas sprendimams dėl patvirtinimo tokių projektų, dėl kurių gali būti privaloma atlikti poveikio aplinkai vertinimą, jei šie sprendimai tapo vykdytini iki 2006 m. gruodžio 15 d. – minėto įstatymo pirminės versijos įsigaliojimo dienos.
Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad ketvirtajame ir penktajame kaltinimuose nurodytos nacionalinės teisės nuostatos suderinamos su Sąjungos teisės reikalavimais, nes jų turinys yra vien deklaratyvaus pobūdžio ir jomis siekiama supaprastinti įstatymo taikymą administraciniu aspektu.
Ši valstybė narė teigia, kad, siekiant užtikrinti teisės ir teisinių santykių stabilumą ir gerą teisingumo vykdymą, būtina, kad teismų sprendimai, tapę galutiniai išnaudojus prieinamas teisių gynimo priemones arba pasibaigus numatytiems naudojimosi jomis terminams, daugiau nebegalėtų būti ginčijami. Todėl valstybė narė neprivalo numatyti tokių
res judicata
galią įgijusių sprendimų peržiūros mechanizmo. Tas pats taikytina užbaigtoms administracinėms procedūroms, per kurias buvo priimtas sprendimas, kuris nebuvo apskųstas teisme ir dėl to tapo vykdytinas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnio 3 dalį ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnio 3 dalį aplinkos apsaugos organizacijos turi turėti pakankamą interesą arba teisių, kurios gali būti pažeistos, atsižvelgiant į tai, kuri iš šių ieškinio priimtinumo sąlygų minima nacionalinės teisės aktuose (šiuo klausimu žr. Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen,
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
,
punktą).
Nors nacionalinės teisės aktų leidėjas gali teises, kurių pažeidimu privatus asmuo gali remtis pareikšdamas ieškinį teisme dėl Direktyvos 2011/92 11 straipsnyje nurodytų sprendimų, veiksmų ar neveikimo, susiaurinti iki subjektinių teisių, toks apribojimas negali būti taikomas aplinkos apsaugos organizacijoms, nepažeidžiant šioje nuostatoje nurodytų tikslų (šiuo klausimu žr. Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen,
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
,
punktą).
Todėl minėtos organizacijos turi būtinai galėti teisme remtis nacionalinės teisės normomis, kuriomis aplinkos srityje įgyvendinami Sąjungos teisės aktai ir tiesiogiai veikiančios Sąjungos aplinkos teisės normos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen,
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
,
punktą).
Kiek tai susiję su ketvirtuoju ir penktuoju kaltinimais, pažymėtina, kad, siekdama ištaisyti teisinę situaciją, dėl kurios priimtas Sprendimas Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein-Westfalen (
C‑115/09
,
EU:C:2011:289
), Vokietijos Federacinė Respublika pritaikė savo teisės aktus, t. y. priėmė iš dalies pakeistą Įstatymą, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje. Tačiau šio pakeitimo, įsigaliojusio 2013 m. sausio 29 d., taikymas
ratione temporis
yra ribotas. Iš tiesų ši nauja redakcija taikoma tik administracinėms procedūroms, leidimų išdavimo procedūroms ir skundų procedūroms, kurios dar nebuvo pasibaigusios 2011 m. gegužės 12 d. arba kurios buvo pradėtos po šios datos ir 2013 m. sausio 29 d. dar neužbaigtos galutiniu sprendimu.
Darytina išvada, kad visoms kitoms procedūroms taikoma ankstesnė Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, redakcija. Pagal šio įstatymo 5 straipsnio 1 dalį į jo taikymo sritį nepatenka procedūros, pradėtos iki 2006 m. gruodžio 15 d., t. y. šio įstatymo įsigaliojimo dienos.
Vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog Direktyvos 2011/92 11 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad šiam straipsniui perkelti priimtos nacionalinės teisės nuostatos turėtų būti taip pat taikomos iki 2005 m. birželio 25 d. pradėtoms administracinėms leidimų išdavimo procedūroms, jeigu per jas leidimai buvo išduoti po šios dienos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gemeinde Altrip ir kt.,
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
,
punktą).
Dėl
res judicata
galios principo, kuriuo remiasi Vokietijos Federacinė Respublika, pasakytina, jog Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad šis principas svarbus tiek Sąjungos, tiek nacionalinės teisės sistemose. Iš tiesų, siekiant užtikrinti tiek teisės ir teisinių santykių stabilumą, tiek gerą teisingumo vykdymą, svarbu, kad teismo sprendimai, kurie išnaudojus visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus numatytiems pasinaudojimo jomis terminams tampa galutiniai, nebegalėtų būti ginčijami (žr. Sprendimo Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08
,
EU:C:2009:506
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto šiuo klausimu pažymėtina, kad Vokietijos Federacinė Respublika negali remtis
res judicata
galios principo paisymu, kai Įstatyme, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, numatyti taikymo laiko atžvilgiu apribojimai susiję su administraciniais sprendimais, kurie tapo vykdytini.
Be to, aplinkybė, kad Vokietijos Federacinė Respublika, į savo teisę vėlai perkėlusi 2003 m. gegužės 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/35/EB (
OL L 156, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 466), iš dalies keičiančią Direktyvą 85/337 dėl visuomenės dalyvavimo ir teisės kreiptis į teismus, kuri buvo kodifikuota Direktyva 2011/92, apribojo pastarąją direktyvą perkeliančių nacionalinės teisės nuostatų taikymo sritį laiko atžvilgiu, leido šiai valstybei sau suteikti naują perkėlimo terminą (pagal analogiją žr. Sprendimo Komisija / Portugalija,
C‑277/13
,
EU:C:2014:2208
,
punktą).
Todėl negalima pritarti Vokietijos Federacinės Respublikos argumentui, kad Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, ribojimas laiko atžvilgiu buvo būtinas, siekiant paisyti
res judicata
galios principo administracinėse procedūrose, kuriose priimti sprendimai tapo vykdytini.
Taigi ketvirtasis ir penktasis kaltinimai, Komisijos pateikti grindžiant ieškinį, yra pagrįsti.
Dėl šeštojo kaltinimo, siejamo su tuo, kad iki 2005 m. birželio 25 d. pradėtos procedūros apskritai neįtraukiamos į iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, taikymo sritį
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 5 straipsnio 1 ir 4 dalyse įtvirtintos pereinamojo laikotarpio nuostatos nesuderinamos su Direktyvos 2011/92 11 straipsniu ir Direktyvos 2010/75 25 straipsniu. Šiomis minėto iš dalies pakeisto įstatymo nuostatomis iš jo taikymo srities pašalinamos procedūros, pradėtos iki 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtos iki 2011 m. gegužės 12 d., net jei leidimai, dėl kurių vyko šios procedūros, išduoti po 2005 m. birželio 25 d. Iš Sprendimo Gemeinde Altrip ir kt. (
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
) 30 ir 31 punktų matyti, kad valstybės narės negali taikyti minėtų Sąjungos teisės nuostatų tik procedūroms, pradėtoms po 2005 m. birželio 25 d.
Vokietijos Federacinė Respublika pripažįsta, kad šeštajame Komisijos kaltinime nurodytos procedūros neturėtų būti pašalintos iš iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, taikymo srities. Todėl rengiamas naujas šio įstatymo pakeitimas. Tačiau šis įstatymo pakeitimas greičiausiai turės mažai reikšmės, nes per dar vykstančius procesus kompetentingi nacionaliniai teismai atsižvelgs į Sprendimą Gemeinde Altrip ir kt. (
C‑72/12
,
EU:C:2013:712
).
Teisingumo Teismo vertinimas
Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika pripažino šeštojo Komisijos kaltinimo pagrįstumą, reikia konstatuoti, kad jis pagrįstas.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, konstatuotina, jog numatydama, kad:
—
pagal Viešojo administravimo įstatymo 46 straipsnį sprendimai gali būti panaikinti dėl procedūrinių pažeidimų tik tais atvejais, kai neatliktas poveikio aplinkai vertinimas arba pirminis tyrimas ir kai pareiškėjas įrodo, kad procedūriniai pažeidimai priežastiniu ryšiu susiję su priimto sprendimo turiniu,
—
pagal iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 3 dalį ir Viešojo administravimo įstatymo 73 straipsnio 4 dalį teisė pateikti skundą ir teisminės kontrolės apimtis ribojama prieštaravimais, kurie jau buvo per nustatytą terminą pateikti vykstant administracinei procedūrai, po kurios priimtas sprendimas,
—
pagal iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 1 dalį, siejamą su 5 straipsnio 1 dalimi, procedūrose, pradėtose po 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtose iki 2011 m. gegužės 12 d., aplinkosaugos organizacijų teisė pateikti skundą ribojama taip, kad jos skundą gali pateikti tik remdamosi nuostatomis, suteikiančiomis teisių privatiems asmenims,
—
pagal iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 2 straipsnio 1 dalį, siejamą su 5 straipsnio 1 dalimi, procedūrose, pradėtose po 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtose iki 2011 m. gegužės 12 d., teisminės kontrolės pagal aplinkosaugos organizacijų pateiktus skundus apimtis ribojama taip, kad ši kontrolė atliekama tik atsižvelgiant į teisės nuostatas, suteikiančias teisių privatiems asmenims,
—
pagal iš dalies pakeisto Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl skundų aplinkosaugos srityje, 5 straipsnio 1 ir 4 dalis į nacionalinės teisės aktų taikymo sritį nepatenka procedūros, pradėtos iki 2005 m. birželio 25 d.,
Vokietijos Federacinė respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2011/92 11 straipsnį ir Direktyvos 2010/75 25 straipsnį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija nepateikė reikalavimų dėl bylinėjimosi išlaidų, pagal minėto reglamento 140 straipsnio 1 dalį kiekviena šalis, įskaitant Austrijos Respubliką, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Numatydama, kad:
—
pagal Viešojo administravimo įstatymo (
Verwaltungsverfahrensgesetz
) 46 straipsnį sprendimai gali būti panaikinti dėl procedūrinių pažeidimų tik tais atvejais, kai neatliktas poveikio aplinkai vertinimas arba pirminis tyrimas ir kai pareiškėjas įrodo, kad procedūriniai pažeidimai priežastiniu ryšiu susiję su priimto sprendimo turiniu,
—
pagal 2006 m. gruodžio 7 d. Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl Direktyvoje 2003/35/EB numatytų skundų aplinkosaugos srityje (
Umwelt-Rechtsbehelfsgesetz
), iš dalies pakeisto 2013 m. sausio 21 d. įstatymu, 2 straipsnio 3 dalį ir Viešojo administravimo įstatymo (
Verwaltungsverfahrensgesetz
) 73 straipsnio 4 dalį teisė pateikti skundą ir teisminės kontrolės apimtis ribojama prieštaravimais, kurie jau buvo per nustatytą terminą pateikti vykstant administracinei procedūrai, po kurios priimtas sprendimas,
—
pagal 2006 m. gruodžio 7 d. Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl Direktyvoje 2003/35/EB numatytų skundų aplinkosaugos srityje (
Umwelt-Rechtsbehelfsgesetz
), iš dalies pakeisto 2013 m. sausio 21 d. įstatymu, 2 straipsnio 1 dalį, siejamą su 5 straipsnio 1 dalimi, procedūrose, pradėtose po 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtose iki 2011 m. gegužės 12 d., aplinkosaugos organizacijų teisė pateikti skundą ribojama taip, kad jos skundą gali pateikti tik remdamosi nuostatomis, suteikiančiomis teisių privatiems asmenims,
—
pagal 2006 m. gruodžio 7 d. Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl Direktyvoje 2003/35/EB numatytų skundų aplinkosaugos srityje (
Umwelt-Rechtsbehelfsgesetz
), iš dalies pakeisto 2013 m. sausio 21 d. įstatymu, 2 straipsnio 1 dalį, siejamą su 5 straipsnio 1 dalimi, procedūrose, pradėtose po 2005 m. birželio 25 d. ir užbaigtose iki 2011 m. gegužės 12 d., teisminės kontrolės pagal aplinkosaugos organizacijų pateiktus skundus apimtis ribojama taip, kad ši kontrolė atliekama tik atsižvelgiant į teisės nuostatas, suteikiančias teisių privatiems asmenims,
—
pagal 2006 m. gruodžio 7 d. Įstatymo, kuriame pateikiamos papildomos nuostatos dėl Direktyvoje 2003/35/EB numatytų skundų aplinkosaugos srityje (
Umwelt-Rechtsbehelfsgesetz
), iš dalies pakeisto 2013 m. sausio 21 d. įstatymu, 5 straipsnio 1 ir 4 dalis į nacionalinės teisės aktų taikymo sritį nepatenka procedūros, pradėtos iki 2005 m. birželio 25 d.,
Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo 11 straipsnį ir 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/75/ES dėl pramoninių išmetamų teršalų (taršos integruotos prevencijos ir kontrolės) 25 straipsnį.

2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

3.
Europos Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika ir Austrijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.