CELEX: 62010CJ0030
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 80/987/EHS
Článek 10 písm. c)
Vnitrostátní ustanovení
Záruka za úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců
Vyloučení osob, které byly v období šesti měsíců předcházejících podání návrhu na prohlášení konkurzu na společnost, jejímiž byly zaměstnanci, vlastníky podstatné části této společnosti a měly na ni značný vliv

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 10 písm. c) směrnice Rady 80/987/EHS ze dne 20. října 1980 o ochraně
zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (Úř. věst. L 283, s. 23; Zvl. vyd. 05/01, s. 217), ve znění směrnice
Evropského parlamentu a Rady 2002/74/ES ze dne 23. září 2002 (Úř. věst. L 270, s. 10; Zvl. vyd. 05/04, s. 261, dále jen „směrnice
80/987“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi L. Andersson a Staten genom Kronofogdemyndigheten i Jönköping, Tillsynsmyndigheten
(úřad pro dohled nad konkurzním řízením) ve věci nároku L. Andersson na uhrazení nesplacené pohledávky vyplývající z pracovního
poměru v rámci podniku, na který byl prohlášen konkurz a jehož jedním ze dvou akcionářů byla L. Anderson.

Právní rámec

Právní úprava Unie
Směrnice 80/987
Podle čl. 1 odst. 1 směrnice 80/987 se tato směrnice vztahuje na pohledávky zaměstnanců vyplývající z pracovních smluv nebo
pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1 této směrnice.
Článek 10 písm. c) směrnice 80/987 stanoví, že se tato směrnice nedotýká možnosti členských států odmítnout nebo omezit povinnost
uhradit pohledávky podle článku 3 uvedené směrnice nebo záruční povinnost podle článku 7 téže směrnice v případě, že zaměstnanec
byl sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku nebo provozovny zaměstnavatele a měl
značný vliv na činnosti tohoto podniku nebo provozovny.
Směrnice 2008/94/ES
Směrnice 80/987 vzhledem k tomu, že byla několikrát podstatně změněna, byla v zájmu srozumitelnosti a přehlednosti kodifikována
směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti
zaměstnavatele (kodifikované znění) (Úř. věst. L 283, s. 36).
Sedmý bod odůvodnění směrnice 2008/94 zní:
„Členské státy mohou stanovit meze odpovědnosti záručních institucí, které však musí být slučitelné se sociálním cílem této
směrnice a mohou vzít v úvahu rozdílné výše pohledávek.“
Článek 3 této směrnice stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených
pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní
právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem nebo případně po dni určeném členskými státy“.
Článek 7 uvedené směrnice zní:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby neuhrazení povinných příspěvků zaměstnavatele pojišťovacím
institucím v souladu s vnitrostátními zákonnými systémy sociálního zabezpečení před vznikem jeho platební neschopnosti nemělo
nepříznivý vliv na nárok zaměstnanců na dávky od těchto pojišťovacích institucí, pokud byly příspěvky zaměstnanců odečteny
z vyplácené odměny.“
Článek 12 směrnice 2008/94 stanoví:
„Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států:
a)      přijmout nezbytná opatření, aby se zabránilo zneužívání;
b)      odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 nebo záruční povinnost podle článku 7, pokud se zjistí,
že splnění povinnosti není důvodné v důsledku zvláštních vztahů mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem a společných zájmů vyjádřených
v tajné dohodě mezi nimi;
c)      odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 nebo záruční povinnost podle článku 7 v případě, že zaměstnanec
byl sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku nebo provozovny zaměstnavatele a měl
značný vliv na činnosti tohoto podniku nebo provozovny.“

Vnitrostátní právní úprava
Článek 1 odst. 1 zákona, kterým se upravuje záruka za úhradu mezd (lönegarantilagen 1992:497, SFS 1992, č. 497), stanoví,
že je stát povinen uhradit mzdové pohledávky zaměstnanců vůči zaměstnavatelům, jejichž platební neschopnost byla prohlášena
ve Švédsku nebo jiné severské zemi.
Podle čl. 7 odst. 1 téhož zákona platí, že se v případě prohlášení konkurzu úhrada z titulu záruky, k níž je povinen stát,
vztahuje na pohledávky vyplývající z mezd nebo jiných odměn a důchodů, na které se vztahuje přednostní právo podle článků
12 a 13 zákona o přednostním právu (förmånsrättslagen 1970:979, SFS 1970, č. 979).
Podle článku 7 a zákona, kterým se upravuje záruka za úhradu mezd, se však úhrada z titulu uvedené záruky nevztahuje na zaměstnance
uvedené v čl. 12 šestém pododstavci zákona o přednostním právu.
Podle čl. 12 prvního pododstavce zákona o přednostním právu se obecné přednostní právo použije na pohledávku vyplývající se
mzdy nebo jiné odměny zaměstnance.
Článek 12 šestý pododstavec téhož zákona stanoví, že pokud je dlužník, na něhož byl prohlášen konkurz, podnikatelem, nemá
zaměstnanec, který byl sám nebo se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku nebo měl značný vliv na jeho
činnosti v období šesti měsíců předcházejících podání návrhu na prohlášení konkurzu, žádné přednostní právo zakotvené tímto
článkem na odměnu nebo nárok na důchod.

Spor v původním řízení a předběžná otázka
Dne 23. prosince 2008 byl prohlášen konkurz na společnost Linköpings Ridskola AB (dále jen „Linköpings Ridskola“). Lotta Andersson,
žalobkyně v původním řízení, která žila od roku 1996 do roku 2008 v partnerském vztahu s p. Anderssonem, vlastnila, stejně
jako on 50 % akcií této společnosti.
Lotta Andersson obdržela akcie darem v roce 2006 a byla zaměstnána společností Linköpings Ridskola od poloviny 90. let. Byla
náhradním členem jejího představenstva a byla oprávněna sama podepisovat jménem společnosti až do 20. listopadu 2008, kdy
jí p. Andersson, jediný člen představenstva, odňal podpisové právo.
Dne 12. ledna 2009 odmítl insolvenční správce přiznat L. Andersson nárok na záruku za její mzdové pohledávky podle zákona,
kterým se upravuje záruka za úhradu mezd z důvodu, že vlastnila podstatnou část předmětné společnosti a měla značný vliv na
její činnosti v období šesti měsíců předcházejících podání návrhu na prohlášení konkurzu na uvedenou společnost, takže se
podle čl. 12 šestého pododstavce zákona o přednostním právu na ni přednostní právo upravené v tomto článku 12 nevztahovalo.
V rámci své žaloby podané k Linköpings tingsrätt se L. Andersson domáhala úhrady mzdy za prosinec 2008 a za část ledna 2009,
jakož i náhrady škody za nedodržení výpovědní lhůty a částky dlužné za placenou dovolenou v celkové výši 138 240 SEK navýšené
o zákonné úroky. Tvrdí, že se na ni vztahuje přednostní právo stanovené v článku 12 zákona o přednostním právu a že její situace
nespadá do působnosti uvedeného čl. 12 šestého pododstavce, neboť i když je pravda, že vlastnila podstatnou část Linköpings
Ridskola, v době podání návrhu na prohlášení konkurzu na tuto společnost neměla na ni značný vliv ani ji nemohla řídit.
Za těchto okolností se Linköpings tingsrätt rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je vnitrostátní ustanovení, které vylučuje, aby měl zaměstnanec přednostní právo z důvodu, že byl sám nebo společně se svými
blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku a měl značný vliv na jeho činnosti v období šesti měsíců předcházejících
podání návrhu na prohlášení konkurzu, slučitelné s čl. 10 písm. c) směrnice […] 80/987 [...]?“

K předběžné otázce
Úvodem je třeba poznamenat, že předběžná otázka se sice týká výkladu čl. 10 písm. c) směrnice 80/987, avšak – jak správně
uvedly ve svých písemných vyjádřeních žalovaný v původním řízení, španělská vláda a Evropská komise – je vzhledem k tomu,
že na předmětnou společnost byl prohlášen konkurz dne 23. prosince 2008, relevantní právní úpravou pro analýzu věci v původním
řízení směrnice 2008/94, která vstoupila v platnost dne 17. listopadu 2008. Tato směrnice kodifikuje směrnici 80/987 a obsahuje
v podstatě tatáž ustanovení jako směrnice 80/987. Článek 12 písm. c) směrnice 2008/94 tak v totožném znění přebírá obsah čl. 10
písm. c) směrnice 80/987.
Je tudíž třeba změnit formulaci otázky položené předkládajícím soudem tak, že jejím cílem je určit, zda čl. 12 písm. c) směrnice
2008/94 musí být vykládán v tom smyslu, že brání ustanovení vnitrostátního práva, které vylučuje, aby měl zaměstnanec nárok
na záruku za úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců z důvodu, že byl sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem
podstatné části předmětného podniku a měl značný vliv na jeho činnosti v období šesti měsíců předcházejících podání návrhu
na prohlášení konkurzu na tento podnik.
V tomto ohledu je třeba uvést, že směrnice 2008/94 zavádí ve svém článku 3 povinnost uhradit nesplacené pohledávky zaměstnanců,
zatímco čl. 12 písm. c) téže směrnice umožňuje členským státům odmítnout nebo omezit tuto povinnost v případě, že zaměstnanec
byl sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku nebo provozovny zaměstnavatele a měl
značný vliv na činnosti tohoto podniku nebo provozovny.
Článek 12 písm. c) směrnice 2008/94 neuvádí dobu, po kterou musí existovat vlastnictví podstatné části podniku nebo značný
vliv na jeho činnosti k tomu, aby uvedená povinnost uhradit pohledávky byla odepřena nebo omezena. Pro určení toho, zda toto
ustanovení brání stanovení doby šesti měsíců, jak je tomu v případě vnitrostátních právních předpisů dotčených v původním
řízení, je třeba přezkoumat strukturu uvedeného ustanovení a cíle, které sleduje.
V tomto ohledu ze sedmého bodu odůvodnění a čl. 12 písm. a) až c) směrnice 2008/94 vyplývá, že se zákonodárce nechce dotknout
možnosti členských států stanovit meze odpovědnosti záručních institucí v některých případech, včetně těch uvedených v čl. 12
písm. c). Toto ustanovení je mimo jiné založeno na implicitní právní domněnce, že zaměstnanec, který vlastnil podstatnou část
předmětného podniku a zároveň měl značný vliv na jeho činnosti, může být zčásti z tohoto důvodu odpovědný za platební neschopnost
tohoto podniku.
Tato možnost musí být nicméně posouzena ve světle sociálního cíle směrnice 2008/94, který spočívá v zajištění všem zaměstnancům
minimální ochrany v Evropské unii v případě platební neschopnosti zaměstnavatele uhrazením nesplacených pohledávek vyplývajících
z pracovních smluv nebo pracovních poměrů, které se vztahují k odměně za určité období (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne
11. září 2003, Walcher, C‑201/01, Recueil, s. I‑8827, bod 38 a citovaná judikatura).
Soudní dvůr krom toho již rozhodl, že zavedení vnitrostátního pravidla, jehož cílem je zabránit zneužívání, nemůže ohrožovat
plný účinek a jednotné použití ustanovení Unie v členských státech (výše uvedený rozsudek, Walcher, bod 37).
Přitom cíl čl. 12 písm. c) směrnice 2008/94 ani sociální cíl této směrnice nejsou ohroženy vnitrostátním ustanovením, které
jako ve věci v původním řízení omezuje kategorii zaměstnanců vyloučených z nároku na záruku za úhradu nesplacených pohledávek
na zaměstnance, kteří byli vlastníky podstatné části podniku a měli značný vliv na jeho činnosti během šesti měsíců předcházejících
podání návrhu na prohlášení konkurzu na tento podnik. Za takových okolností totiž nelze vyloučit, že zaměstnanec, kterému
je odmítnuto přiznání nároku na záruku, může být odpovědný za platební neschopnost předmětného podniku.
S ohledem na výše uvedené je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že čl. 12 písm. c) směrnice 2008/94 musí být vykládán
v tom smyslu, že nebrání ustanovení vnitrostátního práva, které vylučuje, aby měl zaměstnanec nárok na záruku za úhradu nesplacených
pohledávek zaměstnanců z důvodu, že byl sám, nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku
a měl značný vliv na jeho činnosti v období šesti měsíců předcházejících podání návrhu na prohlášení konkurzu na tento podnik.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Článek 12 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě
platební neschopnosti zaměstnavatele (kodifikované znění) musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání ustanovení vnitrostátního
práva, které vylučuje, aby měl zaměstnanec nárok na záruku za úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců z důvodu, že byl
sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné části podniku a měl značný vliv na jeho činnosti v období
šesti měsíců předcházejících podání návrhu na prohlášení konkurzu na tento podnik.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: švédština.