CELEX: 62013CJ0523
Ennakkoratkaisupyyntö
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
SEUT 45 artikla
Asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohta
Vanhuusetuudet
Syrjintäkiellon periaate
Työntekijä, joka saa jäsenvaltiossa osa-aikaeläkettä ennen eläkkeelle siirtymistään
Osa-aikaeläkkeen huomioon ottaminen arvioitaessa oikeuden saamista vanhuuseläkkeeseen toisessa jäsenvaltiossa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 45 artiklan ja sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (
EYVL 1997, L 28, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006 (
EUVL L 392, s. 1
; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 3 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty riita-asiassa, jossa Walter Larcher on hakenut muutosta Deutsche Rentenversicherung Bayern Südin (kansallinen eläkevakuutuslaitos) päätökseen osa-aikaeläkkeen jälkeen myönnettävästä vanhuuseläkkeestä (Altersrente nach Altersteilzeitarbeit).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetuksen N:o 1408/71 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja opiskelijoihin, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön piiriin ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia tai jotka ovat valtiottomia henkilöitä tai pakolaisia, jotka asuvat jäsenvaltion alueella, sekä heidän perheenjäseniinsä tai jälkeenjääneisiinsä.”
Sen 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jollei tämän asetuksen erityisistä säännöksistä muuta johdu, henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän valtion kansalaiset.”
Sen 4 artiklan 1 kohdan mukaan asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön sosiaaliturvan eri aloilla, muun muassa vanhuus- ja työttömyysetuuksiin.
Asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi järjestelmässä, joka ei ole 2 tai 3 kohdan mukainen erityisjärjestelmä, edellytetään vakuutus- tai asumiskausien täyttymistä, tämän jäsenvaltion toimivaltainen vakuutuslaitos ottaa huomioon tarpeellisessa määrin muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön mukaan täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet, olivatpa ne täyttyneet yleisessä järjestelmässä tai erityisjärjestelmässä ja joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. Nämä kaudet otetaan huomioon ikään kuin ne olisivat sovellettavan lainsäädännön mukaisesti täyttyneitä kausia.”
Kansallinen lainsäädäntö
Saksan oikeus
Pääasiassa merkitykselliset Saksan oikeussäännöt ovat sosiaaliturvalaissa (Sozialgesetzbuch), sellaisena kuin se on muutettuna 21.7.2004 annetulla lailla (BGBl. 2004 I, s. 1791, jäljempänä SGB), ja osa-aikaeläkkeestä annetussa laissa (Altersteilzeitgesetz), sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2004 annetulla lailla (BGBl. 2004 I, s. 602; jäljempänä AltTZG).
SGB:n 237 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Vakuutetuilla on oikeus vanhuuseläkkeeseen
1.
jos he ovat syntyneet ennen 1.1.1952
2.
jos he ovat täyttäneet 60 vuotta
3.
ja jos he ovat joko
a)
olleet työttöminä vanhuuseläkkeen alkaessa, ja saavutettuaan 58 vuoden ja kuuden kuukauden iän ovat olleet työttöminä 52 viikkoa tai ovat saaneet entisten kaivosteollisuustyöntekijöiden tukea
tai
b)
AltTZG:n 3 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla lyhentäneet työaikaansa vähintään 24 kalenterikuukauden aikana osa-aikaeläkettä varten,
4.
heille on eläkkeen alkamista edeltävien kymmenen vuoden aikana kertynyt pakollisia vakuutuskausia vakuutuksen piiriin kuuluvan työnteon tai ammatinharjoittamisen perusteella; tähän kymmenen vuoden kauteen lisätään hyvitettävät kaudet, huomioon otettavat kaudet ja sellaiset kaudet, joilta on henkilökohtaisen vakuutuksen nojalla saatu eläkettä ja jotka eivät ole samalla pakollisen vakuutuksen piiriin työnteon tai ammatinharjoittamisen perusteella kuuluvia pakollisia maksukausia, ja
5.
heidän osaltaan on 15 vuoden odotusaika täyttynyt.”
AltTZG:n 2 §:n 1 momentissa ja 2 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
1)   Etuus myönnetään työntekijöille, jotka
1.
ovat täyttäneet 55 vuotta
2.
ovat 14.2.1996 jälkeen lyhentäneet työaikaansa puoleen siihenastisesta viikoittaisesta työajasta työnantajansa kanssa tekemänsä sellaisen sopimuksen perusteella, joka on voimassa ainakin siihen asti, kun vanhuuseläkettä voidaan hakea, ja työskentelevät SGB III:ssa tarkoitetun pakollisen työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluvina työntekijöinä (osa-aikaeläke), ja
3.
ovat ennen osa-aikaeläkkeen alkua edeltävien viiden vuoden aikana työskennelleet SGB III:ssa tarkoitetun pakollisen työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluvina työntekijöinä vähintään 1080 kalenteripäivää – –.
2)   Jos osa-aikaeläkkeestä tehdyssä sopimuksessa määrätään eri tavalla viikoittain suoritettavista työskentelyjaksoista tai viikoittaisen työajan jakamisesta jollakin muulla tavalla, 1 momentin 2 kohdassa tarkoitettu edellytys täyttyy myös silloin, kun
1.
viikoittainen keskimääräinen työaika ei kolmen vuoden aikana ja kun kyse on työehtosopimukseen sisältyvästä sääntelystä, yrityskohtaisessa sopimuksessa, jos tällaisessa sopimuksessa on tätä mahdollisuutta koskeva määräys, tai kirkkoja ja uskonnollisia yhteisöjä koskevissa määräyksissä kuuden vuoden aikana ylitä 50:tä prosenttia siihenastisesta viikoittaisesta työajasta ja työntekijä työskentelee SGB III:ssa tarkoitettuna pakollisen työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluvana työntekijänä ja
2.
osa-aikaeläkkeen palkkaa ja [AltTZG:n] 3 §:n 1 momentin 1 kohdan a alakohtaan perustuvaa korotusta on maksettu jatkuvasti.”
AltTZG:n 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Oikeus 4 §:ssä tarkoitettuihin etuuksiin edellyttää, että
1.
työnantaja on työehtosopimuksen perusteella – –
a)
korottanut palkkaa vähintään 20 prosentilla osa-aikaeläkejakson ajan siten, että korotettu palkka on vähintään 65 prosenttia aikaisemmasta palkasta, sellaisena kuin se on määritelty 6 §:n 1 momentissa, kun siitä on tehty työntekijöitä tavanomaisesti koskevat pakolliset vähennykset (vähimmäisnettomäärä), ja
b)
maksanut työntekijän lakisääteisiä vanhuuseläkemaksuja vähintään määrän, joka perustuu erotukseen, joka saadaan, kun 90 prosentista [AltTZG:n] 6 §:n 1 momentissa tarkoitetusta siihenastisesta palkasta vähennetään osa-aikaeläkkeen palkka; aiempi palkka otetaan huomioon korkeintaan maksujen määräytymisperusteen suuruisena, ja
2.
työntekijän siirtyessä osa-aikaeläkkeelle työnantaja
a)
ottaa näin vapautuneeseen tehtävään tai tehtävään, joka on tässä yhteydessä vapautunut siirron ansiosta, työvoimatoimistoon työttömäksi ilmoittautuneen työntekijän tai työntekijän, joka on suorittanut loppuun harjoittelunsa SGB III:ssa tarkoitetussa pakollisen työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluvassa tehtävässä; niiden työnantajien osalta, joiden palveluksessa on tavanomaisesti korkeintaan 50 työntekijää, kumoamattomana olettamana on, että työntekijä otetaan näin vapautuneeseen tehtävään tai tehtävään, joka on tässä yhteydessä vapautunut siirron ansiosta, tai
b)
ottaa palvelukseen harjoittelijan SGB III:ssa tarkoitettuun pakollisen työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluvaan tehtävään, kun työnantajan palveluksessa on tavanomaisesti korkeintaan 50 työntekijää
– –”
AltTZG:n 4 §:ssä säädetään tuesta, jonka valtion työvoimaviranomaiset maksavat työnantajalle työntekijän osa-aikaeläkkeestä aiheutuvien taloudellisten kustannusten korvaamiseksi. SGB:n 237 §:n 1 momentin 3 kohdan b alakohdassa säädetyltä oikeudelta saada vanhuuseläkettä osa-aikaeläkkeen jälkeen ei kuitenkaan edellytetä sitä, että työvoimatoimisto maksaa työnantajalle tällaista tukea tai tarjoaa sille taloudellista apua missään muodossa. Mainitun tuen maksaminen edellyttää, että vapautunut työtehtävä täytettiin uudelleen ottamalla siihen työvoimatoimistoon työttömäksi ilmoittautunut työntekijä tai harjoittelunsa loppuun suorittanut työntekijä ja että työnantaja oli maksanut osa-aikaeläkkeellä olevalle työntekijälle palkan korotuksen. Tämän korotuksen maksamisen kannalta merkitystä ei ollut sillä, oliko osa-aikaeläkkeen ansiosta vapautunut tehtävä tosiasiassa täytetty uudelleen.
Itävallan oikeus
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Itävallan oikeussäännöt, joissa säädetään osa-aikaeläkkeestä pääasiassa kyseessä olevan ajanjakson osalta, ovat työttömyysvakuutuksesta vuonna 1977 annetussa laissa (Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977), sellaisena kuin se on muutettuna 30.12.2003 annetulla lailla (BGBl. I, 128/2003; jäljempänä AlVG). AlVG:n 27 §:n 2 momentin 1 kohdan mukaan osa-aikaeläkkeelle voivat näin jäädä ikääntyneet työntekijät – miehet täytettyään 55 vuotta – jotka ovat tätä edeltävien 25 vuoden ajan työskennelleet vähintään 15 vuoden ajan pakollisen työttömyysvakuutuksen piiriin kuuluvina työntekijöinä.
AlVG:n 27 §:n 2 momentin 2 kohdan mukaan osa-aikaeläkkeestä tehdään sopimus, jossa on määrättävä työajan lyhentämisestä 40–60 prosenttiin säännöllisestä työajasta. AlVG:n 27 §:n 5 momentin mukaan työtunnit voidaan jakaa osa-aikaeläkejaksolle tasaisesti tai jollakin muulla tavalla.
Työnantaja maksaa osa-aikaeläkkeellä olevalle työntekijälle palkkahyvityksen, joka on suuruudeltaan vähintään 50 prosenttia säännöllisen työajan lyhentämistä edeltäneen vuoden keskipalkan ja lyhennettyä työaikaa vastaavan palkan välisestä erotuksesta. Hyvityksen suuruus on esimerkiksi silloin, kun työaikaa lyhennetään 50 prosenttiin, 75 prosenttia työntekijän työnantajaltaan tätä ennen saamasta palkasta.
AlVG:n 27 §:n 2 momentin 3 kohdan a ja b alakohdan mukaan niiden sosiaalivakuutusmaksujen määräytymisperusteena, jotka mainitun työntekijän työnantajan on maksettava, on se, jota sovellettiin ennen säännöllisen työajan lyhentämistä. AlVG:n 27 §:n 1 ja 4 momentin mukaan työvoimaviranomaisen maksaman osa-aikaeläketuen on korvattava 50 prosenttia työnantajalle aiheutuvista lisäkustannuksista. Tämän korvauksen suuruus voi nousta 100 prosenttiin silloin, kun aiemmin työttömänä ollut henkilö otetaan työhön tai kun uusi harjoittelija koulutetaan työhön.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Larcher, joka on syntynyt 19.5.1946, on Itävallan kansalainen ja asuu Itävallassa. Hän on työskennellyt yli 29 vuoden ajan Saksassa pakollisen sosiaaliturvavakuutuksen piiriin kuuluvana työntekijänä. Hän aloitti 1.12.2000 työnteon Itävallassa pakollisen sosiaaliturvavakuutuksen piiriin kuuluvana työntekijänä kokoaikatyössä. Hänen 38,5 tunnin mittainen säännöllinen viikkotyöaikansa lyhennettiin 1.3.2004 alkaen osa-aikaeläkkeestä tehdyn sopimuksen perusteella 15,4 tuntiin. Tämä 15,4 tunnin tuntimäärä vastasi 40:tä prosenttia siitä säännöllisestä viikkotyöajasta, jota Larcher oli siihen saakka noudattanut. Työtunnit jakautuivat neljälle päivälle viikossa. Larcher lopetti työnteon 30.9.2006 osa-aikaeläkejärjestelmän puitteissa. Hän on 4.10.2006 jälkeen tehnyt enää vain sosiaaliturvalainsäädännössä vähäiseksi työksi katsottavan määrän työtä.
Osa-aikaeläkkeen aikana työnantaja maksoi Larcherille palkkahyvityksen, jonka suuruus oli puolet lyhennettyä työaikaa vastaavan bruttokuukausitulon määrän ja sen bruttokuukausitulon määrän erotuksesta, joka vastasi työaikaa ennen sen lyhentämistä, ja maksoi edelleen itävaltalaisen eläkevakuutuksen vakuutusmaksut niiden vakuutusmaksujen määräytymisperusteen mukaisesti, joita sovellettiin ennen säännöllisen työajan lyhentämistä. Itävallan työvoimaviranomainen myönsi hänen työnantajalleen osa-aikaeläkkeistä maksettavan tuen korvatakseen osittain Larcherin osa-aikaeläkkeestä työnantajalle aiheutuvia taloudellisia kustannuksia.
Larcher on 1.10.2006 alkaen saanut itävaltalaista vanhuuseläkettä eli niin kutsuttua ”pitkäaikaisen vakuutuksen ansiosta varhennettua vanhuuseläkettä”370,25 euroa. Tämän lisäksi hän on 1.6.2009 saanut saksalaista niin kutsuttua ”pitkään vakuutettujen vanhuuseläkettä” 696,81 euroa. Pääasiassa ei ole kyse näistä eläkkeistä.
Helmikuussa 2006 Larcher haki Deutsche Rentenversicherung Bayern Südiltä osa-aikaeläkkeen jälkeen maksettavaa vanhuuseläkettä. Hakemus hylättiin sillä perusteella, ettei Larcherin osa-aikaeläkejärjestelmä perustunut Saksan oikeussääntöihin. Larcherin tälle viranomaiselle osoittama oikaisuvaatimus hylättiin, minkä jälkeen hän saattoi asian Saksassa tuomioistuinten käsiteltäväksi. Ensimmäinen ja toinen oikeusaste hylkäsivät kumpikin Larcherin vaatimukset.
Bayrisches Landessozialgericht (sosiaaliasioita käsittelevä Baijerin ylioikeus, Saksa), joka käsitteli asian valitusasteena, katsoi, ettei eläkeoikeutta ollut, koska toisin kuin AltTZG:ssä säädetään, Larcher oli vähentänyt Itävallan osa-aikaeläkejärjestelmässä työaikaansa 40:een eikä 50 prosenttiin siihenastisesta viikkotyöajastaan.
Unionin oikeussääntöjen soveltaminen ei mainitun tuomioistuimen mukaan myöskään tarjonnut mahdollisuutta Larcherille myönteisen ratkaisun antamiseen. Tämän vuoksi osa-aikaeläkettä, jota hän oli saanut Itävallassa, ei voitu ottaa huomioon asetuksen N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohdan nojalla, koska tässä tapauksessa ei ollut kyse vakuutuskausien laskemisesta vaan osa-aikaeläkkeen huomioon ottamisesta eläkeoikeuden syntymisen ennakkoedellytyksenä. Mainitun tuomioistuimen mukaan kyseessä ei myöskään ollut asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu välillinen syrjintä, joka oli pääasian kohteena tuomiossa Öztürk (C‑373/02,
EU:C:2004:232
). Itävallan oikeuden mukaan Larcherilla oli näet osa-aikaeläkkeensä aikana mahdollisuus lyhentää työaikaansa 40–60 prosenttiin. Hän olisi näin ollen voinut päättää olla lyhentämättä säännöllistä työaikaansa 50:tä prosenttia enempää, jolloin hän olisi toiminut Saksan oikeudessa asetettujen vaatimusten mukaisesti. Näin ollen estettä työntekijöiden liikkumisvapaudelle ei ole.
Bundessozialgerichtille (sosiaaliasioita käsittelevä liittovaltion tuomioistuin) tekemässään Revision-valituksessa Larcher on vedonnut siihen, että valituksen käsitellyt oikeusaste on rikkonut SGB:n 237 §:n 1 momentin 3 kohdan b alakohtaa tulkitsemalla sitä unionin oikeuden vastaisesti. Unionin oikeuden mukaisen tulkinnan mukaan säännöksessä edellytetään vain, että osa-aikaeläkettä on saatu kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti. Omaksuttu tulkinta on vastoin kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa ja työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaatetta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ja erityisesti tuomion Öztürk (
EU:C:2004:232
) mukaan kyse on perusteettomasta välillisestä syrjinnästä. Larcherin mukaan pääasiassa pitäisi soveltaa sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (
EUVL L 166, s. 1
) 5 artiklan b alakohtaa ja rinnastaa Itävallan oikeuden mukainen osa-aikaeläke Saksan oikeudessa säädettyyn osa-aikaeläkkeeseen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ettei unionin tuomioistuin ole tähän mennessä lausunut osa-aikaeläkkeen huomioon ottamisesta vanhuuseläkkeen myöntämisedellytyksenä, kun osa-aikaeläkettä on saatu jossakin muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa vanhuuseläkettä on haettu, eikä pääasiassa esitettyihin kysymyksiin näin ollen voida vastata pelkästään olemassa olevan oikeuskäytännön perusteella. Pääasiaa ei Larcherin väitteistä poiketen voida myöskään ratkaista tukeutumalla yksinomaan tuomioon Öztürk (
EU:C:2004:232
).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kokemus on osoittanut, että suurin osa työntekijöistä on todellisuudessa työskennellyt aina eläkkeelle jäämiseensä saakka vain yhdessä jäsenvaltiossa, jolloin he täyttävät osa-aikaeläkkeen jälkeen myönnettävän kansallisen vanhuuseläkeoikeuden saamisen edellytykset helpommin kuin Larcherin kaltainen työntekijä, joka on ollut työssä muissakin jäsenvaltioissa. Kun työntekijä ottaa vastaan työn jossakin toisessa jäsenvaltiossa, on todennäköistä, että hänelle aiheutuu eläkettä hakiessaan haittaa eroista, joita häneen sovellettavissa lainsäädännöissä on, verrattuna eläkeläisiin, joiden työura on kiinnittynyt vain yhteen jäsenvaltioon. Osa-aikaeläkettä koskevien säännösten sisältö voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, ja on epätodennäköistä, että tietyn osa-aikaeläkejärjestelmän soveltamisedellytykset vastaisivat täysin jossakin toisessa jäsenvaltiossa vanhuuseläkkeen myöntämisedellytyksiä.
SEUT 45–SEUT 48 artiklalla ja asetuksella N:o 1408/71 on kuitenkin voitava estää se, että siirtotyöläiselle, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja joka on työskennellyt useissa eri jäsenvaltioissa, aiheutuu tästä haittaa ilman, että tähän olisi objektiivisia syitä, verrattuna työntekijään, joka on työskennellyt koko työuransa yhdessä jäsenvaltiossa. Tällainen liikkumisvapauden käytön rajoitus saattaa olla kyseessä pääasiassa, koska Larcher, joka on saattanut työuransa päätökseen kotimaassaan, saa osa-aikaeläkettä tässä jäsenvaltiossa sovellettavan lainsäädännön perusteella, mutta hänelle ei siinä toisessa jäsenvaltiossa, jossa hän on työskennellyt suurimman osan työurastaan, myönnetä osa-aikaeläkkeen jälkeen maksettavaa vanhuuseläkettä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tällaisen erilaisen kohtelun oikeuttamisen arviointi nostaa esiin toisen kysymyksen. Se on luonteeltaan metodologinen ja koskee seikkoja, jotka on otettava huomioon verrattaessa kahta kansallista osa-aikaeläkejärjestelmää toisiinsa. Tästä syystä se on pääasiassa halukas tutkimaan muun muassa sen, onko Itävallan osa-aikaeläkejärjestelmä verrattavissa tehtävänsä ja rakenteensa puolesta Saksassa sovellettavaan järjestelmään.
Bundessozialgericht on tässä tilanteessa päättänyt lykätä ratkaisun antamista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko EY 39 artiklan 2 kohdassa (josta on tullut SEUT 45 artiklan 2 kohta) ja asetuksen [N:o 1408/71] 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate esteenä [jäsenvaltion] säännökselle, jonka mukaan osa-aikaeläkkeen jälkeinen vanhuuseläke edellyttää, että osa-aikaeläkejakso on täytetty tämän jäsenvaltion eikä toisen jäsenvaltion kansallisten oikeussääntöjen perusteella?
2)
Jos on, mitä vaatimuksia EY 39 artiklan 2 kohdan – – ja asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdan mukainen yhdenvertaisen kohtelun periaate asettaa toisen jäsenvaltion oikeussääntöjen mukaan täytetyn osa-aikaeläkejakson rinnastamiselle edellytyksenä kansallisen vanhuuseläkeoikeuden saamiselle?
a)
Onko osa-aikaeläkettä koskevien edellytyksien vertailu tarpeen?
b)
Jos on, riittääkö, että osa-aikaeläkejärjestelmä on tarkoitukseltaan ja rakenteeltaan laadittu olennaisilta osiltaan samalla tavoin kummassakin jäsenvaltiossa?
c)
Vai onko osa-aikaeläkettä koskevien edellytysten oltava muotoiltu täysin samalla tavoin kummassakin jäsenvaltiossa?”
Ennakkoratkaisukysymykset
Ensimmäinen kysymys
Vastattaessa ensimmäiseen kysymykseen on muistettava, että työntekijöiden vapaan liikkuvuuden osalta syrjinnän kiellon periaate on vahvistettu SEUT 45 artiklassa ja konkretisoitu siirtotyöläisten sosiaaliturvaan liittyvien kysymysten osalta asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa.
Koska pääasiassa ei ole kiistetty sitä, että siinä kyseessä olevien kaltaiset etuudet kuuluvat asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksiä on tarkasteltava tämän asetuksen ja erityisesti sen 3 artiklan 1 kohdan kannalta.
Kuten unionin tuomioistuin on useita kertoja jo todennut, asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on SEUT 45 artiklan mukaisesti taata asetuksen soveltamisalaan kuuluville henkilöille yhdenvertaisuus sosiaaliturva-asioissa kansalaisuudesta riippumatta niin, että kaikki kansallisesta lainsäädännöstä johtuva syrjintä poistetaan (ks. mm. tuomio Mora Romero, C‑131/96,
EU:C:1997:317
, kohta 29; tuomio Borawitz, C‑124/99,
EU:C:2000:485
, 23 kohta ja tuomio Celozzi, C‑332/05,
EU:C:2007:35
, 22 kohta).
Oikeuskäytännössä on vakiintuneesti todettu myös, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteella, sellaisena kuin se on muotoiltu kyseisen 3 artiklan 1 kohdassa, kielletään paitsi sosiaaliturvajärjestelmien etuudensaajien kansalaisuuteen perustuva ilmeinen syrjintä, myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltamalla päädytään tosiasiassa samaan lopputulokseen (tuomio Celozzi,
EU:C:2007:35
, 23 kohta).
Unionin tuomioistuin on näin katsonut, että kansallisen oikeuden säännöstä – jollei se ole objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään – on pidettävä välillisesti syrjivänä, jos se on omiaan jo luonteensa vuoksi vaikuttamaan enemmän muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin kuin maan omiin kansalaisiin ja jos säännöksellä saatetaan sen vuoksi kohdella ensiksi mainittuja huonommin (ks. vastaavasti tuomio O’Flynn, C‑237/94,
EU:C:1996:206
, 20 kohta; tuomio Meints, C‑57/96,
EU:C:1997:564
, 45 kohta; tuomio Borawitz,
EU:C:2000:485
, 27 kohta ja tuomio Celozzi,
EU:C:2007:35
, 26 kohta).
Tässä yhteydessä ei ole tarpeen todeta, että kyseessä oleva säännös kohdistuu käytännössä vaikutukseltaan suhteessa paljon suurempaan osaan siirtotyöläisistä. Riittävää on jo se, että tämä säännös on omiaan vaikuttamaan tällä tavalla (ks. vastaavasti O’Flynn,
EU:C:1996:206
, 21 kohta; tuomio Öztürk,
EU:C:2004:232
, 57 kohta ja tuomio Celozzi,
EU:C:2007:35
, 27 kohta).
Tässä tapauksessa on selvää, että pääasiassa kyseessä olevia kansallisia säännöksiä sovelletaan kyseessä olevien työntekijöiden kansalaisuudesta tai asuinpaikasta riippumatta eikä niissä ole ehtoja, jotka koskisivat pakollista oleskelua valtion alueella. Säännöksillä ei siis sellaisenaan ole otettu käyttöön ilmeistä erilaista kohtelua kansallisten ja muista jäsenvaltioista peräisin olevien työntekijöiden välille.
On kuitenkin todettava, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 40–43 kohdassa huomauttanut, että mainitut säännökset, siltä osin kuin niissä säädetään, että työntekijän, joka haluaa jäädä osa-aikaeläkkeen jälkeen vanhuuseläkkeelle, on pitänyt olla osa-aikaeläkkeellä yksinomaan Saksan oikeuden nojalla, ovat omiaan saattamaan erityisesti sellaiset työntekijät epäedulliseen asemaan, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.
Näin on yhtäältä siitä syystä, että tällaisella lainsäädännöllä saatetaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen siirtotyöläinen, joka suoritettuaan suurimman osan työurastaan yhdessä jäsenvaltiossa, tekee työtä jossakin toisessa jäsenvaltiossa, jossa hän saa osa-aikaeläkettä, tämän vuoksi epäedullisempaan tilanteeseen kuin työntekijä, joka on suorittanut koko uransa yhdessä jäsenvaltiossa ja saa siellä osa-aikaeläkettä.
Kuten toisaalta julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 45 kohdassa todennut, tällainen lainsäädäntö saattaa tehdä muuhun jäsenvaltioon kuin Saksan liittotasavaltaan sijoittautuneelle työnantajalle vähemmän houkuttelevaksi ottaa osa-aikaeläkejärjestelmässä palvelukseensa henkilön, joka on työskennellyt suuren osa työurastaan Saksassa, kun tätä kansallista järjestelmää koskevat säännöt ovat erilaiset kuin ne, joiden mukaisesti saksalaista osa-aikaeläkejärjestelmää sovelletaan.
Näin ollen on siis vielä selvitettävä se, voidaanko tällainen kansallinen lainsäädäntö kuitenkin oikeuttaa. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan pääasiassa kyseessä olevan tyyppiset kansalliset toimenpiteet voidaan hyväksyä vain sillä edellytyksellä, että niillä on yleisen edun mukainen tavoite, että niillä voidaan taata tämän tavoitteen saavuttaminen ja että niillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen niillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi (ks. mm. tuomio van den Booren, C‑127/11,
EU:C:2013:140
, 45 kohta).
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön tarkoituksensa on yhtäältä taata sellaisille työntekijöille mahdollisuus siirtyä eläkkeelle mahdollisimman hyvissä olosuhteissa, jotka tätä hakevat, ja toisaalta edistää työttömien ja harjoittelijoiden työllistymistä.
Vaikka onkin totta, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 48 kohdassa todennut, että näitä kahta tavoitetta, jotka ovat tässä tapauksessa erottamattomasti sidoksissa toisiinsa, voidaan pitää legitiimeinä sosiaalipoliittisina tavoitteina (ks. vastaavasti tuomio Palacios de la Villa, C‑411/05,
EU:C:2007:604
, 64 kohta ja tuomio Caves Krier Frères, C‑379/11,
EU:C:2012:798
, 50 ja 51 kohta), on kuitenkin vielä selvitettävä, voidaanko pääasiassa kyseessä olevilla kansallisilla säännöksillä taata näiden tavoitteiden toteuttaminen, ja varmistuttava siitä, ettei niillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen niiden saavuttamiseksi.
Vaikka mainitut säännökset ovat kiistatta omiaan takaamaan tavoiteltujen päämäärien toteuttamisen, on kuitenkin todettava, että kun niissä edellytetään, että osa-aikaeläkettä on saatu yksinomaan Saksan lainsäädännön mukaisesti, ja estetään vanhuuseläkkeen myöntäminen osa-aikaeläkkeen jälkeen työntekijöille, jotka ovat saaneet osa-aikaeläkettä, johon sovelletaan jossakin toisessa jäsenvaltiossa voimassa olevia säännöksiä, niillä ylitetään se, mikä on tarpeen niille asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi.
Kuten Saksan hallitus itsekin kirjallisissa huomautuksissaan myöntää, sillä, että jossakin toisessa jäsenvaltiossa saatu osa-aikaeläke jätetään suoraan täysin vaille huomiota saksalaisen vanhuuseläkkeen saamisoikeutta arvioitaessa, merkitsee, että näin sivuutetaan kokonaan se, että tämän toisen jäsenvaltion osa-aikaeläkesäännöksillä voi ehkä olla täysin samat tai samankaltaiset tavoitteet kuin Saksan oikeudessa, ja niihin saatetaan pyrkiä yhtä lailla samoin tai samanlaisin keinoin kuin ne, joista on säädetty Saksan oikeudessa, jolloin tämän järjestelmän soveltaminen on omiaan toteuttamaan aivan samalla tavalla kyseessä olevat legitiimit tavoitteet.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohta on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jos sitä tulkitaan ja sovelletaan niin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muun muassa ensimmäisessä kysymyksessään esittänyt.
On kuitenkin muistettava, että kansallisten tuomioistuinten on kansallista lainsäädäntöä soveltaessaan tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle unionin oikeuden mukaisesti varmistaakseen toimivaltansa rajoissa unionin oikeuden täyden tehokkuuden, kun ne ratkaisevat käsiteltävikseen saatettuja asioita (ks. vastaavasti mm. tuomio Pfeiffer ym., C‑397/01–C‑403/01,
EU:C:2004:584
, 113 ja 114 kohta).
Tämän vuoksi on niin, että jos pääasiassa kyseessä olevia kansallisia säännöksiä voidaan – niin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt – tulkita siten, etteivät ne ole esteenä sille, että osa-aikaeläkkeen jälkeen myönnettävää vanhuuseläkettä voidaan maksaa tilanteessa, jossa osa-aikaeläkettä on saatu jonkin toisen jäsenvaltion säännösten mukaisesti, periaate, jonka mukaan kansallista oikeutta on tulkittava unionin oikeuden mukaisesti, edellyttää, että kansalliset hallinto- ja lainkäyttöviranomaiset omaksuvat tämän tulkinnan.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan osa-aikaeläkkeen jälkeen myönnettävä vanhuuseläke edellyttää, että osa-aikaeläkettä on saatu yksinomaan tämän jäsenvaltion säännösten mukaisesti.
Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa toisella kysymyksellään vastauksen itse asiassa siihen, onko asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tulkittava siten, että jotta jäsenvaltiossa voitaisiin tunnustaa osa-aikaeläke, jota on saatu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, näiden kahden jäsenvaltion osa-aikaeläkejärjestelmien soveltamisedellytyksiä on verrattava toisiinsa, ja jos tämä on mahdollista, selvitettävä, kuinka tarkasti järjestelmien on vastattava toisiaan.
Kysymykseen vastattaessa on muistettava, että asetuksella N:o 1408/71 käyttöön otettu järjestelmä on vain yhteensovittamisjärjestelmä, jossa muun muassa määritetään yksi tai useampi lainsäädäntö, jota sovelletaan sellaisiin työntekijöihin tai itsenäisiin ammatinharjoittajiin, jotka käyttävät erilaisissa olosuhteissa oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ja että tällaiselle järjestelmälle on ominaista se, että edellytykset, joita vanhuuseläkkeen saamiselle on asetettu, vaihtelevat jäsenvaltioiden mukaan (ks. vastaavasti tuomio Tomaszewska, C‑440/09,
EU:C:2011:114
, 25 ja 26 kohta).
Tällaisia edellytyksiä vahvistaessaan jäsenvaltiot ovat kuitenkin velvollisia parhaalla mahdollisella tavalla turvaamaan kaikkien niiden alueella työskentelevien työntekijöiden yhdenvertaisen kohtelun sekä estämään sen, että oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen käyttäville työntekijöille aiheutuu haittaa tämän oikeuden käyttämisestä (ks. vastaavasti tuomio Piatkowski, C‑493/04,
EU:C:2006:167
, 19 kohta; tuomio Nikula, C‑50/05,
EU:C:2006:493
, 20 kohta ja tuomio Derouin, C‑103/06,
EU:C:2008:185
, 20 kohta).
Kuten edellä 41–43 kohdassa on todettu, on niin, että vaikka asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohta on esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy systemaattisesti ottamasta huomioon vanhuuseläkkeen myöntämiseksi alueellaan osa-aikaeläkkeen, jota on saatu jonkin toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, ei mainittu asetuksen säännös kuitenkaan velvoita ensin mainittua jäsenvaltiota tunnustamaan automaattisesti tällaista osa-aikaeläkettä sen oman lainsäädännön mukaista osa-aikaeläkettä vastaavaksi.
Mainitun asetuksen säännöksen tulkitseminen siten, että se velvoittaisi jäsenvaltiot tällaiseen automaattiseen rinnastukseen, merkitsisi nimittäin, että niiltä evättäisiin niille sosiaalisen suojelun alalla kuuluva toimivalta.
Tästä seuraa, että kansallisten viranomaisten on verrattava toisiinsa kyseessä olevia kahta osa-aikaeläkejärjestelmää.
Koska vertailun, joka jäsenvaltion viranomaisten on suoritettava, pääasiallisena tarkoituksena on tarjota mahdollisuus sen selvittämiseen, kyetäänkö jossakin toisessa jäsenvaltiossa toteutetun osa-aikaeläkejärjestelmän soveltamisedellytyksillä saavuttamaan osa-aikaeläkejärjestelmällä ensin mainitussa jäsenvaltiossa tavoitellut legitiimit päämäärät, viranomaiset eivät voi vaatia, että nämä edellytykset ovat aivan samat.
Samaan päämäärään on näet mahdollista päästä eri keinoilla ja osa-aikaeläkejärjestelmien soveltamisedellytykset voivat näin ollen olla erilaiset.
Se, että näiden edellytysten edellytettäisiin olevan täysin samoja, merkitsisi tosiasiassa sitä, että vertailu olisi hyödytön, koska on hyvin epätodennäköistä, että kahden jäsenvaltion lainsäädännön säännökset olisivat kaikilta osiltaan aivan samanlaiset.
On korostettava, että asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohtaa voidaan tulkita vain tällä tavoin, jotta samalla kyettäisiin sekä noudattamaan periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltiot ovat edelleen toimivaltaisia päättämään sosiaalietuuksien myöntämisedellytyksistä, että takaamaan kaikkien jäsenvaltion alueella työtä tekevien henkilöiden yhdenvertainen kohtelu sellaisille työntekijöille haittaa aiheuttamatta, jotka käyttävät tai ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.
Kahdessa eri jäsenvaltiossa käyttöön otettujen osa-aikaeläkejärjestelmien eri soveltamisedellytysten samankaltaisuuden arvioinnin osalta on todettava, että se on suoritettava tapauskohtaisesti ja ettei sellaisia vähäisiä eroja, joilla ei ole huomattavaa vaikutusta tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseen, voida hyväksyä perusteeksi sille, ettei kansallista osa-aikaeläkettä vastaavaksi tunnustettaisi osa-aikaeläkettä, jota on saatu jonkin toisen jäsenvaltion lainsäädännön säännösten mukaisesti.
On korostettava, että pääasiassa on riidatonta, että siinä kyseessä olevat kaksi osa-aikaeläkejärjestelmää ovat tavoitteiltaan samanlaiset eli niiden tarkoituksena on taata työntekijöille mahdollisuus siirtyä eläkkeelle hyvissä olosuhteissa ja edistää siten työttömien tai harjoittelijoiden työllistymistä ja että näiden järjestelyjen soveltamisedellytykset ovat hyvin samankaltaiset, koska saksalaisen järjestelmän mukaan työaikaa lyhennetään 50 prosenttia ja itävaltalaisen järjestelmän mukaan 40–60 prosenttia. Työaikaan kohdistuva 10 prosentin ero ei ole niin merkittävä, että sillä voitaisiin vaarantaa AltTZG:n sosiaalipoliittisten päämäärien toteuttaminen.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on tulkittava siten, että jotta jäsenvaltiossa voitaisiin tunnustaa osa-aikaeläke, jota on saatu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, näiden kahden jäsenvaltion osa-aikaeläkejärjestelmien soveltamisedellytyksiä on verrattava toisiinsa sen selvittämiseksi erikseen kussakin tapauksessa, ovatko havaitut erot sellaisia, että ne saattavat vaarantaa kyseessä olevan, ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännön legitiimien tavoitteiden toteuttamisen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan osa-aikaeläkkeen jälkeen myönnettävä vanhuuseläke edellyttää, että osa-aikaeläkettä on saatu yksinomaan tämän jäsenvaltion säännösten mukaisesti.

2)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on tulkittava siten, että jotta jäsenvaltiossa voitaisiin tunnustaa osa-aikaeläke, jota on saatu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, näiden kahden jäsenvaltion osa-aikaeläkejärjestelmien soveltamisedellytyksiä on verrattava toisiinsa sen selvittämiseksi erikseen kussakin tapauksessa, ovatko havaitut erot sellaisia, että ne saattavat vaarantaa kyseessä olevan, ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännön legitiimien tavoitteiden toteuttamisen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.