CELEX: 62006TJ0191
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Peroxid vodíku a perboritan sodný
Rozhodnutí konstatující porušení článku 81 ES
Doba trvání protiprávního jednání
Presumpce neviny
Právo na obhajobu
Pokuty
Polehčující okolnosti

Skutkový základ sporu
Žalobkyně, společnost FMC Foret, SA, je společností založenou podle španělského práva, která v rozhodné době prodávala zejména
peroxid vodíku (dále jen „PV“) a perboritan sodný (dále jen „PS“).
Žalobkyně je 100% dceřinou společností společnosti FMC Chemicals Netherlands BV a je součástí skupiny, již kontroluje americký
podnik FMC Corp.
V listopadu 2002 společnost Degussa AG informovala Komisi Evropských společenství o existenci kartelové dohody na trzích PV
a PS a požádala o uplatnění oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (Úř. věst. C 45, 2002,
s. 3; Zvl. vyd. 08/02, s. 15, dále jen „oznámení o spolupráci“).
Společnost Degussa poskytla Komisi hmotné důkazy, které jí ve dnech 25. a 26. března 2003 umožnily provést šetření v prostorách
tří podniků.
Následně po těchto šetřeních některé podniky, z nichž zejména EKA Chemicals AB, Atofina SA (nyní Arkema SA) a Solvay SA požádaly,
aby bylo použito oznámení o spolupráci a předaly Komisi důkazy týkající se dotčené kartelové dohody.
Dne 26. ledna 2005 Komise žalobkyni a dalším dotčeným podnikům zaslala oznámení námitek.
Po slyšení dotčených podniků, které se konalo ve dnech 28. a 29. června 2005, přijala Komise rozhodnutí K (2006) 1766 v konečném
znění ze dne 3. května 2006 ohledně postupu podle článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti společnostem Akzo Nobel NV,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, žalobkyni, Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA,
SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema (věc COMP/F/38.620 – peroxid vodíku
a perboritan) (dále jen „napadené rozhodnutí“), jehož shrnutí je zveřejněno v
Úředním věstníku Evropské unie
ze dne 13. prosince 2006 (Úř. věst. L 353, s. 54). Rozhodnutí bylo žalobkyni oznámeno dopisem ze dne 8. května 2006.

Napadené rozhodnutí
Komise v napadeném rozhodnutí uvedla, že jeho adresáti se podíleli na jediném a trvajícím jednání porušujícím článek 81 ES
a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) ohledně PV a navazujícího produktu PS (bod 2 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Protiprávní jednání, které bylo konstatováno pro období od 31. ledna 1994 do 31. prosince 2000, spočívalo především v tom,
že si soutěžitelé vzájemně vyměňovali hospodářsky významné a důvěrné informace týkající se trhů a podniků, omezovali a kontrolovali
výrobu a její možné i skutečné kapacity, rozdělovali si podíly na trhu a zákazníky a rovněž stanovovali a monitorovali dodržování
cílových cen.
Žalobkyně byla shledána odpovědnou za protiprávní jednání „společně a nerozdílně“ se společností FMC (body 389 až 395 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Pro účely výpočtu částek pokuty Komise uplatnila metodologii uvedenou v pokynech o metodě stanovování pokut udělených podle
čl. 15 odst. 2 nařízení č. 17 a čl. 65 odst. 5 [UO] (Úř. věst. 1998, C 9, s. 3, dále jen „pokyny“).
Komise určila základní částky pokut podle závažnosti a doby trvání protiprávního jednání (bod 452 odůvodnění napadeného rozhodnutí)
a zároveň toto protiprávní jednání kvalifikovala jako velmi závažné (bod 457 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na základě uplatnění rozdílného zacházení byla žalobkyně zařazena do třetí a předposlední kategorie odpovídající výchozí částce
20 milionů eur (body 460 až 462 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k tomu, že podle Komise se žalobkyně účastnila protiprávního jednání od 29. května 1997 do 31. prosince 1999, tedy
během období dvou let a sedmi měsíců, výchozí částka její pokuty byla navýšena o 25 % (bod 467 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žádná přitěžující nebo polehčující okolnost nebyla ve vztahu k žalobkyni uplatněna.
Článek 1 písm. g) napadeného rozhodnutí uvádí, že žalobkyně porušila čl. 81 odst. 1 ES a článek 53 Dohody o EHP tím, že se
od 29. května 1997 do 13. prosince 1999 podílela na dotyčném protiprávním jednání.
V článku 2 písm. d) napadeného rozhodnutí Komise uložila žalobkyni „společně a nerozdílně “ se společností FMC pokutu ve výši
25 milionů eur.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu podala žalobkyně dne 18. července 2006 projednávanou žalobu.
Vzhledem k tomu, že složení senátů Tribunálu se změnilo, soudce zpravodaj byl přidělen k šestému senátu a po vyslechnutí stran
byla projednávaná věc předána šestému rozšířenému senátu.
Dne 6. ledna 2010 Tribunál položil v rámci organizačních procesních opatření účastnicím řízení písemné otázky, na které odpověděly
písemnými vyjádřeními ze dne 29. ledna 2010.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení. Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi
na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání, které proběhlo dne 4. března 2010.
Jelikož se dva členové senátu neúčastnili porady z důvodu překážky na jejich straně, v souladu s článkem 32 jednacího řádu
Tribunálu se porad Tribunálu účastnili tři soudci, jejichž podpisy jsou uvedeny na tomto rozsudku.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž jí v tomto rozhodnutí Komise uložila pokutu;
–        podpůrně snížil výši pokuty;
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
V replice, jakož i při jednání žalobkyně upřesnila, že návrhové žádání žaloby je třeba především chápat tak, že směřuje ke
zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jí týká, což zahrnuje konstatování její účasti na dotčeném protiprávním
jednání.

Právní otázky
Na podporu žaloby znějící na zrušení napadeného rozhodnutí nebo podpůrně na snížení pokuty žalobkyně uplatňuje tři žalobní
důvody vycházející zaprvé z nesprávného hodnocení důkazů o její účasti na protiprávním jednání, zadruhé z porušení práva na
obhajobu v rámci přístupu ke spisu a zatřetí z nepřiměřené výše pokuty.

K prvnímu důvodu vycházejícímu z údajně nesprávného hodnocení důkazů o účasti žalobkyně na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise za účelem prokázání její účasti na kartelové dohodě nepředložila dostatečně přesné a shodující
se důkazy.
Komise se do značné míry opírala o nepřesné a nepodložené údaje poskytnuté v rámci žádosti o shovívavost, jež byly sepsány
ve spěchu, neodůvodněné, a proto s nižší důkazní hodnotou. Dále Komise nepřihlédla k protidůkazu předloženému žalobkyní, jimž
jsou zejména svědectví jejích zaměstnanců, kteří byli údajně do protiprávních jednání zapojeni.
Komise nevyvrátila důkazy, které žalobkyně uvedla ve své odpovědi na oznámení námitek a během slyšení, zejména svědectví jejích
zaměstnanců. Kromě toho nezohlednila informaci žalobkyně o jejím protisoutěžním jednání na trhu.
Úředník pro slyšení uznal během slyšení nedostatek důkazů, které byly ve vztahu k žalobkyni uplatněny. Uvedený úředník navrhl
setkání účastnic řízení, jakož i provedení kontradiktorního přezkumu nového protidůkazu, který žalobkyně předložila. Komise
těmto návrhům nevyhověla.
V oznámení námitek Komise žalobkyni obvinila, že se od ledna 1994 do června 2001 účastnila protiprávního jednání, ovšem následně
rozsah tohoto obvinění podstatně zúžila. V napadeném rozhodnutí se omezila pouze na období mezi 29. květnem 1997, což je den
pololetního zasedání Evropské rady chemického průmyslu (CEFIC), které žalobkyně pořádala v Seville, a dnem 13. prosince 1999,
kdy se konala schůzka ve Fribourgu, na niž byl přítomen zaměstnanec žalobkyně.
Za účelem prokázání protiprávních skutečností se Komise opřela o nepodložené informace, které pochází z jediného zdroje, a to
od společnosti Degussa, Solvay nebo Atofina, v rozporu s judikaturou, podle níž prohlášení jediného podniku není dostatečným
důkazem o protiprávním jednání (rozsudek Tribunálu ze dne 14. května 1998, Enso-Gutzeit v. Komise, T‑337/94, Recueil, s. II‑1571,
bod 91).
Pokud jde o informace od společnosti Degussa, Komise nesprávně uvedla, že byly podpořeny důkazy předloženými dalšími stranami
kartelové dohody. Z bodu 86 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že jelikož některé podniky uznaly tvrzení společnosti
Degussa, která se jich týkala, Komise měla ve skutečnosti za to, že tvrzení této společnosti nemusela být ohledně žalobkyně
potvrzena. Komise tedy o potvrzení informací společnosti Degussa ohledně žalobkyně neusilovala.
Stran ostatních důkazů, které poskytl jediný podnik, Komise uvedla, že byly obdrženy od přímých svědků protiprávních kontaktů,
že jí byly předány „po zralé úvaze“ a že ve světle souboru shodujících se důkazů byly věrohodné (bod 86 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Tyto údaje přitom nebyly všechny přesné. Informace společnosti Solvay byly nejasné a například uváděly, že jeden blíže neurčený
zdroj ze společnosti Solvay tvrdil, že nějaký zaměstnanec posledně jmenované kontaktoval při čtyřech nespecifikovaných příležitostech
zaměstnance žalobkyně. Stejně tomu je v případě tvrzení společnosti Solvay, podle něhož žalobkyně odškodnila společnost Atofina
za uzavření své výrobny. Komise mimoto dané informace nesrovnala s opačnými svědectvími zaměstnanců žalobkyně.
Pokud jde o informace od zaměstnance společnosti Atofina, a sice zápisy ze schůzek kartelové dohody, Komise nepřihlédla ke
skutečnosti, že stejné zápisy byly předloženy za účelem prokázání řady schůzek. Pokud jde o žalobkyni, dané zápisy mimoto
často obsahovaly otazníky.
Komise tak vůči žalobkyni nesprávně uplatnila důkazy pocházející od jediného podniku, které byly nepodložené a vyvrácené svědectvími
zaměstnanců žalobkyně.
Žalobkyně dále kritizuje konstatování Komise ohledně konkrétních schůzek.
–       K telefonickým hovorům, které žalobkyně přijala
Žalobkyně tvrdí, že Komise nesprávně vycházela z informací společností Solvay a Atofina, když konstatovala, že žalobkyně byla
o výsledcích některých schůzek kartelu telefonicky informována.
Informace společnosti Solvay se týkaly čtyř schůzek „na vysoké úrovni“ mezi společnostmi Degussa, Solvay a Kemira (body 171
až 174, 211, 215 až 217 a 239 až 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Ohledně těchto schůzek se Komise opírala o prohlášení
společnosti Solvay, podle něhož byly „ostatní hospodářské subjekty na trhu o výsledku těchto schůzek informovány“, přičemž
„Solvay o konkrétních výsledcích těchto jednání například informovala společnost Foret (ve Španělsku) a Ausimont (v Itálii)“.
Podle Komise toto prohlášení bylo potvrzeno společností Atofina (bod 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dané prohlášení společnosti Solvay neodůvodňuje zjištění, podle něhož společnost Solvay tvrdila, že žalobkyni „zpravidla vyčerpávajícím
způsobem po telefonu […]“ informovala (bod 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Solvay neuvedla „kdo volal komu“, ani obsah
toho, co bylo sděleno. S výjimkou schůzky v srpnu 1997 neupřesnila, na jaké schůzky odkazovala. Tento detail doplnila Komise
sama. Prohlášení společnosti Solvay nemohla být potvrzena společností Atofina, která se schůzek neúčastnila. Atofina totiž
ve skutečnosti odkázala na telefonní hovory společnosti Solvay při různých schůzkách, a sice schůzkách „skupiny B“, které
se uskutečnily mezi koncem roku 1995 a začátkem roku 1997. Informace společností Solvay a Atofina se tedy vzájemně nepodporují.
Solvay kromě toho sama svoji účast na jedné ze čtyř dotčených schůzek, a sice schůzce konané ve Frankfurtu nad Mohanem v dubnu
1998, popřela (bod 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V případě schůzky ze září 1998 v Bruselu Solvay nezmínila, že žalobkyni
kontaktovala.
V průběhu slyšení se Komise marně snažila od společnosti Solvay získat konkrétnější informace. Bez upřesnění je prohlášení
dané společnosti ohledně telefonických hovorů zbaveno důkazní hodnoty. V každém případě je vyvráceno svědectvím zaměstnanců
žalobkyně, kteří popírají, že telefonické hovory ze strany společnosti Solvay přijímali.
Pokud jde o informace společnosti Atofina, Komise nesprávně vycházela z tvrzení zaměstnance této společnosti, podle něhož
se žalobkyně čtyřikrát účastnila schůzek po telefonu (body 180 až 192 a 247 až 253 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Toto
tvrzení nebylo žádným dalším účastníkem dotčených schůzek podpořeno.
Další důkazy ve spise zpochybňují věrohodnost informací dotyčného zaměstnance společnosti Atofina. Zejména v oznámení námitek
se Komise opřela o jeho prohlášení, podle něhož se zástupce žalobkyně účastnil dne 12. února 1996 schůzky v Paříži (body 137
a 138 oznámení námitek). Žalobkyně prokázala, že tento údaj nebyl přesný, neboť pas údajného účastníka potvrdil, že v průběhu
dotčeného týdne se nacházel ve Spojených státech. Komise toto pochybení v napadeném rozhodnutí nijak nezmínila. Kromě toho
svědek společnosti Atofina opakovaně předložil tutéž stránku svých zápisů jako důkaz pro různé schůzky. Pokud jde o informace
ohledně žalobkyně a její účasti na schůzkách, dotčené zápisy obsahovaly často otazníky. Komise k těmto skutečnostem při hodnocení
věrohodnosti důkazů společnosti Atofina nepřihlédla.
Pokud jde o první dotčenou schůzku v Paříži v září 1997, původní informace společnosti Atofina neumožňovaly identifikovat
zaměstnance žalobkyně, který byl údajně telefonicky kontaktován. Zaměstnanec žalobkyně, který byl označen v tabulce, již společnost
Atofina následně připravila, v přísežném prohlášení popřel, že takový hovor přijal. Komise toto popření nezohlednila.
Komise měla za to, že skutečnost, že žalobkyně byla kontaktována, byla pravděpodobná s ohledem na dřívější kontakty a na její
telefonickou účast na dvou následujících schůzkách (bod 186 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Stran údajných dřívějších kontaktů
přitom napadené rozhodnutí uvádí pouze jediný telefonát přijatý o měsíc dříve (bod 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
který vyplývá z nepodpořených informací společnosti Solvay. Údajná telefonická účast žalobkyně na dvou následujících schůzkách
vychází ze stejných informací společnosti Atofina, které nebyly podpořeny.
Pokud jde o druhou dotčenou schůzku ve Frankfurtu nad Mohanem ze dne 17. listopadu 1997 (body 188 až 192 odůvodnění napadeného
rozhodnutí), zaměstnanec společnosti Atofina, který si v tomto protiřečí, označil nejprve jednoho zaměstnance, poté dva zaměstnance
žalobkyně, kteří byly údajně kontaktováni. Komise tento rozpor neuvedla a sama se dopustila chyby stran jména označené osoby
(poznámka pod čarou 204 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dotčená informace nebyla podpořena a označení zaměstnanci žalobkyně
ji popřeli.
V rozporu s tvrzením Komise nebyly informace společnosti Atofina potvrzeny listinnými důkazy. Dotčené důkazy předložil tentýž
zaměstnanec společnosti Atofina, a nemohly tak podpořit jeho vlastní tvrzení. Kromě toho se jednalo o tabulku vytvořenou během
dotčené schůzky, která uváděla ceny podle zákazníka a podle výrobce (bod 192 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a která v případě
žalobkyně obsahovala čtyři otazníky. Dané informace ostatně nebyly nutně poskytnuty žalobkyní, ale bylo je možné získat prostřednictvím
jiných zdrojů, především prostřednictvím jejích zákazníků.
Degussa v odpovědi na oznámení námitek rovněž nepotvrdila údajný telefonní hovor se zaměstnancem žalobkyně. Společnost Degussa
ve skutečnosti pouze shrnula obsah oznámení námitek, jenž obsahoval tvrzení společnosti Atofina, podle něhož některé další
podniky, včetně žalobkyně, byly o této schůzce informovány a následně svoji účast na této schůzce potvrdila. Přiznání společnosti
Degussa je pouze důkazem proti ní a žalobkyně se nijak netýká.
Pokud jde o třetí dotčenou schůzku ze dne 21. listopadu 1997 v Paříži (body 193 až 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí),
žádný další člen kartelové dohody, kromě společnosti Atofina, účast žalobkyně nezmínil. Komise se nesprávně opřela o tvrzení
společnosti Atofina, které nebylo podpořeno a odporuje mu uvedené svědectví zaměstnance žalobkyně.
Kromě toho Komise nesprávně vycházela ze skutečnosti, že ceny, které žalobkyně uplatňovala, byly uvedeny v poznámkách sepsaných
během dotčené schůzky (bod 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Většina tabulky obsahovala pouze hvězdičky. V případě několika
uvedených cen se jednalo o cílené ceny, které zaměstnanec společnosti Atofina odhadl a z informací žalobkyně nevyplývaly.
Stejná tabulka ostatně obsahovala informace ohledně dvou dalších výrobců, v jejichž případě Komise účast na této schůzce nekonstatovala.
Komise sama připustila, že cílové ceny mohly být uvedeny pro výrobce, aniž by on o tom on věděl. Dotčená tabulka tedy informace
společnosti Atofina nepodporuje.
Co se týče čtvrté dotčené schůzky ze dne 12. října 1998 v Düsseldorfu, poznámky zaměstnance společnosti Atofina nezmiňují
zúčastněné osoby a pozdější vysvětlení, které k nim tento zaměstnanec podal, uvádí: „společnost FMC nebyla přítomna“. Pouze
tabulka připravená pro účely žádosti o shovívavost, kterou společnost Atofina předložila, zmiňuje, že žalobkyně nebyla „přítomna,
ale byla kontaktována telefonicky a zastoupena společností Solvay“. Žádný další účastník, včetně společnosti Solvay, účast
žalobkyně na této schůzce nepotvrdil. Naopak společnost Degussa při dotazu k této skutečnosti uvedla, že „pokud ví […], tak
čtvrtý podnik se schůzky neúčastnil“. V tomto ohledu Komise nesprávně pouze uvedla, že „tři další podniky konání této schůzky
potvrdily“ (bod 253 odůvodnění napadeného rozhodnutí), aniž přihlédla ke skutečnosti, že žádný z těchto podniků informace
společnosti Atofina ohledně žalobkyně nepotvrdil. Kromě toho, když Komise uvedla, že prohlášení společnosti Atofina byla „ve
vztahu k důkazům, které Komise vlastnila, pravděpodobná“ (bod 253 odůvodnění napadeného rozhodnutí), pouze tím odkázala na
další nepodpořená tvrzení společnosti Atofina. Její odůvodnění se tedy pohybuje v kruhu.
Je tedy třeba dospět k závěru, že tvrzení zaměstnance společnosti Atofina, že telefonicky kontaktoval zaměstnance žalobkyně,
je nepodložené. Naopak svědectví zaměstnanců žalobkyně o tom, že k telefonním hovorům nedošlo, je posíleno mlčením ostatních
členů kartelové dohody ohledně této záležitosti a otazníky v poznámkách ze schůzek poskytnutých společností Atofina. Informace
o cenách žalobkyně, jež jsou v těchto poznámkách obsaženy, mohly pocházet z jiných zdrojů. Dané poznatky jako celek tedy svědčí
o neúčasti žalobkyně na dotčených schůzkách.
–       Ke kontaktům v rámci zasedání CEFIC
Žalobkyně tvrdí, že Komise konstatovala nesprávně její účast na šesti schůzkách kartelové dohody, které se uskutečnily v rámci
zasedání CEFIC v období mezi květnem 1997 a listopadem 1999. Uvádí, že její zaměstnanci se dotčených zasedání CEFIC účastnili.
Každý z nich nicméně potvrdil, že v rámci těchto zasedání se nepodílel na aktivitách kartelu. Komise přitom svědectví zaměstnanců
žalobkyně bez odůvodnění odmítla.
Pouhá účast na schůzce kartelu účast na kartelu neprokazuje. Podnik může prokázat svoji neúčast na aktivitách kartelu zejména
tím, že prokáže, že svým konkurentům naznačil, že nesdílí jejich postoj.
O schůzkách v Seville z května 1997, zaměstnanec žalobkyně, který se jich účastnil, v tomto ohledu Komisi sdělil, že jasně
prohlásil, že jeho podnik se „rozvíjel v Německu“ a neměl „zájem“ na jakémkoli omezování cen, a dále že o nich odmítl jednat.
Předmětné svědectví je potvrzeno skutečností, že po tomto prohlášení odpovědný zaměstnanec společnosti Degussa na jedné z těchto
schůzek bouchnul při odchodu z místnosti dveřmi (bod 162 odůvodnění napadeného rozhodnutí). V důsledku toho nebyl zástupce
žalobkyně pozván následující den na večeři do restaurace (bod 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle svědectví téhož zaměstnance žalobkyně vedlo zasedání CEFIC z května 1998 v Évian-les-Bains ke stejnému výsledku. Malí
výrobci, včetně žalobkyně, odmítli přistoupit k protisoutěžním dohodám, neboť chtěli pokračovat v jednání soutěžním způsobem.
Zaměstnanci žalobkyně se ani nepodíleli na jednáních kartelu během čtyř dalších schůzek v rámci zasedání CEFIC (body 198 až
207, 254 až 258, 264 a 265, 273 až 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Dané schůzky se konaly v restauracích, barech nebo
v kuloárech hotelů. Lze si obtížně představit vícestranné schůzky kartelu na takto veřejných místech. Diskuze tedy musely
probíhat dvoustranně nebo až po odchodu zaměstnanců žalobkyně z restaurace.
Komise se nezabývala skutečností, že žalobkyně svoji účast na těchto jednáních popřela. Uvedla, že žalobkyně neprokázala,
že její zaměstnanci se od protisoutěžních jednání distancovali (bod 207 odůvodnění napadeného rozhodnutí), přestože v případě
jedné ze schůzek připustila, že „si lze představit, že […] některá jednání se konala spíše dvoustranně“ (bod 167 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). Jelikož podle žalobkyně byly diskuze dvoustranné, její zaměstnanci o nich nevěděli a nemohli se od
nich distancovat.
Ohledně večeře konané v rámci zasedání CEFIC v Bruselu dne 26. listopadu 1997, podle bodu 199 odůvodnění napadeného rozhodnutí
společnosti „Degussa, EKA, Solvay a Atofina uvedly, že [žalobkyně a společnost Kemira] byly skutečně přítomny, že o protiprávní
povaze níže popsaných jednání zajisté věděly a účastnili se jich“. Avšak společnost EKA Chemicals žalobkyni vůbec nezmínila.
Společnost Solvay vytvořila seznam účastníků, na němž zaměstnanci žalobkyně nebyli uvedeni, i když dodala, že „pravděpodobně
všichni další účastníci“ zasedání byli přítomni.
Údaje od společnosti Atofina a Degussa zmiňují pouze osoby přítomné na večeři, mezi kterými byli i zástupci žalobkyně, aniž
potvrzovaly účast těchto zástupců na protisoutěžních diskuzích.
Ohledně schůzky v rámci zasedání CEFIC v listopadu 1999 (body 273 až 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí) Komise opomenula
uvést, že předmětná schůzka se konala na veřejném místě, a sice v kuloáru hotelu při příležitosti oficiální večeře. Jednání
musela být dvoustranná a neexistuje dostatečně přesný a shodující se důkaz o účasti žalobkyně na daných jednáních.
–       Ke schůzce ze dne 13. července 1998 v Königswinteru
Žalobkyně tvrdí, že Komise nesprávně uvedla, že její generální ředitel se účastnil schůzky se společnostmi Solvay a Degussa
v Königswinteru v červenci 1998 týkající se uzavření závodu společnosti Atochem (bod 233 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dotyčný zaměstnanec účast na této schůzce popřel a předložil účet od taxi služby s jeho jménem, který prokazoval, že toho
dne byl v Barceloně.
Komise tento důkaz nevyvrátila a pouze naznačila, že zaměstnanec žalobkyně mohl být současně přítomen na setkání v Königswinteru
a později téhož dne využít taxi služby v Barceloně. Ohledně dalších setkání společnost Degussa předložila účty z restaurace
obsahující seznam účastníků. Pro dotčenou schůzku však Komise ze strany společnosti Degussa nebo Solvay více důkazů nezískala.
Solvay účast žalobkyně na této schůzce nepotvrdila.
Skutečnost, že žalobkyně se neúčastnila diskuzí ohledně uzavření závodu společnosti Atochem je posílena její neúčastí na následujících
schůzkách na toto téma. Komise nesprávně konstatovala, že společnost Solvay potvrdila účast žalobkyně na dohodě se společností
Atochem (bod 244 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Solvay podrobnosti této údajné účasti neupřesnila a Degussa na ni nijak
neodkazuje. Je možné, že Solvay omylem odkázala na legální dodavatelskou smlouvu, jež v rozhodné době mezi žalobkyní a společností
Atochem existovala.
V bodě 234 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise neuvádí, že by žalobkyně souhlasila s finanční odměnou společnosti Atochem.
Neopodstatněnost prohlášení společnosti Solvay v tomto smyslu je zdůrazněna pozdějšími skutečnostmi, především nepřítomností
žalobkyně na následující schůzce v říjnu 1998, která se uskutečnila mezi společnostmi Solvay, Degussa a Atofina. Z bodu 245
odůvodnění napadeného rozhodnutí přitom vyplývá, že na této schůzce Degussa a Solvay přesvědčily společnost Atochem, aby za
úplatu, kterou poskytnou, závod uzavřela.
–       Ke schůzce se společností Degussa ze dne 28. září 1998 v Bruselu
Žalobkyně tvrdí, že Komise posoudila chybně informace od společnosti Degussa o dvoustranné schůzce ze září 1998. Podle bodu
241 odůvodnění napadeného rozhodnutí bylo předmětem této schůzky informovat žalobkyni o výsledcích ranní schůzky konané téhož
dne. Ve skutečnosti Degussa pouze uvedla, že „předmětem schůzky byla obecná diskuze o vývoji evropského trhu s PV, zejména
o zvýšené úrovni dosažených cen a o šancích takovou úroveň udržet“. Degussa neodkázala na žádnou dohodu o cenách nebo o podílech
na trhu, ale poznamenala, že diskuze byla „obecná“.
–       Ke schůzkám ohledně PS
Žalobkyně uvádí, že její zaměstnanec si pamatuje, že se účastnil dvou ze čtyř schůzek ohledně PS, které jsou v napadeném rozhodnutí
uvedeny (body 237 a 238, 259 až 263, 267 až 270 a 276 až 279 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a sice schůzek z počátku roku
1999 v Miláně a z prosince 1999 ve Fribourgu.
Předmětem těchto schůzek bylo jednat o prostředcích, jež dané průmyslové odvětví mohlo použít za účelem zmírnění obav z dopadů
jedné složky PS na zdraví. S přihlédnutím k těmto obavám žalobkyně již začala připravovat vývoj „alternativního výrobku“,
perkarbonátu sodného (dále jen „PKS“). Je politováníhodné, že během dotčených schůzek se ostatní výrobci zapojili do protiprávních
diskuzí. Uvedené diskuze žalobkyni nezajímaly, neboť se již rozhodla postupně PS opustit ve prospěch PKS. Její zástupce se
tedy protiprávních diskuzí neúčastnil. Toto vysvětlení je podpořeno společností Degussa, která potvrdila, že dotčené schůzky
se konaly „náhodně“ v rámci legálních jednání.
Pokud jde o další schůzky ohledně PS, tedy schůzky ze září 1998 v Lyonu a v létě 1999 v Bâle, údajná účast žalobkyně vyplývá
pouze z nepodložených informací společnosti Solvay. Komise nezohlednila svědectví dotčeného zaměstnance žalobkyně, který si
na účast na uvedených schůzkách nepamatuje.
–       Argumenty rozvinuté v rámci repliky
V replice žalobkyně uplatňuje skutečnost, že Komise porušila zásadu presumpce neviny, neboť neměla přesné a shodující se důkazy
o její účasti na aktivitách kartelové dohody.
Zaprvé Komise nezohlednila důkazy na podporu tvrzení žalobkyně a tím zkreslila další důkazy, aby odůvodnila svůj závěr. Podle
žalobkyně Komise nepřihlédla ke skutečnosti, že nejlepšími důkazy byla přímá svědectví jejích zaměstnanců, uplatnila neodůvodněné
domněnky k její újmě, pozměnila důkazy, které svědčily v její prospěch, přirovnala její účast na zasedáních CEFIC, které jsou
legální, k aktivitám kartelu a „přikrášlila“ důkazy k její újmě.
Komise důkazy nezohlednila objektivně a jako celek. Nepřihlédla k důkazům, které potvrzovaly, že žalobkyně přistupovala k rozdělování
trhu agresivně, že konkurenti ztratili podíly na trhu v její prospěch a stěžovali si na to a že byly ukončeny dva pokusy o schůzku
kartelové dohody, jelikož žalobkyně se jich odmítla účastnit. Komise nezískala další důkazy týkající se nepodpořených tvrzení
proti žalobkyni.
Zadruhé žalobkyně kritizuje skutečnost, že Komise za účelem ověření pravdivosti výpovědí jejích zaměstnanců nepoužila křížový
výslech. Žalobkyně byla jediným podnikem, který svědky při slyšení před Komisí představil. Žádná ze tří společností, které
proti žalobkyni svědčily, svědky při slyšení nepředstavily. Řada důkazů předložených společností Degussa a Solvay byla z větší
části z anonymních zdrojů. Komise nepřihlédla k prohlášením zaměstnanců žalobkyně, neboť nebyla provedena pod přísahou.
Zatřetí místě žalobkyně tvrdí, že Komise představila chybně poznatky získané po slyšení.
Úředník pro slyšení při slyšení upřesnil, že některé důkazy, o něž se Komise opírala, zejména tvrzení anonymních zdrojů, které
předložila společnost Solvay o telefonních hovorech žalobkyni, nebyly věrohodné. Po slyšení ovšem Komise další důkazy nezískala.
Zejména ke schůzkám v Seville z května 1997 Komise v žalobní odpovědi nesprávně uvedla, že po slyšení získala potvrzení některých
skutkových aspektů od jiných podniků a poskytla žalobkyni možnost uplatnit svůj názor. Jiné příspěvky ohledně těchto schůzek
po slyšení nenásledovaly.
V rozporu s tím co tvrdí Komise, žalobkyni předané doplňující informace, neměly na údajné telefonické hovory od společnosti
Solvay žádnou vazbu. V jejich příspěvcích následujících po slyšení společnosti Solvay a Degussa pouze popsaly obsah oznámení
námitek ohledně některých konkrétních bodů (schůzku ve Frankfurtu nad Mohanem z listopadu 1997, pokud jde o společnost Degussa,
a schůzku v Königswinteru z července 1998, pokud jde o společnost Solvay) a potvrdily účast jejich zaměstnanců. Žádná z těchto
společností původně účast žalobkyně na těchto schůzkách nezmínila. Komise sama uznala, že odpověď společnosti Solvay byla
„nepřímá“ a že společnost Degussa žalobkyni „výslovně“ nezahrnula.
Komise učinila protichůdná tvrzení. O společnosti Kemira měla za to, že nebylo nerozumné se domnívat, že různá jednání v rámci
zasedání CEFIC byla vedena spíše dvoustranně (bod 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí). O žalobkyni Komise přitom nesprávně
tvrdila, že nebylo možné, aby se její zástupci účastnili týchž schůzek a nevěděli o koluzi.
Zapáté Komise zkreslila některé důkazy ve prospěch. Zaprvé jde o informace, podle nichž byla žalobkyně součástí skupiny „neposlušných
žáků“, neboť chtěla zvýšit celkové kapacity v Evropě na úkor cen. Komise tento důkaz neprávem odmítla, když v žalobní odpovědi
uvedla pouze to, že svědčil o snaze žalobkyně využít kartelovou dohodu ve svůj prospěch.
Zadruhé, co se týče schůzek v Seville konaných v rámci zasedání CEFIC, zaměstnanec žalobkyně uvedl, že se odmítl účastnit
jakéhokoliv jednání kartelové dohody, a v důsledku toho zástupci společnosti Solvay a Degussa opustili místnost, kde schůzka
probíhala. Tím, že Komise odmítla toto svědectví uznat, opřela se o svůj vlastní nepodložený výklad důvodů, proč společnosti
Solvay a Degussa opustily jednací místnost, kterým je, že malí výrobci, včetně žalobkyně, byli s nabídkami nespokojeni pravděpodobně
z důvodu podílu na trhu, který jim byl přidělen. Na podporu tohoto tvrzení Komise neexistuje jediný důkaz. Žalobkyně má naopak
za to, že náhlý konec schůzek v Seville související se stížnostmi soutěžitelů na snížení jejich cen a zvýšení jejich podílu
na trhu prokazuje, že svým konkurentům upřesnila, že se těchto schůzek účastnila z jiných důvodů, než z jakých se jich účastnili
oni.
Zašesté Komise zkreslila některé listinné důkazy.
Zaprvé, co se týče razítka v pase zaměstnance žalobkyně svědčícího o jeho vstupu na území Spojených států dne 10. února 1996,
Komise nesprávně tvrdí, že nutně neprokazuje, že dotčený zaměstnanec nemohl být o dva dny později v Paříži. Podle žalobkyně
však není možné, aby dotčený zaměstnanec odletěl dne 10. února do Spojených států, strávil tam 24 hodin, letěl v noci zaoceánským
letem zpátky, šel přímo na schůzku kartelové dohody dne 12. února a následně se vrátil do Spojených států. Pokud by tomu tak
bylo, pak by v jeho pase bylo podle žalobkyně další razítko. Zaměstnanec společnosti Atofina tak nesprávně potvrdil, že zástupce
žalobkyně byl dne 12. února 1996 v Paříži. Pokud se doplní skutečnost, že společnost Atofina byla v řadě případů jediná, kdo
tvrdil, že žalobkyně se účastnila schůzek kartelové dohody a že některé z těchto informací obsahovaly otazníky, je tím věrohodnost
informací této společnosti zpochybněna.
Zadruhé, pokud jde o účtenku od taxislužby z Barcelony ze dne 13. července 1998 se jménem zaměstnance žalobkyně, který se
údajně účastnil schůzky v Königswinteru ve stejný den, Komise tuto informaci zcela neopodstatněně zpochybnila a uvedla, že
daná účtenka mohla být vydána téhož dne v jiný okamžik (bod 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Nad takovou spekulací přitom
musí převážit presumpce neviny.
Zatřetí poznámky ze schůzek předložené společností Atofina, které v kolonce cen žalobkyně obsahují otazníky, svědčí o tom,
že Atofina neměla o cenách žalobkyně žádnou informaci, neboť posledně uvedená nebyla na schůzce přítomna. Komise nicméně v žalobní
odpovědi nesprávně uvedla, že tyto otazníky odráží „opatrnost“ zaměstnance společnosti Atofina. Komise nezvážila jiné vysvětlení
navrhnuté žalobkyní, podle něhož dotčená informace „mohla pocházet odkudkoliv“. Ohledně této schůzky tak Komise zkreslila
jasné svědectví zaměstnance žalobkyně, které se opíralo o listinné důkazy.
Začtvrté Komise uvedla, že poznámka zaměstnance společnosti Atofina vztahující se ke schůzce v Düsseldorfu v říjnu 1998 žalobkyni
opakovaně zmiňovala. Podle žalobkyně není dotčená poznámka jasná, ale z pozdějších vysvětlení společnosti Atofina vyplývá,
že odkazuje na schůzku následující po schůzce v Düsseldorfu, která se měla konat dne 9. listopadu, během níž měl být přijat
„definitivní model“, a zmiňuje „komentář ke způsobu, jak přinutit [žalobkyni], aby na nátlak společnosti Solvay přijala svoje
podíly na trhu“. V říjnu 1998 žalobkyně opět odmítla účast na aktivitách v rámci kartelu. Avšak Komise se nesprávně opřela
o pouhý fakt, že bylo zmíněno jméno žalobkyně, aniž přezkoumala obsah zápisu.
Zasedmé Komise tím, že doplnila neexistující detaily nebo zveličila zjištěná fakta, důkazy „přikrášlila“.
Zaprvé, pokud jde o dvoustranou schůzku se společností Degussa v září 1998 v Bruselu, kterou žalobkyně popírá, Komise uvedla,
že tato spočívala v „debriefingu“ ranní schůzky (bod 241 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Informace společnosti Degussa
však o takovém „debriefingu“ mlčí a žádnou diskuzi o PS nebo o zmrazení podílů na trhu s PV nezmiňují. Pokud jde o PV, společnost
Degussa výslovně uvedla, že jednání zůstala „obecná“. Závěry Komise jsou nepodložené.
Zadruhé, pokud jde o schůzky v Seville, v rozporu s tím, co tvrdí Komise, žalobkyně se od protisoutěžních diskuzí distancovala,
když se do činností v rámci kartelové dohody odmítla zapojit, což vedlo k „náhlému odchodu“ zástupců společností Degussa a Solvay,
a tedy k uzavření této řady schůzek. Atofina prohlásila, že dané schůzky byly s odchodem zástupců společností Degussa a Solvay
ukončeny. Komise v tomto ohledu zkreslila důkazy ve spise.
Zatřetí, co se týče tvrzení Komise, že společnost Atofina podpořila prohlášení společnosti Solvay ohledně telefonních hovorů,
je třeba zdůraznit, že informace společnosti Solvay a Atofina se jasně vztahovaly k odlišným schůzkám. Daná prohlášení se
tak, pokud jde o účastníky nebo období těchto schůzek, překrývat nemohla.
Zaosmé žalobkyně tvrdí, že vzhledem k tomu, že společnosti Solvay a Atofina předložily žádosti o shovívavost souběžně, „soutěžily
o to být první“, kdo poskytne významnou přidanou hodnotu důkazům, které již Komise vlastnila, což zpochybňuje věrohodnost
jejich prohlášení.
Podniky, které podaly žádost o shovívavost, nemohly vzpomínky svých zaměstnanců ověřit, ani předložit jasné a konkrétní důkazy.
Například Komise odkázala na bod 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle něhož Solvay ve své odpovědi na oznámení námitek
„dobrovolně potvrdila“ schůzku z Köningswinteru z července 1998, zatímco v žalobní odpovědi v závorkách doplnila: „budeme
muset ověřit, zda to bylo skutečně dobrovolné nebo na žádost Komise“. Pokud jde o schůzku v Düsseldorfu v říjnu 1998, Degussa
obdobně na žádost Komise „pokračovala v dotazování“ svých zaměstnanců ohledně účastníků.
Závěrem žalobkyně uvádí, že nikdy nebyla uznána vinnou za provozování protisoutěžních činností. Její zaměstnanci svědčili
při slyšení a učinili prohlášení, která vyvracejí tvrzení uvedená v oznámení námitek. O získání shovívavosti usilovaly právě
podniky odpovědné za opakování protiprávního jednání a při „honbě“ za tímto cílem předložily v dopisech svých advokátů nebo
záhadných ručně psaných poznámkách „plných otazníků“ tvrzení nejasná, nepodpořená a často z anonymních zdrojů. Komise neposkytla
žádné vysvětlení, které by umožnilo upřednostnit tyto důkazy ve vztahu k jasným a nesporným důkazům předloženým žalobkyní.
Komise argumenty žalobkyně zpochybňuje.
Závěry Tribunálu
Podle čl. 81 odst. 1 ES jsou se společným trhem neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení
podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž účelem nebo důsledkem je
vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na společném trhu.
K tomu, aby existovala dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES, postačuje, aby dotčené podniky vyjádřily svou společnou vůli chovat
se na trhu určitým způsobem (rozsudky Tribunálu ze dne 17. prosince 1991, Hercules Chemicals v. Komise, T‑7/89, Recueil, s. II‑1711,
bod 256, a ze dne 20. března 2002, HFB a další v. Komise, T‑9/99, Recueil, s. II‑1487, bod 199).
Lze se domnívat, že dohoda ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES je uzavřena, jakmile existuje shoda vůle k omezení hospodářské soutěže
jako takovému, i když konkrétní prvky zamýšleného omezení jsou ještě předmětem jednání (viz v tomto smyslu rozsudek HFB a další
v. Komise, bod 97 výše, body 151 až 157 a 206).
Pojem jednání ve vzájemné shodě odkazuje na formu koordinace mezi podniky, která ač nedospěla až k uzavření dohody ve vlastním
slova smyslu, vědomě předchází rizikům hospodářské soutěže prostřednictvím praktické spolupráce mezi podniky (rozsudky Soudního
dvora ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, s. I‑4125, bod 115, a Hüls v Komise, C‑199/92 P,
Recueil, s. I‑4287, bod 158).
V tomto ohledu čl. 81 odst. 1 ES brání jakýmkoliv přímým nebo nepřímým kontaktům mezi hospodářskými subjekty, které mohou
buď ovlivnit tržní chování skutečného nebo potenciálního soutěžitele, nebo takovému soutěžiteli odhalit chování, o kterém
tyto subjekty rozhodly, že jej budou samy uskutečňovat na trhu, nebo které zamýšlí samy uskutečňovat na trhu, jestliže je
účelem nebo důsledkem těchto kontaktů omezení hospodářské soutěže (viz v tomto smyslu rozsudek Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 99 výše, body 116 a 117).
Sdělení informací svým soutěžitelům za účelem připravení protisoutěžní dohody postačuje k prokázání existence jednání ve vzájemné
shodě ve smyslu článku 81 ES (rozsudek Tribunálu ze dne 6. dubna 1995, Tréfilunion v. Komise, T‑148/89, Recueil, s. II‑1063,
bod 82, a ze dne 8. července 2008, BPB v. Komise, T‑53/03, Sb. rozh. s. II‑1333, bod 178).
Podle ustálené judikatury pojmy dohody a jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 81 odst. 1 ES zahrnují formy koluze, které
mají stejnou povahu a odlišují se pouze intenzitou a formami, ve kterých se projevují (rozsudky Komise v. Anic Partecipazioni,
bod 99 výše, body 131 a 132, a HFB a další v. Komise, bod 97 výše, bod 190).
V rámci komplexního protiprávního jednání, jehož se po dobu několika let účastnilo více výrobců a jehož cílem je společná
regulace trhu, nelze požadovat, aby Komise přesně kvalifikovala protiprávní jednání jako dohodu či jednání ve vzájemné shodě,
neboť na obě tyto formy protiprávního jednání se v každém případě vztahuje článek 81 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Komise
v. Anic Partecipazioni, bod 99 výše, body 111 až 114, a rozsudek Tribunálu ze dne 20. dubna 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij
a další v. Komise, T‑305/94 až T-307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Recueil,
s. II‑931, bod 696).
Dvojí kvalifikaci protiprávního jednání jako dohodu „a/nebo“ jednání ve vzájemné shodě je třeba chápat jako komplexní celek,
jenž zahrnuje skutkové okolnosti, z nichž některé byly kvalifikovány jako dohoda a jiné jako jednání ve vzájemné shodě ve
smyslu čl. 81 odst. 1 ES, který pro tento typ komplexního protiprávního jednání nestanoví zvláštní kvalifikaci (rozsudky Hercules
Chemicals v. Komise, bod 97 výše, bod 264, a HFB Holdings a další v. Komise, bod 97 výše, bod 187).
Co se týče provádění důkazů o protiprávním jednání, je třeba připomenout, že Komise je povinna předložit důkazy, které mohou
právně dostačujícím způsobem prokázat existenci skutečností zakládajících protiprávní jednání porušující čl. 81 odst. 1 ES
(rozsudek Soudního dvora ze dne 17. prosince 1998, Baustahlgewebe v. Komise, C‑185/95 P, Recueil, s. I‑8417, bod 58).
Komise v tomto ohledu musí uvést přesné a shodující se důkazy (viz rozsudek Tribunálu ze dne 6. července 2000, Volkswagen
v. Komise, T‑62/98, Recueil, s. II‑2707, bod 43 a citovaná judikatura).
Nicméně těmto kritériím nemusí nutně odpovídat žádný z důkazů předložených Komisí ve vztahu ke každému jednotlivému prvku
protiprávního jednání. Stačí, když soubor nepřímých důkazů, kterého se orgán dovolává, odpovídá tomuto požadavku jako celek
(viz rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2004, JFE Engineering a další v. Komise, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Sb.
rozh. s. II‑2501, bod 180 a citovaná judikatura).
Nepřímé důkazy uplatněné Komisí v rozhodnutí za účelem prokázání, že podnik porušil čl. 81 odst. 1 ES, musí být posuzovány
nikoliv izolovaně, ale jako celek (viz rozsudek BPB v. Komise, bod 101 výše, bod 185 a citovaná judikatura).
Rovněž je třeba zohlednit skutečnost, že protisoutěžní činnosti se odehrávají tajně, a proto musí být existence protisoutěžní
praktiky nebo dohody ve většině případů dovozena z určitého počtu shodujících se skutečností a nepřímých důkazů, které  mohou
jako celek představovat, neexistuje-li jiné logické vysvětlení, důkaz o porušení pravidel hospodářské soutěže (rozsudek Soudního
dvora ze dne 7. ledna 2004, Aalborg Portland a další v. Komise, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
a C‑219/00 P, Recueil, s. I‑123, body 55 až 57).
Stran rozsahu soudního přezkumu, Tribunál je podle ustálené judikatury obecně povinen, je-li mu předložena žaloba na neplatnost
rozhodnutí vydaného podle čl. 81 odst. 1 ES, provést celkový přezkum otázky, zda jsou splněny podmínky pro použití čl. 81
odst. 1 ES či nikoli (viz rozsudek Tribunálu ze dne 26. října 2000, Bayer v. Komise, T‑41/96, Recueil, s. II‑3383, bod 62
a citovaná judikatura).
Má-li soudce pochybnosti, musí být tato skutečnost ku prospěchu podniku, jemuž je určeno rozhodnutí, kterým se konstatuje
protiprávní jednání, v souladu se zásadou presumpce neviny, která se jakožto obecná zásada práva Unie uplatní zejména na řízení
o porušení pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky, která mohou vést k uložení pokut nebo penále (rozsudek Hüls
v. Komise, bod 99 výše, body 149 a 150).
Ve světle těchto úvah je tedy třeba přezkoumat, zda Komise v projednávané věci právně dostačujícím způsobem prokázala, že
žalobkyně se na dotčeném protiprávním jednání podílela.
–       Úvodní poznámky
Žalobkyně vznáší řadu obecných výtek vztahujících se k provedení důkazů v projednávané věci tím, že se dovolává zaprvé snížené
důkazní hodnoty důkazů předložených podniky, které podaly žádost o shovívavost, zadruhé použití nepodložených informací pocházejících
z jediného zdroje, zatřetí skutečnosti, že opačná svědectví jejích zaměstnanců nebyla vyvrácena a začtvrté nevyhovění návrhům,
které úředník pro slyšení učinil během slyšení.
Ačkoliv se tyto výtky do velké míry překrývají s námitkami směřujícími proti skutkovým okolnostem, které Komise v napadeném
rozhodnutí uvedla, přesto jim je třeba věnovat určité úvodní poznámky.
Zaprvé k argumentům žalobkyně ohledně hodnoty předložených důkazů v rámci žádostí o shovívavost je třeba připomenout, že pouhý
fakt, že informace byla předložena podnikem, jenž podal žádost o shovívavost, její důkazní hodnotu nezpochybňuje.
Podle ustálené judikatury totiž žádné ustanovení ani žádná obecná zásada práva Unie Komisi nezakazuje, aby vůči podniku použila
prohlášení jiných stíhaných podniků (rozsudek Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod 103 výše, bod 512). Prohlášení
učiněná v rámci oznámení o spolupráci nemohou být jen z tohoto pouhého důvodu považována za prohlášení bez důkazní hodnoty
(rozsudek Tribunálu ze dne 8. července 2008, Lafarge v. Komise, T‑54/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body 57 a 58).
Určitá nedůvěra k dobrovolným výpovědím hlavních účastníků protiprávní kartelové dohody je pochopitelná, jelikož tito účastníci
by mohli zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam takového přispění ostatních účastníků.
Nicméně s ohledem na logiku, která je vlastní postupu podle oznámení o spolupráci, požadování výhody na základě tohoto oznámení
za účelem dosažení snížení výše pokuty nutně nevede k podnětu předložit zkreslené důkazy, pokud jde o ostatní účastníky dané
kartelové dohody. Jakákoliv snaha uvést Komisi v omyl by totiž mohla zpochybnit upřímnost a úplnost spolupráce podniku, a ohrozit
tak možnost, že získá úplnou výhodu na základě oznámení o spolupráci (rozsudky Tribunálu ze dne 16. listopadu 2006, Peróxidos
Orgánicos v. Komise, T‑120/04, Sb. rozh. s. II‑4441, bod 70, a Lafarge v. Komise, bod 116 výše, bod 58).
Zvláště je namístě mít za to, že skutečnost, že osoba přiznala, že se dopustila protiprávního jednání, a přiznala tak existenci
skutečností, které jdou nad rámec skutečností, jejichž existence mohla být přímo dovozena z předmětných dokumentů,
a priori
znamená, že se tato osoba, neexistují-li zvláštní okolnosti, které by mohly svědčit o opaku, rozhodla mluvit pravdu. Prohlášení,
která jsou v rozporu se zájmy prohlašujícího, tak musí být v zásadě považována za zvlášť hodnověrné důkazy (rozsudky Tribunálu
JFE Engineering v. Komise, bod 107 výše, body 211a 212; ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise, T‑109/02, T‑118/02,
T‑122/02, T‑125/02 a T‑126/02, T‑128/02 a T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Sb. rozh. s. II‑947, bod 166, a Lafarge v. Komise,
bod 116 výše, bod 59).
Avšak prohlášení učiněná obviněnými podniky v rámci žádostí o shovívavost je třeba posuzovat s opatrností a obecně je nelze
bez potvrzení přijmout.
Podle ustálené judikatury totiž nemůže být prohlášení podniku obviněného z účasti na kartelové dohodě, jehož správnost je
popírána několika ostatními obviněnými podniky, považováno za dostatečný důkaz existence protiprávního jednání spáchaného
těmito posledně uvedenými podniky, aniž je podpořeno jinými důkazy (rozsudky Tribunálu JFE Engineering v. Komise, bod 107
výše, bod 219; ze dne 25. října 2005, Groupe Danone v. Komise, T‑38/02, Sb. rozh. s. II‑4407, bod 285; Bolloré a další v. Komise,
bod 118 výše, bod 167, a Lafarge v. Komise, bod 116 výše, bod 293; viz rovněž v tomto smyslu rozsudek Enso-Gutzeit v. Komise,
bod 32 výše, bod 91).
Za účelem přezkumu důkazní hodnoty prohlášení podniků, které podaly žádost o shovívavost, Tribunál přihlédne zejména k významu
shodujících se nepřímých důkazů podporujících relevanci těchto prohlášení, a dále k neexistenci nepřímých důkazů, že tyto
podniky měly sklon zmenšovat význam svého přispění k protiprávnímu jednání a zvyšovat význam přispění ostatních podniků (viz
v tomto smyslu rozsudky Peróxidos Orgánicos v. Komise, bod 117 výše, bod 70, a Lafarge v. Komise, bod 116 výše, body 62 a 295).
Zadruhé, pokud jde o námitku žalobkyně vycházející ze skutečnosti, že ohledně některých skutkových okolností se Komise opírala
o jediný důkaz, je třeba připomenout, že žádná zásada práva Unie nebrání tomu, aby Komise svůj závěr o existenci protiprávního
jednání založila na jediném listinném důkazu, je-li jeho důkazní hodnota nepochybná a za předpokladu, že dotčený důkaz sám
o sobě dokládá existenci protiprávního jednání s určitostí (rozsudek Tribunálu ze dne 15. března 2000, Cimenteries CBR a další
v. Komise, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až  T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až  T‑65/95, T‑68/95
až  T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Recueil, s. II‑491, bod 1838).
S ohledem na judikaturu citovanou v bodě 120 výše se tato hypotéza ovšem obecně neuplatní na pouhá prohlášení obviněného podniku,
která jsou-li zpochybněna ostatními dotyčnými podniky, musí být podpořena dalšími a nezávislými důkazy.
Tento závěr však lze zmírnit v případě, kdy prohlášení spolupracujícího podniku je zvláště důvěryhodné, neboť za takových
okolností je požadovaný stupeň potvrzení nižší po stránce přesnosti i intenzity.
V případě, kdy soubor nepřímých shodujících se důkazů umožňuje podpořit existenci a některé specifické aspekty koluze, která
je uvedena v prohlášení předloženém v rámci spolupráce, dané prohlášení může samo o sobě k potvrzení ostatních aspektů napadeného
rozhodnutí stačit (viz v tomto smyslu rozsudek JFE Engineering a další v. Komise, bod 107 výše, body 220 a 334). Za těchto
podmínek se Komise může opírat výhradně o uvedené prohlášení za předpokladu, že věrohodnost toho, co bylo tvrzeno, nevzbuzuje
pochybnosti a že informace nejsou neurčité.
I za předpokladu, že by prohlášení podniku nebylo, pokud jde o konkrétní skutečnosti, které potvrzuje, podpořeno, může mít
určitou důkazní hodnotu při potvrzení existence protiprávního jednání v rámci souboru nepřímých shodujících se důkazů, které
Komise zohlednila. V rozsahu, v němž se v dokumentu nacházejí specifické informace, které odpovídají informacím obsaženým
v jiných dokumentech, je třeba mít za to, že tyto poznatky se mohou vzájemně posilovat (viz v tomto smyslu rozsudek JFE Engineering
a další v. Komise, bod 107 výše, bod 275).
Kromě toho Komise musí mít možnost vyvodit z období, k němuž se vztahuje relativně mnoho důkazů, závěry ohledně jiných období,
ve vztahu k nimž může být mezi jednotlivými důkazy větší časový odstup. Je tak zapotřebí vskutku pádného vysvětlení, aby soud
nabyl přesvědčení, že během určité fáze řady schůzek došlo k naprosto odlišným událostem, než ke kterým došlo během schůzek
dřívějších a pozdějších, přestože se těchto schůzek účastnil stejný okruh účastníků, konaly se za obdobných vnějších okolností
a měly nepopiratelně tentýž účel (závěry soudce Vesterdorfa při výkonu funkce generálního advokáta k rozsudku Tribunálu ze
dne 24. října 1991, Rhône-Poulenc v. Komise, T‑1/89, Recueil, s. II‑867, II‑885, společné stanovisko k rozsudkům zvaným „polypropylén“,
Recueil, s. II‑954).
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že Komise v rámci hodnocení důkazů nevyslechla její zaměstnance a nepřihlédla k jejich svědectvím.
Žalobkyně zejména tvrdí, že konstatování protiprávního jednání do velké míry spočívá na prohlášeních společnosti Solvay a prohlášeních
zaměstnance společnosti Atofina, která potvrzují, že někteří z jejích zaměstnanců, ač nepřítomných na řadě schůzek, byli telefonicky
kontaktováni nebo informováni. Žalobkyně tvrdí, že ti z jejích zaměstnanců, kteří jsou v těchto prohlášeních identifikováni,
Komisi předložili opačná prohlášení, která nebyla zohledněna.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že je nesporné, že Komise tato písemná prohlášení dotyčných zaměstnanců žalobkyně měla
k dispozici a tito zaměstnanci byli na slyšení přítomni.
Za těchto podmínek se otázka, zda byla uvedená prohlášení náležitě v napadeném rozhodnutí zohledněna, překrývá s posouzením
námitek žalobkyně proti dotčeným konkrétním skutkovým okolnostem.
V této fázi je však třeba uvést, že žalobkyně neprávem tvrdí, že jelikož byla dotčená prohlášení učiněna pod přísahou, mají
vyšší důkazní hodnotu, a proto byla Komise povinna prokázat, že její svědkové „přísahali křivě“.
Ačkoliv by svědectví učiněné pod přísahou před soudem nebo případně v rámci šetření před státním zástupcem mohlo mít vyšší
důkazní hodnotu – s přihlédnutím k negativním následkům, jež mohou z trestněprávního hlediska vyplynout pro svědka, jenž by
v rámci vyšetřování lhal, což činí takovou výpověď hodnověrnější než pouhé prohlášení (viz v tomto smyslu rozsudek JFE Engineering
a další v. Komise, bod 107 výše, bod 312) – tyto úvahy nelze použít v projednávaném případě, neboť se jedná o písemná prohlášení
zaměstnanců žalobkyně předložená Komisi v průběhu správního řízení, jakož i o jejich svědectví učiněná při slyšení před Komisí.
Žalobkyně kromě toho nesprávně tvrdí, že Komise byla při slyšení povinna v rámci křížového výslechu srovnat svědectví, kterými
ji společnosti Atofina a Solvay obviňují, a opačná svědectví jejích vlastních zaměstnanců.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v průběhu správního řízení Komise nemá možnost nařídit výslech osob coby svědků pod
přísahou.
Podle čl. 19 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených
v článcích [81 ES] a [82 ES] (Úř. věst. 2003, L 1, s. 1) se Komise může dotazovat každé fyzické či právnické osoby, která
s tím souhlasí, za účelem shromáždění informací týkajících se předmětu šetření. Kromě toho podle bodu 3 odůvodnění nařízení
Komise (ES) č. 773/2004 ze dne 7. dubna 2004 o vedení řízení Komise podle článků 81[ ES] a 82 [ES] (Úř. věst. L 123, s. 18)
před přejímáním ústních vyjádření fyzických nebo právnických osob, které souhlasí s tím být slyšeny, by Komise měla tyto osoby
poučit o právním základu tohoto slyšení a o jeho dobrovolnosti.
Komise je kromě toho povinna vyslechnout fyzické nebo právnické osoby, které prokážou oprávněný zájem, pouze pokud tyto osoby
skutečně žádají být slyšeny. Komise tedy má přiměřený prostor pro uvážení k tomu, aby rozhodla o zájmu, který může představovat
slyšení osob, jejichž svědectví může být pro šetření spisu důležité. Zaručení práva na obhajobu totiž nevyžaduje, aby Komise
přistoupila ke slyšení svědků označených zúčastněnými stranami, má-li za to, že šetření ve věci bylo dostačující (viz v tomto
smyslu rozsudek HFB a další v. Komise, bod 97 výše, body 382 a 383 a citovaná judikatura).
Článek 6 odst. 3 písm. d) úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 sice stanoví,
že „[k]aždý, kdo je obviněn z trestného činu, má tato minimální práva [...] vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě
a dosáhnout předvolání a výslech svědků ve svůj prospěch za stejných podmínek jako svědků proti sobě“. Mimoto, i když Komise
není soudem ve smyslu tohoto článku a i když pokuty uložené Komisí nemají trestní charakter, nic to nemění na tom, že Komise
je ve správním řízení povinna dodržovat obecné zásady práva Unie.
Podle ustálené judikatury však uvedeným zásadám neodporuje skutečnost, že ustanovení unijního práva hospodářské soutěže nestanoví
povinnost Komise předvolat svědky ve prospěch, jejichž svědectví bylo požadováno. Je totiž třeba podotknout, že i když Komise
může vyslechnout fyzické nebo právnické osoby, považuje-li to za nutné, nemá již právo předvolat svědky v neprospěch, aniž
obdrží jejich souhlas (rozsudek HFB a další v. Komise, bod 97 výše, body 389 až 392, a Bolloré a další v. Komise, bod 118
výše, body 86 a 87). Vzhledem k tomu, že řízení před Komisí má pouze správní povahu, není její povinností, aby dotčenému podniku
poskytla možnost vyslýchat určitého svědka a analyzovala jeho prohlášení ve stádiu vyšetřování (rozsudek Aalborg Portland
a další v. Komise, bod 109 výše, bod 200). Stačí, že prohlášení, která Komise použila, byla obsažena ve spise předaném žalobkyni,
která je může před soudem Unie napadnout (rozsudek Lafarge v. Komise, bod 116 výše, body 147 až 149).
S ohledem na tyto úvahy se žalobkyně nemůže dovolávat porušení jejího práva vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě.
V každém případě žalobkyni nic nebránilo žádat o předvolání a výslech svědků ve svůj prospěch před Tribunálem tak, že by v tomto
směru podala návrh na provedení důkazních opatření. Je však třeba konstatovat, že žalobkyně takový návrh nepodala. Tribunál
by ostatně považoval předvolání dotčených svědků za nutné, pouze pokud by se mělo na základě přezkumu provedeného níže ukázat,
že skutečnosti vyplývající ze spisu a vysvětlení poskytnutá při ústním jednání nestačí k rozhodnutí o sporu.
Začtvrté žalobkyně závěrem tvrdí, že nedostatek důkazů, které byly vůči ní uplatněny, byl při slyšení uznán úředníkem pro
slyšení, přičemž tento úředník navrhl provedení kontradiktorního přezkumu nového protidůkazu, který žalobkyně předložila,
a sice prohlášení jejích zaměstnanců, čemuž Komise nevyhověla.
V tomto ohledu je třeba podotknout, že zpráva úředníka pro slyšení představuje čistě interní dokument Komise, jehož účelem
není doplnit nebo opravit argumentaci podniků, a který tedy nepředstavuje žádný rozhodující aspekt, jenž by měl soud Unie
při výkonu svého přezkumu zohlednit (viz rozsudek Tribunálu ze dne 30. září 2009, Hoechst v. Komise, T‑161/05, Sb. rozh. s. II‑3555,
bod 176 a citovaná judikatura).
Dané úvahy se tím spíše uplatní na takové komentáře úředníka pro slyšení vyslovené během slyšení, jaké uplatňuje žalobkyně
v projednávané věci. V každém případě ve své závěrečné zprávě ze dne 20. dubna 2006, která byla připojena k žalobní odpovědi,
uvedený úředník potvrdil, že pravidla související s právem na spravedlivý proces a s právem na obhajobu byla v rámci dotčeného
správního řízení dodržena.
Ve světle všech těchto poznámek jsou námitky žalobkyně vyjádřené v souvislosti s tím, jak Komise provedla důkazy a jak vedla
slyšení, z části neopodstatněné a z části se překrývají s námitkami, které směřují proti skutkovým okolnostem protiprávního
jednání, jež jsou zkoumány níže.
–       K důkazům o účasti žalobkyně na protiprávním jednání
Pokud jde o základní charakteristiky protiprávního jednání, Komise konstatovala, že od 31. ledna 1994 si soutěžitelé vyměňovali
a projednávali důvěrné informace ohledně objemů výroby a jejich možného snížení se snahou zabránit, aby byly nové kapacity
uvedeny na trh. Jednali také o rozdělení zákazníků a částí trhu, jakož i o prodejních cenách. Zavedli systém dohledu, skrze
který si pravidelně vyměňovali důvěrné informace o trhu, společnostech, objemech prodeje a prodejních cenách. Soutěžitelé
se kromě toho zapojili do snižování kapacity a pravidelně při mnohostranných schůzkách analyzovali vývoj podílů na trhu (body
100, 351 až 354 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Velká část mnohostranných schůzek se konala v rámci pololetních zasedání CEFIC, což je legální asociace dotčeného průmyslového
odvětví.
V srpnu 1997 v Bruselu, jakož i během tří následujících schůzek v únoru, dubnu a v září 1998 se účastníci těchto výměn informací
dohodli na koordinovaném zvýšení cen PV (body 171 a 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Ohledně PS byly během prvních diskuzí
na toto téma vyměňovány citlivé informace o trhu s cílem uzavřít protisoutěžní dohodu a pro uzavření formální dohody „byla
půda připravena“ nejméně od 15. května 1998 (body 100, 214 a 229 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Poslední mnohostranná
schůzka v rámci této koluze se uskutečnila dne 18. května 2000, ale dohoda o zachování úrovní cen PV trvala až do konce roku
2000 (body 281 a 282, 355 až 360 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o účast žalobkyně na protiprávním jednání, Komise konstatovala, že tato patřila k „tvrdému jádru“ účastníků kartelové
dohody (bod 99 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise poznamenala, že nepřímé důkazy o koluzních kontaktech zahrnující
žalobkyni existují od 1991 (bod 106 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Zejména podle informací společnosti Atofina, poznámky
ze schůzek z července, října a z listopadu 1995, které společnost Atofina předložila, obsahovaly údaje žalobkyně a odkazovaly
na vyjádření postoje žalobkyně (body 120, 127, 128, 129, 133 a 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle informací společnosti
Degussa žalobkyně během dvoustranné schůzky konané v druhé polovině roku 1996 nebo první polovině roku 1997 mimoto „přijala
základní myšlenku koordinovaného zvýšení úrovně cen“ (bod 151 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Jak vyplývá ze spisu, dané informace vztahující se k počátečnímu období kartelové dohody žalobkyně popřela a kvůli nedostatku
potvrzení nebyly ve vztahu k ní použity.
V důsledku toho Komise v napadeném rozhodnutí podstatně snížila dobu trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání, ve srovnání
s dobou, která byla uvedena v oznámení námitek. Ohledně začátku účasti žalobkyně na protiprávním jednání se Komise domnívala,
že má důkazy potvrzující účast žalobkyně na schůzce kartelu ze dne 29. května 1997 a že uvedené datum je třeba použít za účelem
určení doby trvání protiprávního jednání posledně jmenované (bod 352 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Co se týče konce účasti,
žalobkyně na protiprávním jednání Komise uvedla, že byla pevně přesvědčená o zapojení žalobkyně do protiprávního jednání až
do 13. prosince 1999, což je datum poslední schůzky kartelu, o níž Komise měla důkaz účasti jejích zaměstnanců (bod 365 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Protiprávní kontakty, jež byly v napadeném rozhodnutí proti žalobkyni v napadeném rozhodnutí konstatovány, jsou následující:
–        tři mnohostranné schůzky, jež se konaly ve dnech 28. nebo 29. května 1997 v Seville v rámci zasedání CEFIC (body 156 až 167
odůvodnění napadeného rozhodnutí); žalobkyně uznává svoji účast na dvou z nich, ale tvrdí, že se protiprávním diskuzím bránila;
–        čtyři mnohostranné schůzky konané v srpnu 1997 v Bruselu, dne 18. září 1997 v Paříži, dne 17. listopadu 1997 ve Frankfurtu
nad Mohanem a dne 21. listopadu 1997 v Paříži, kterých se žalobkyně fyzicky neúčastnila, ale o nichž byla informována telefonicky
společností Atochem (body 171 až 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí), což žalobkyně popírá;
–        mnohostranné schůzky konané ve dnech 26. a 27. listopadu 1997 v Bruselu v rámci zasedání CEFIC (body 198 až 209 odůvodnění
napadeného rozhodnutí), přičemž žalobkyně připouští svoji účast na uvedeném zasedání, ale tvrdí, že o protiprávních diskuzích
nevěděla;
–        dvoustranné schůzky mezi společnostmi Degussa, Kemira a Solvay v rozmezí konce roku 1997 a začátku roku 1998, o jejichž výsledku
žalobkyni telefonicky informovala společnost Solvay (bod 210 odůvodnění napadeného rozhodnutí), což žalobkyně popírá;
–        mnohostranné schůzky ze dne 14. května 1998 v Évian-les-Bains, v rámci zasedání CEFIC (body 221 až 232 odůvodnění napadeného
rozhodnutí), přičemž žalobkyně připouští svoji účast na zasedání CEFIC, ale tvrdí, že o protiprávních diskuzích nevěděla;
–        schůzka mezi společností Degussa, Solvay a žalobkyní dne 13. července 1998 v Königswinteru, týkající se uzavření továrny společnosti
Atochem na výrobu PS (body 233 až 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí), na které žalobkyně svoji účast popírá;
–        schůzka „vysoké úrovně“ ze dne 28. září 1998 v Bruselu mezi společnostmi Degussa a Solvay ohledně PV a PS, po níž se Degussa
setkala s žalobkyní, aby ji o výsledku informovala (body 239 až 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí); žalobkyně nepopírá,
že se se společností Degussa setkala, ale tvrdí, že obsah schůzky byl legální;
–        mnohostranná schůzka o PV ze dne 12. října 1998 v Düsseldorfu, které se žalobkyně neúčastnila, ale ohledně níž byla podle
společnosti Atofina telefonicky kontaktována (body 247 až 253 odůvodnění napadeného rozhodnutí), což žalobkyně popírá;
–        mnohostranné schůzky a dvoustranné kontakty v rámci zasedání CEFIC ve dnech 25. a 26. listopadu 1998 v Bruselu (body 254 až
258 odůvodnění napadeného rozhodnutí), dne 30. dubna 1999 v Estorilu (Portugalsko) (body 264 až 265 odůvodnění napadeného
rozhodnutí) a dne 16. listopadu 1999 v Bruselu (body 273 až 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí), přičemž žalobkyně připouští,
že se daných zasedání CEFIC účastnila, ale tvrdí, že o protiprávních jednáních nevěděla;
–        čtyři mnohostranné schůzky týkající se výhradně PS, které se konaly dne 16. září 1998 v Lyonu (body 237 a 238 odůvodnění napadeného
rozhodnutí), počátkem roku 1999 v Miláně (body 259 až 263 odůvodnění napadeného rozhodnutí), v létě 1999 v Bâle (body 267
až 270 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a dne 13. prosince 1999 ve Fribourgu (body 276 až 279 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
žalobkyně popírá svoji účast na schůzkách v Lyonu a v Bâle a i když uznala, že byla přítomna na dvou dalších schůzkách, uvedla,
že jejich předmět byl zcela legální, a sice zvolení přístupu ve vztahu k hnutí „anti-bore“, a přestože se diskuze rovněž „ubrala“
k „nepatřičným“ tématům, věnovala jim pouze „málo pozornosti“ vzhledem ke svému rozhodnutí přejít z důvodů životního prostředí
od PS k PKS.
Z uvedených zjištění vyplývá, že kromě dvou schůzek ohledně PS začátkem roku 1999 v Miláně a dne 13. prosince 1999 ve Fribourgu,
žalobkyně, pokud jde o zbytek informací použitých v napadeném rozhodnutí, svoji účast na koluzních kontaktech popírá.
–       K mnohostranných schůzkám konaným 28. nebo 29. května 1997 v Seville
Pokud jde o tři schůzky konané v Seville, je mezi účastníky známo, že žalobkyně byla zastoupena na dvou prvních schůzkách
týkajících se PV (účastnicemi první schůzky byly společnosti Atochem, Degussa, Solvay, Kemira a žalobkyně) a PS (účastnicemi
druhé schůzky byly společnosti Caffaro a tytéž účastnice jako na první schůzce). Žalobkyně se naproti tomu neúčastnila večeře
konané další den v restauraci (body 156, 162 a 163 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o dvě schůzky, kterých se žalobkyně účastnila, posledně uvedená nepopírá obsah jednání, jež na jedné straně vedla
k výměně informací ohledně vývoje trhu a na druhé straně se týkala návrhů na celkové zvýšení cen a dohody o rozdělení trhu
s PV (body 157 až 161 odůvodnění napadeného rozhodnutí), jakož i paralelních pokusů pokud jde o PS (bod 162 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Komise konstatovala, aniž jí žalobkyně odporovala, že „z důvodu nedůvěry a nesouhlasu, který projevilo několik malých evropských
výrobců, nedošlo toho dne ke konečné dohodě“ (bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Podle prohlášení společnosti Atofina
byly zejména snahy o jednání ohledně PS ukončeny „značným rozhněváním odpovědného zaměstnance společnosti Degussa […], jenž
vzhledem k odporu malých výrobců, kteří [odmítli] přijmout názory společností Solvay a Degussa, při odchodu z místnosti bouchnul
dveřmi“ (bod 162 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně však ohledně těchto skutečností argumentuje, že jakožto malý výrobce ve skutečnosti protiprávnímu jednání oponovala,
což prokazuje její neúčast na večeři v restauraci následujícího dne.
Žalobkyně se opírá zejména o prohlášení svého zástupce generálního ředitele z rozhodné doby, které je k žalobě připojeno,
z něhož podle ní vyplývá, že na schůzce ohledně PV její zástupce společnostem Degussa a Solvay naznačil, že podnik žalobkyně
„se rozvíjel v Německu“ a že ji jakékoliv omezení cen „nezajímalo“. Žalobkyně tak odmítla o nich jednat, což vedlo k unáhlenému
odchodu odpovědného zaměstnance společnosti Degussa.
Podle ustálené judikatury je třeba v tomto ohledu připomenout, že účastnil-li se podnik schůzky, v jejímž průběhu se diskutovalo
o protiprávním jednání ve vzájemné shodě, je považován, byť v rámci této schůzky nehrál aktivní roli, za podnik, který se
na uvedeném jednání ve shodě podílel, ledaže prokáže, že se od něj otevřeně distancoval nebo ostatní účastníky informoval
o tom, že se dotčené schůzky hodlá zúčastnit z jiných důvodů, než z jakých se jí účastní oni (viz rozsudek Cimenteries CBR
a další v. Komise, bod 122 výše, bod 3199 a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že žalobkyně uznala, že byla dotčeným protiprávním diskuzím přítomna, naleží jí tedy prokázat, že její účast
nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem.
Je však třeba vzít v úvahu, že nesouhlas žalobkyně se specifickými návrhy společnosti Degussa, byť by byl prokázán, za podmínek
v projednávané věci nestačí k prokázání, že svým konkurentům ozřejmila, že se dotčených schůzek účastnila z jiných důvodů,
než z jakých se jich účastnili oni.
Pokud jde konkrétně o argumenty žalobkyně vztahující se ke schůzkám popsaným v bodech 156 až 162 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
Komise uvedla, že „ačkoliv společnosti Solvay a Degussa opustily místnost konání schůzky, nebylo tomu z důvodu, že se malí
výrobci odmítli dohodnout na samotném zvýšení cen, ale spíše proto, že nabídka tyto výrobce zjevně neuspokojila, a to s největší
pravděpodobností kvůli podílu na trhu, který jim byl přidělen“, že „nic nenaznačovalo, že by [žalobkyně] samotnou myšlenku
dohody se soutěžiteli skutečně odmítla nebo že by se od nabídnuté dohody jako takové distancovala“ a nadto, že během dotčené
schůzky došlo k výměně důvěrných informací (bod 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba podotknout, že dané tvrzení Komise je v souladu s průběhem kartelové dohody, z něhož vyplývá, že počínaje schůzkami
v Seville, se strany kartelové dohody „rozhodly přisuzovat méně důležitosti podílům na trhu, což bylo do té doby hlavním předmětem
jednání, aby přesunuly svůj zájem na celkové zvýšení cen“ (bod 157 odůvodnění napadeného rozhodnutí), a že o koordinovaném
zvýšení cen bylo rozhodnuto během následující schůzky v Bruselu v srpnu 1997 (body 171 a 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Argumentace žalobkyně vycházející z jejího údajného nesouhlasu s protiprávní povahou jednání dále není nijak posílena informacemi
od dalších podniků, které pouze potvrdily nedostatek důvěry mezi účastníky kartelové dohody a rozdíly v názorech velkých a malých
výrobců (bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že důkaz o účasti žalobkyně na kartelové dohodě se netýká jen schůzek v Seville, které
jsou součástí řady koluzních kontaktů přezkoumaných níže.
Postoj žalobkyně během dotčených schůzek kromě toho není jednoznačný. Ačkoliv tvrdila, že oponovala protisoutěžním diskuzím
v průběhu schůzky ohledně PV, která se týkala propracovaného modelu rozdělení trhu a cen, je nesporné, že její zástupce místo
schůzky neopustil a účastnil se následující schůzky ohledně PS. Ani její nepřítomnost na večeři v restauraci následujícího
dne nepředstavuje nepřímý důkaz jejího nesouhlasu s koluzními jednáními vzhledem k tomu, že některé další dotčené strany,
zejména společnosti Solvay a Ausimont, se jí také neúčastnily.
S ohledem na tyto úvahy žalobkyní předložené skutečnosti nestačí k prokázání toho, že její účast na dotčených schůzkách, během
kterých docházelo k protiprávním jednáním, nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem.
–       K telefonickým hovorům, které žalobkyně přijala
Pokud jde o mnohostranné schůzky, které následovaly po schůzkách v Seville, Komise konstatovala, že žalobkyně se jich neúčastnila
fyzicky, ale byla telefonicky kontaktována nebo informována o jejich výsledku. Jedná se o čtyři schůzky „vysoké úrovně“, ohledně
kterých se Komise opírala o informace společnosti Solvay, a dále o sérii schůzek popsaných společností Atofina.
Zaprvé, pokud jde o schůzky „vysoké úrovně“ mezi společnostmi Degussa, Solvay a Kemira (schůzky ze srpna 1997 a z února 1998
v Bruselu, schůzky z dubna 1998 ve Frankfurtu nad Mohanem a ze září 1998 v Bruselu; body 172, 211, 215 a 239 odůvodnění napadeného
rozhodnutí), Komise uvedla, že „i když se [jich] účastnily tři podniky, jednání měla podporu celého sektoru“ a „[žalobkyně]
a společnost Ausimont byly vždy vyčerpávajícím způsobem (zpravidla telefonicky) o výsledku jednání informovány“ (bod 172 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že toto konstatování se opírá o prohlášení společnosti Solvay, podle něhož „byly ostatní
hospodářské subjekty na trhu o výsledku schůzek mezi společnostmi Degussa, Solvay a Kemira informovány“, přičemž Komise upřesnila,
že „například Solvay informovala [žalobkyni] a společnost Ausimont […] o konkrétním výsledku jednání “, a dále o prohlášení
společnosti Atofina, podle něhož se „společnost FMC kvůli společnosti Company Policy (US společnost) fyzicky neúčastnila všech
schůzek, ale byla prostřednictvím společnosti Solvay informována a do všech dohod a [všech] vyjednávání“ byla jasně zapojena
(bod 172 a poznámky pod čarou 175 a 176 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise prohlášení společnosti Solvay rovněž použila ohledně dvoustranných schůzek mezi společnostmi Degussa a Kemira mezi
koncem roku 1997 a začátkem roku 1998, jichž se Solvay „občas účastnila“. Společnosti Degussa a Solvay podle Komise prohlásily,
že žalobkyně se jich z důvodu jejího programu slučitelnosti neúčastnila, ale že Solvay ji o výsledku těchto schůzek telefonicky
informovala (bod 210 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jenž odkazuje na výše citované prohlášení společnosti Solvay).
Žalobkyně popírá, že byla společností Solvay kontaktována. Zdůrazňuje nepřesnost prohlášení posledně uvedené a tvrdí, že výroky
společnosti Atofina se netýkají schůzek „vysoké úrovně“ a nemohou posílit prohlášení společnosti Solvay. Kromě toho tvrdí,
že Komise zkreslila komentáře společnosti Solvay v rozsahu, v němž konstatovala, že některé podniky byly informovány „vyčerpávajícím
způsobem“ a „obvykle telefonicky“ (bod 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde o důkazní hodnotu prohlášení společnosti Solvay, je třeba podotknout, že se jedná o informaci podanou obviněným
podnikem v rámci žádosti o shovívavost. Dotčené prohlášení je, pokud jde o veškeré schůzky „vysoké úrovně“, vyjádřeno obecně
a neumožňuje identifikovat fyzické osoby, které byly do kontaktů zapojené, což brání jeho ověření svědectvím. Dotyčná pasáž
z prohlášení společnosti Solvay, jak je citovaná v poznámce pod čarou 175 napadeného rozhodnutí, nezmiňuje, že informace byla
poskytnuta „telefonicky“ a „vyčerpávajícím způsobem“. Pokud jde o informaci podanou největším subjektem na trhu, podle které
bylo několik podniků v odvětví neustále informováno o protiprávních jednáních, nelze mimoto za okolností v projednávaném případě
vyloučit, že se tento subjekt snažil zmenšit svoji úlohu při vývoji kartelové dohody.
Co se týče podpoření prohlášení Solvay, je třeba poukázat na to, že dané prohlášení, které se týká informace poskytnuté žalobkyni,
není ohledně zmíněných schůzek potvrzeno dalšími důkazy. Ze spisu totiž vyplývá, že prohlášení společnosti Atofina, jež Komise
uplatnila v poznámce pod čarou 176 napadeného rozhodnutí, ve skutečnosti neodkazuje na schůzky „vysoké úrovně“, ale pouze
na schůzky „skupiny B“, které se konaly mezi koncem roku 1995 a začátkem roku 1997, přičemž posledně uvedené proběhly přinejmenším
ve velké míře před protiprávním obdobím, které bylo proti žalobkyni konstatováno. Je ostatně nesporné, že Atofina se schůzek
zmíněných v prohlášení společnosti Solvay neúčastnila.
S ohledem na tyto úvahy je třeba konstatovat, že prohlášení společnosti Solvay má skutečnou důkazní hodnotu velmi slabou na
to, aby prokázalo, že žalobkyně byla informována o výsledcích schůzek „vysoké úrovně“ a že není přímo podpořeno dalšími důkazy.
V důsledku toho dané prohlášení samo o sobě není způsobilé účast žalobkyně na koluzních kontaktech mezi zářím roku 1997 a zářím
roku 1998 prokázat, ale nanejvýše může být doplňující skutečností v souboru indicií, jež byly za tímto účelem použity.
Zadruhé v případě pěti schůzek popsaných společností Atofina (schůzky ze dne 18. září 1997 v Paříži, ze dne 17. listopadu
1997 ve Frankfurtu nad Mohanem, ze dne 21. listopadu 1997 v Paříži a z října 1998 v Dusseldorfu; body 180, 188, 193 a 247
odůvodnění napadeného rozhodnutí) žalobkyně zpochybňuje věrohodnost prohlášení posledně uvedené společnosti, na základě něhož
byla telefonicky informována a tvrdí, že dané prohlášení není posíleno dalšími důkazy. Předložila prohlášení svých zaměstnanců
identifikovaných prohlášením společnosti Atofina, kteří popírají, že byli kontaktováni.
Ohledně důkazní hodnoty prohlášení společnosti Atofina je třeba poznamenat, že skutečnost, že toto prohlášení bylo podáno
v rámci žádosti o shovívavost, sama o sobě jeho věrohodnost nezpochybňuje. Není důvod věřit, že když společnost Atofina uvedla,
že žalobkyni kontaktovala v rámci řady schůzek, snažila se tím svoji účast na kartelové dohodě zmenšit. Rovněž je třeba podotknout,
že údaje vztahující se ke kontaktům se žalobkyní nejsou vůbec formulovány nejasně, ale naopak jsou velmi detailní a umožňují
identifikovat kontaktované zaměstnance žalobkyně. Informace pochází od přímého svědka, a sice zaměstnance společnosti Atofina,
jenž se sporných schůzek účastnil. Je třeba připomenout, že uvedený zaměstnanec učinil své prohlášení dne 26. května 2003,
a to několik týdnů po předložení prvních důkazů dne 3. dubna 2003 (bod 513 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Jak z podmínek
spolupráce společnosti Atofina, tak z přesného obsahu jejího prohlášení vyplývá, že byl učiněn úmyslně a po zralé úvaze.
Soubor těchto okolností tedy svědčí o značné důkazní hodnotě dotčených prohlášení společnosti Atofina.
Pokud jde o podpoření prohlášení společnosti Atofina ohledně schůzky ze dne 18. září 1997 v Paříži, poznámka sepsaná zaměstnancem
jmenované společnosti odkazuje jak na jeho prohlášení, podle něhož byla žalobkyně „telefonicky kontaktována, aby jí byly sděleny
informace o jednání“, tak na velké písmeno „E“, jež identifikuje žalobkyni a znamená, že „nebyla přítomna, ale byla kontaktována
telefonicky“ (body 180 a 181 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i poznatky ze správního spisu citované v poznámce pod
čarou 188 tohoto rozhodnutí).
Podle stejné výpovědi ohledně schůzky ze dne 17. listopadu 1997 ve Frankfurtu nad Mohanem, byli v průběhu jejího konání jeden
nebo dva zaměstnanci žalobkyně telefonicky kontaktováni a zástupce společnosti Atofina jim o schůzce podal zprávu (bod 188
odůvodnění napadeného rozhodnutí). Daná výpověď je rovněž posílena zápisem ze schůzky předloženým společností Atofina, který
uvádí následující: „společnost FMC = nepřítomná, ale telefonicky jsem se s ní spojil (pan […]), jiný místní zástupce (pan
[…]) velmi aktivní“ (poznámka pod čarou 200 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Žalobkyně je ostatně uvedena jakožto první
podnik, který měl ohlásit zvýšení cen a její údaje jsou zapsány do tabulky vytvořené pro účely této schůzky, která obsahuje
minimální ceny na zákazníka a na výrobce (bod 192 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Společnost Degussa mimoto ve své odpovědi
na oznámení námitek upřesnila, že zástupce společnosti Atofina volal jednomu zástupci žalobkyně během jednání (bod 192 a poznámka
pod čarou 206 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Podle téže výpovědi společnosti Atofina ohledně schůzky ze dne 21. listopadu 1997 v Paříži, žalobkyně byla telefonicky kontaktována
za účelem získání jejího souhlasu s koordinovaným zvýšením cen (bod 193 odůvodnění napadeného rozhodnutí) a poznámky z této
schůzky uvádějí její ceny (bod 197 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i dokumenty ze správního spisu citované v poznámce
pod čarou 216).
Pokud jde o schůzku z října 1998 v Düsseldorfu, zpráva z tohoto jednání obsahuje – kromě výpovědi, že jeden zástupce žalobkyně
„sledoval průběh schůzky po telefonu“ – aktuální a navrhovaný podíl žalobkyně na trhu (body 247 až 249 odůvodnění napadeného
rozhodnutí, jakož i dokumenty ze správního spisu citované v poznámce pod čarou 282 tohoto rozhodnutí).
Z těchto poznatků vyplývá, že výpověď společnosti Atofina má nejen značnou důkazní hodnotu, ale rovněž je ohledně každé dotyčné
schůzky potvrzena soudobými listinnými důkazy o uplatněných skutečnostech, které jmenovaná společnost poskytla a v případě
jedné ze schůzek je podpořena prohlášením společnosti Degussa poskytnutým v její odpovědi na oznámení námitek.
Mimoto s přihlédnutím k důkazní hodnotě prohlášení společnosti Atofina, jakož i k úrovni podrobnosti předložených listinných
důkazů, nelze jejich věrohodnost zpochybnit faktem, že listinné důkazy pocházejí od autora dotčeného prohlášení.
Žalobkyně ve skutečnosti nepopírá ani pravost listinných důkazů předložených společností Atofina, ani vysvětlení, která ohledně
jejich obsahu posledně jmenovaná podala. Žalobkyně zpochybňuje pouze věrohodnost těchto dokumentů, jakožto důkazu svojí účasti
na kartelové dohodě.
S ohledem na skutečnost, že se jedná o dokumenty sepsané přímým svědkem v rozhodné době a na jejich přesný a podrobný obsah,
je třeba jim přiznat určitou důkazní hodnotu.
Věrohodnost těchto dokumentů není zpochybněna argumenty žalobkyně ohledně jejich obsahu a jejich úrovně přesnosti.
Zaprvé skutečnost, že některé informace jsou doplněny hvězdičkami a otazníky – někdy s poznámkou „k ověření“ – nezpochybňuje
věrohodnost veškerých informací, které jsou v dotyčných dokumentech obsaženy.
Zadruhé není pravděpodobný argument žalobkyně, že informace vztahující se k jejím cenám mohly pocházet z jiného zdroje – například
od jejích zákazníků – neboť tabulky obsahují další údaje, které přímo žalobkyni uvádí, a sice poznámky zmiňující, že byla
kontaktována, že musela být první, kdo ohlásil zvýšení cen, jakož i podíl na trhu, který jí měl být přidělen (body 188, 192
a 282 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zatřetí je třeba podotknout, že žalobkyně svým argumentem, který vychází z údajného dvojího uplatnění důkazů vycházejících
z prohlášení společnosti Atofina ohledně několika schůzek, pouze odkazuje na dokumenty ve spise, jež vůči ní nebyly v napadeném
rozhodnutí použity.
Z její argumentace vyplývá, že se jedná buď o schůzky předcházející protiprávnímu období, které bylo v jejím případě konstatováno
(a sice schůzky ze dne 23. listopadu 1995, 12. února 1996, 22. a 23. května 1996, 27. listopadu 1996 a „další obecné schůzky“
z roku 1996), nebo o schůzky, u nichž uznala svoji účast i obsah diskuzí (schůzky ze dne 28. a 29. května 1997), anebo schůzky,
které ačkoliv jsou uvedeny v oznámení námitek, nebyly nakonec v napadeném rozhodnutí uvedeny (dvě schůzky v roce 1999 a Roissy
a ve Frankfurtu nad Mohanem). Mimoto, pokud jde o poznámku údajně použitou ohledně schůzky ze dne 26. listopadu 1997 v Bruselu
a další schůzky, jež se konala „ mezi červnem a zářím roku 1997“, žalobkyně neuvádí dotyčné body odůvodnění napadeného rozhodnutí.
V tomto ohledu žalobkyně při dotazu k danému bodu v rámci organizačních procesních opatření ze dne 6. ledna 2010 nebyla schopná
označit body odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterých ke dvojímu uplatnění některých důkazů došlo.
I za předpokladu, že by některé rukou psané poznámky předložené společností Atofina, v nichž nebylo uvedeno datum, nemohly
být spojeny s konkrétními schůzkami, je uvedený argument neúčinný vzhledem k tomu, že se netýká důkazů použitých v napadeném
rozhodnutí proti žalobkyni.
Mimoto je třeba uvést, že byť by byla prokázána, údajná nepřesnost důkazů předložených společností Atofina je vysvětlena časovým
odstupem mezi spornými skutečnostmi a okamžikem, kdy byl prohlašující požádán, aby si na ně vzpomněl. Vzhledem k tomu, že
tyto nepřesnosti se týkají jiných skutečností, než skutečností konstatovaných ve vztahu k žalobkyni, nemohou zpochybnit věrohodnost
důkazů o kontaktech se žalobkyní a o použití jejích informací, neboť tyto posledně uvedené aspekty jsou jasně a přesně prokázány.
Začtvrté žalobkyně uvádí, že v rámci své odpovědi na oznámení námitek zpochybnila informaci poskytnutou dotyčným zaměstnancem
společnosti Atofina, která se vztahovala k údajné účasti jednoho z jejích zástupců na schůzce v Paříži dne 12. února 1996.
Za účelem popření této informace žalobkyně uvádí, že předložila opačné prohlášení svého zaměstnance a kopii jeho pasu s razítkem
dokládajícím vstup na území Spojených států dne 10. února 1996.
Je třeba podotknout, že žalobkyní předložené prohlášení zpochybňuje konkrétní zprávu zaměstnance společnosti Atofina. S přihlédnutím
k důkazu předloženému žalobkyní, je totiž málo pravděpodobné, že její zástupce, jenž vstoupil na území Spojených států dne
10. února, by se mohl o dva dny později dopravit do Paříže. Ostatně je třeba poznamenat, že Komise tuto úvahu zohlednila a vzhledem
k nedostatku potvrzení informace od společnosti Atofina účast žalobkyně na dotčené schůzce nekonstatovala.
Avšak skutečnost, že žalobkyně zpochybnila důkaz společnosti Atofina, který proti žalobkyni nebyl uplatněn, nemůže ovlivnit
věrohodnost dotyčného prohlášení jako celku.
Konečně, tvrdí-li žalobkyně, že Komise nezohlednila prohlášení jejích zaměstnanců, kteří popírají, že byli zaměstnancem společnosti
Atofina kontaktováni, je třeba poznamenat, že – jak vyplývá zejména z bodů 186, 191, 192 a 253 odůvodnění napadeného rozhodnutí
– Komise toto popření ze strany zaměstnanců žalobkyně zohlednila správně a posoudila ve světle ostatních důkazů, které měla
k dispozici.
Ve světle uvedených konstatování je třeba dospět k závěru, že soubor nepřímých důkazů, jenž na jedné straně vyplývá z informací
společnosti Atofina, které se vztahují k telefonickým kontaktům s žalobkyní v rámci schůzek konaných mezi zářím roku 1997
a říjnem roku 1998, a na druhé straně z uvedení jejího jména a údajů v listinných důkazech, jež s těmito schůzkami souvisely,
prokázal účast žalobkyně na protiprávních kontaktech během dotyčného období právně dostačujícím způsobem.
Rovněž je třeba podotknout, že dané důkazy jsou v případě jedné schůzky podpořeny společností Degussa a rovněž se shodují
s prohlášením společnosti Solvay, které se vztahuje k informaci předané žalobkyni v rámci jiných schůzek konaných během téhož
období.
Argumentaci žalobkyně týkající se dotyčných důkazů tedy nelze přijmout.
–       Ke kontaktům navázaným v rámci zasedání CEFIC
Komise konstatovala účast žalobkyně při koluzních kontaktech uskutečněných v rámci pěti pololetních zasedání CEFIC, které
následovaly po zasedání v Seville (a sice zasedání v listopadu 1997, v květnu a v listopadu 1998, v dubnu a v listopadu 1999;
body 198 až 207, 221 až 232, 254 až 258, 264 a 265, 273 až 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně svoji účast na pololetních zasedáních CEFIC uznala, ale popírá, že byla zapojená do protiprávních kontaktů a uplatňuje
neexistenci dostatečně přesného a shodujícího se důkazu v tomto ohledu. Uvádí, že dotčené schůzky se konaly na veřejných místech,
a to v restauracích, barech nebo kuloárech hotelů. Podle žalobkyně tedy protiprávní jednání musela spočívat pouze ve dvoustranných
kontaktech nebo se konala po odchodu jejích zástupců.
Je třeba připomenout že, podle ustálené judikatury citované v bodě 159 výše, prokáže-li Komise účast dotyčného podniku na
protiprávních schůzkách, náleží tomuto podniku, aby předložil indicie způsobilé prokázat, že jeho účast na uvedených schůzkách
nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem.
Zaprvé je tedy třeba přezkoumat, zda byla účast žalobkyně na protiprávních diskuzích prokázána, pokud jde o kontakty v rámci
dotčených pěti zasedání CEFIC, a poté, bude-li třeba, zda žalobkyně předložila indicie způsobilé dokázat, že její účast přesto
nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem.
Zaprvé, pokud jde o kontakty navázané během večeře v restauraci konané v předvečer zasedání CEFIC ve dnech 26. a 27. listopadu
1997 v Bruselu, Komise konstatovala, že společnosti Degussa, EKA Chemicals, Solvay a Atofina uvedly, že žalobkyně a společnost
Kemira „byly skutečně přítomny, že si byly plně vědomy protiprávní povahy diskuzí […] a těchto diskuzí se účastnily“ (bod
199 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně tvrdí, že společnost EKA Chemicals se o ní vůbec nezmínila, že společnost Solvay pouze vytvořila seznam účastníků,
na němž nejsou zaměstnanci žalobkyně uvedeni, přestože doplnila, že „pravděpodobně všichni další účastníci“ zasedání byli
přítomni také a že informace společností Atofina a Degussa jen zmiňují osoby přítomné na večeři, včetně jejích zástupců. Žalobkyně
uvádí, že jeden z jejích zástupců předložil prohlášení, které jeho účast na protiprávních diskuzích popírá.
Je třeba uvést, že – jak vyplývá z poznatků uvedených v poznámce pod čarou 218 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které Komise
předložila v rámci organizačních procesních opatření ze dne 6. ledna 2010 – konstatování, podle něhož se zaměstnanec žalobkyně
účastnil večeře, během níž účastníci vedli protiprávní diskuze, vyplývá z prohlášení společností Atofina a Degussa, které
jsou v tomto ohledu přesné.
Jelikož účast žalobkyně na těchto protiprávních kontaktech vyplývá ze souboru nepřímých shodujících se důkazů, nelze ji zpochybnit
prohlášením jejího dotyčného zaměstnance, který výslovně nepopírá, že byl na večeři přítomen, ale pouze tvrdí, že se nepodílel
na koluzních kontaktech.
Rovněž je třeba podotknout, že zapojení žalobkyně do dotčených protiprávních diskuzí vyplývá také z dalších poznatků uvedených
v napadeném rozhodnutí, podle nichž bylo na jednu stranu při rozdělení regionálních kompetencí rozhodnuto, že žalobkyně bude
odpovědná za Španělsko a Portugalsko, a na druhou stranu se žalobkyně účastnila schůzky o PS, která se konala v rámci stejného
zasedání, jakož i jedné z místních schůzek, které následovaly (body 201 a 208 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Zadruhé, pokud jde o kontakty vytvořené v rámci následujícího zasedání v květnu 1998 v Évian-les-Bains, a sice během dvou
schůzek o PV a PS, z poznatků uvedených v bodech 222 a 226 odůvodnění napadeného rozhodnutí, které Komise předložila v rámci
organizačních procesních opatření ze dne 6. ledna 2010, vyplývá, že společnosti Degussa a Solvay účast žalobkyně potvrdily.
Pokud jde o schůzku ohledně PS, Atofina připojila tabulku ze schůzky, která obsahuje číselné údaje o prodejích PS včetně údajů
žalobkyně (bod 228 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
V prohlášení, které žalobkyně uvedla v příloze žaloby, její dotyčný zaměstnanec připustil existenci protiprávních diskuzí
o PS v rámci tohoto zasedání v následujícím znění:
„Účastnil jsem se také zasedání CEFIC v Évian-les-Bains v květnu 1998. V průběhu této schůzky se konverzace opět svezla k tématu
podílů na trhu, jak je uvedeno v [oznámení námitek]. Malí výrobci jako [žalobkyně] odmítli přijmout zmrazení podílů na trhu,
protože jsme chtěli pokračovat v hospodářské soutěži.“
Zatřetí, pokud jde o kontakty navázané v rámci zasedání ve dnech 25. a 26. listopadu 1998 v Bruselu, a sice schůzku ohledně
PS dne 25. listopadu v restauraci a schůzku ohledně PS dalšího dne, ze skutečností uvedených v bodech 255 a 257 odůvodnění
napadeného rozhodnutí, které Komise předložila v rámci organizačních procesních opatření ze dne 6. ledna 2010, vyplývá, že
společnost Degussa prohlásila, že jeden zástupce žalobkyně se na těchto dvou protiprávních schůzkách podílel. Pokud jde o schůzku
ohledně PV, toto prohlášení bylo podpořeno společností Kemira (bod 255 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Začtvrté, pokud jde o kontakty vytvořené v rámci zasedání CEFIC z dubna 1999 v Estorilu, z bodu 265 odůvodnění napadeného
rozhodnutí vyplývá, že ke kontaktům týkajícím se PV došlo podle společnosti Degussa téhož večera v hotelovém baru.
Zapáté z bodu 273 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že žalobkyně se podle společnosti Degussa účastnila jedné schůzky
ohledně PV večer před konáním zasedání CEFIC dne 16. listopadu 1999 v Bruselu. Konání uvedené protiprávní schůzky uznaly společnosti
Solvay, Atofina, Kemira a Ausimont.
Je třeba uvést, že ačkoliv konstatování týkající se účasti žalobkyně na protiprávních kontaktech navázaných v rámci uvedených
posledních schůzek přímo vyplývá pouze z prohlášení společnosti Degussa, přesto jej lze považovat za prokázané, jak Komise
uvedla v bodě 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí, s ohledem na soubor nepřímých důkazů týkajících se účasti žalobkyně na
koluzních jednáních v rámci řady schůzek organizovaných za stejných podmínek. Dotčené schůzky zejména spadají do téhož období
jako dvě schůzky, v případě kterých žalobkyně přiznala svoji účast na protiprávních diskuzích (viz body 235 až 242 níže).
Konstatování vyplývající z uvedených shodujících se informací nemůže zpochybnit prohlášení zaměstnance žalobkyně, jenž výslovně
nepopřel svoji účast na schůzkách konaných v rámci dotčených zasedání, popírá pouze to, že se koluzních kontaktů účastnil.
S ohledem na souhrn těchto informací je třeba konstatovat, že Komise předložila soubor nepřímých důkazů, který přesvědčivým
způsobem odůvodňuje její závěr ohledně účasti žalobkyně na protiprávních schůzkách konaných v rámci dotčených zasedání.
Tento závěr nelze zpochybnit argumentem žalobkyně, že předmětné protiprávní kontakty se mohly konat dvoustranně nebo v jazycích,
které její zaměstnanci neovládali, a unikly tak jejich pozornosti. Daná argumentace je nepřijatelná vzhledem ke složitosti
diskuzí, jejichž obsah je uveden především v bodech 200 až 205, 223 až 229, 256, 257 a 274 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
a dále vzhledem k uvedení jména žalobkyně a jejích údajů v dokumentech vypracovaných v přímé souvislosti s koluzními kontakty
uskutečněnými během téhož období (viz body 179 až 182 výše).
S přihlédnutím k celku těchto informací potvrzujících účast žalobkyně na dotčených koluzních kontaktech nemůže posledně uvedená
vyvodit platný argument z vedlejšího závěru Komise ohledně jedné z dotyčných schůzek, podle něhož „si lze představit, že […]
některá jednání se konala spíše dvoustranně“ (bod 167 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k tomu, že žalobkyně následně nepředložila další nepřímý důkaz způsobilý prokázat, že její účast na předmětných schůzkách
nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem, Komise správně určila, že žalobkyně byla do koluzních kontaktů navázaných v rámci
dotyčných zasedání CEFIC zapojena.
–       Ke schůzce ze dne 13. července 1998 v Königswinteru
V bodech 233 až 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise konstatovala, že setkání společností Degussa, Solvay a žalobkyně
se uskutečnilo dne 13. července 1998 v Königswinteru a organizovala jej společnost Degussa s cílem „ověřit, zda uvedené tři
společnosti byly rozhodnuty o tom, že přesvědčí společnost Atochem, aby ukončila výrobu PS za účelem snížení kapacit v tomto
odvětví“.
Z bodů 234 a 235 odůvodnění napadeného rozhodnutí plyne, že účast žalobkyně na této schůzce vyplývá z prohlášení společnosti
Degussa, které je posíleno odpovědí společnosti Solvay na oznámení námitek.
Žalobkyně popírá svoji účast na schůzce v Königswinteru a za tímto účelem se opírá o prohlášení svého dotyčného zaměstnance,
jakož i o účtenku od taxislužby, na níž je uvedeno jeho jméno, vydané v Barceloně v den schůzky. Žalobkyně kromě toho tvrdí,
že Solvay ve skutečnosti účast žalobkyně na uvedené schůzce nepotvrdila. Nesouhlasí s prohlášením společnosti Solvay, podle
něhož se „účastnila dohody se společností Atochem, jelikož výměnou poskytla náhradu ve Španělsku“ (bod 244 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Je třeba poznamenat, že v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, jsou prohlášení společností Degussa a Solvay sepsána jasně a přítomnost
žalobkyně v Königswinteru jednoznačně potvrzují. Přestože Solvay nezmínila dotčenou schůzku ve své žádosti o shovívavost,
ale pouze ve své odpovědi na oznámení námitek, následně po své žádosti o shovívavost však objasnila, že společnost Atochem
požádala o kompenzaci za uzavření svého výrobního závodu PS, a uvedla, že Degussa ohledně této záležitosti žalobkyni a ji
samotnou kontaktovala (dokument ze spisu, který je částečně citovaný v poznámce pod čarou 271 napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k těmto poznatkům, jakož i ke skutečnosti, že účtenka od taxislužby vydaná v Barceloně v den konání schůzky nepředstavuje
důkaz, že zástupce žalobkyně se do Königswinteru téhož dne nevrátil, Komise konstatovala účast žalobkyně na dotčené schůzce
oprávněně (bod 236 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Rovněž je třeba podotknout, že ačkoliv se žalobkyně neúčastnila pozdější schůzky na stejné téma konané dne 1. října 1998,
skutečnosti vztahující se k této schůzce jsou také nepřímými důkazy jejího zapojení do diskuzí ohledně uzavření výrobního
závodu společnosti Atochem.
Jak vyplývá z bodů 243 a 244 odůvodnění napadeného rozhodnutí, společnosti Degussa i Solvay uvedly, že cílem schůzky ze dne
1. října 1998 v Paříži bylo prezentovat společnosti Atochem nabídku, na které se shodly společnosti Degussa, Solvay a žalobkyně
při schůzce v Königswinteru. Dále z bodu 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí plyne, že po uzavření výrobních továren společností
Atochem a Caffaro, měly být podíly těchto společností na trhu PS v zásadě přiděleny společnostem Solvay, Degussa a žalobkyni.
Ve světle souboru těchto informací nelze argumenty, které žalobkyně předložila za účelem popření své účasti na kontaktech,
jež byly vytvořeny v Königswinteru ohledně uzavření závodu společnosti Atochem, přijmout.
–       Ke schůzce se společností Degussa konané dne 28. září 1998 v Bruselu
V bodech 239 až 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zmínila schůzku na „vysoké úrovni“ mezi společnostmi Degussa a Solvay
konanou dne 28. září 1998 v Bruselu. Komise konstatovala, že „poté (odpoledne) následovala dvoustranná schůzka mezi vysoce
postavenými zástupci společnosti Degussa a [žalobkyně] také v Bruselu, [… jejímž] předmětem bylo umožnit společnosti Degussa
oznámit výsledky schůzky z téhož rána“. Dané konstatování se opírá o informaci společnosti Degussa a o zápis v diáři jejího
zaměstnance (bod 241 a poznámka pod čarou 267 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně nepopírá konání této schůzky, ale pouze její předmět a uvádí, že společnost Degussa ve své žádosti o shovívavost
uvedenou schůzku nezmínila a že v později doplněných informacích pouze poznamenala, že „předmětem schůzky byla obecná diskuze
o vývoji evropského trhu s PV, zejména ve vztahu ke zvýšené úrovni dosažených cen a k šanci takovou úroveň udržet“.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že skutečnost, že předmětná schůzka není v žádosti o shovívavost společnosti Degussa zmíněna,
nemá žádný vliv, jelikož žalobkyně její konání nepopírá. Podle Komise je třeba podotknout, že koluzní předmět této schůzky
potvrzuje skutečnost, že schůzka s žalobkyní následovala po schůzce se společností Solvay, v jejímž případě není protiprávní
cíl zpochybněn, že daná schůzka je uvedena v diáři zaměstnance společnosti Degussa jako „následující schůzka“ (nächstes meeting)
a že byla uvedena na seznamu koluzních kontaktů, který posledně jmenovaná společnost poskytla (poznámka pod čarou 267 odůvodnění
napadeného rozhodnutí).
S ohledem na uvedené skutečnosti nemohou argumenty žalobkyně zpochybnit závěry Komise ohledně dotčené schůzky.
–       Ke schůzkám ohledně PS
V napadeném rozhodnutí Komise uvedla řadu následujících schůzek mezi společnostmi Degussa, Solvay, Ausimont a žalobkyní, které
se týkaly PS:
–        schůzka ze dne 16. září 1998 v Lyonu (body 237 a 238 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        schůzka na počátku roku 1999 v Miláně (body 259 až 263 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        schůzka v průběhu léta 1999 v Bâle (body 267 až 270 odůvodnění napadeného rozhodnutí);
–        schůzka ze dne 13. prosince 1999 ve Fribourgu (body 276 až 279 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba uvést, že žalobkyně uznala svoji účast, pokud jde o schůzky v Miláně a ve Fribourgu, jakož i skutečnost, že diskuze
se „ubíraly“ směrem k „nevhodným“ tématům, ale tvrdí, že její zástupce jim věnoval „málo pozornosti“.
Vzhledem k tomu, že účast žalobkyně a protiprávní obsah jednání byly prokázány, přísluší žalobkyni, aby předložila údaje prokazující,
že její účast na zmíněných schůzkách nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem, a to tím, že prokáže, že svým soutěžitelům
sdělila, že se těchto schůzek účastnila z jiných důvodů, než z jakých se jich účastnili oni (viz judikatura citovaná v bodě
159 výše).
Žalobkyně v tomto ohledu tvrdí, přičemž se opírá o prohlášení svého zaměstnance, který se těchto schůzek účastnil, že účelem
uvedených schůzek bylo jednat o prostředcích, jejichž pomocí by dané průmyslové odvětví mohlo zmírnit obavy vytvořené hnutím
„anti-bore“, a že s přihlédnutím k těmto obavám již začala připravovat vývoj „alternativního výrobku“, tj. PKS. Ačkoliv žalobkyně
uznává, že v průběhu dotčených schůzek se ostatní výrobci zapojili do protiprávních diskuzí, tvrdí, že jejího zástupce tyto
diskuze nezajímaly a neúčastnil se jich, přestože místo jednání neopustil. Uvedené vysvětlení je podle žalobkyně podpořeno
společností Degussa, která potvrzuje, že dotčené schůzky se konaly v rámci legálních jednání.
Je třeba konstatovat, že dotčené schůzky se konaly v období, kdy byla kartelová dohoda značně rozvinutá a předcházelo jim
množství koluzních kontaktů, kterých se žalobkyně účastnila. Žalobkyně sama protiprávní obsah diskuzí připouští, a to bez
náznaku, že s nimi otevřeně nesouhlasila nebo že svým soutěžitelům sdělila, že se těchto schůzek účastnila z jiných důvodů,
než z jakých se jich účastnili oni.
Je ostatně málo pravděpodobné, že by žalobkyně neměla na protiprávních jednáních o cenách PS žádný zájem vzhledem k tomu,
že pokračovala ve výrobě PS v letech 1999 a 2000 a patřila mezi jeho čtyři největší výrobce, kteří se všichni účastnili týchž
schůzek, a s prodejem PKS začala až v roce 2002 (bod 36 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Důkazy o dotčených schůzkách mimoto zahrnují tabulky, které obsahují upřesnění ohledně podílů účastníků na trhu (bod 261 odůvodnění
napadeného rozhodnutí) a zmiňují diskuze o přidělení uvolněných podílů, které vznikly uzavřením výrobních továren společností
Atochem a Caffaro a které „měly být v zásadě přiděleny společnostem Solvay, Degussa a [žalobkyni] v závislosti na jejich skutečném
podílu na trhu“ (bod 277 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kromě toho v rozporu s tvrzením žalobkyně informace společnosti Degussa, podle níž se dotčené schůzky konaly „při příležitosti“
legálních setkání, neznamená, že protiprávní diskuze probíhaly „náhodou“ nebo nahodile.
S ohledem na všechny uvedené okolnosti nestačí žalobkyní předložené argumenty k tomu, aby prokázaly, že její účast na dotčených
diskuzích nebyla vedena žádným protisoutěžním záměrem.
Pokud jde o schůzky v Lyonu a v Bâle, je třeba podotknout, že ačkoliv účast žalobkyně na daných setkáních vyplývá z informací
poskytnutých společnostmi Degussa a Solvay, jež nejsou podloženy dalšími důkazy, s přihlédnutím k totožnosti jejich účastníků
a účelu, jakož i malému časovému odstupu mezi nimi, Komise konstatovala správně, že žalobkyně se všech uvedených schůzek účastnila.
V důsledku toho nemohou argumenty žalobkyně ohledně schůzek týkajících se PS, které se konaly v září 1998 a v prosinci 1999,
obstát.
–       Závěr
Je třeba připomenout, že důkazy, které Komise v napadeném rozhodnutí uplatnila, aby prokázala, že podnik porušil čl. 81 odst. 1 ES,
musí být posuzovány nikoliv izolovaně, ale jako celek (viz judikatura citovaná v bodě 108 výše).
Na základě přezkumu uvedeného v bodech 113 až 244 výše, je třeba konstatovat, že celek analyzovaných informací představuje
soubor nepřímých důkazů, které dostatečně právním způsobem prokazují, že se žalobkyně na protiprávním jednání podílela.
Komise totiž v případě každé ze skutečností zakládajících uvedené protiprávní jednání předložila věrohodný důkaz, který byl
z velké části přímo podpořen dalšími důkazy. Účast žalobkyně na kartelové dohodě plyne z její účasti na mnohých schůzkách
a koluzních kontaktech, a dále z uvedení jejího jména a údajů v jednotlivých dokumentech vypracovaných v přímé souvislosti
s koluzními kontakty. Argumenty žalobkyně vycházející z údajného zkreslení nebo „přikrášlení“ důkazů jsou ve světle výše provedené
analýzy neopodstatněné.
Uplatnila-li Komise v případě některých protiprávních skutečností samostatné důkazy, jež nebylo možné přímo podpořit dalšími
indiciemi, je třeba připomenout, že s ohledem na soubor nepřímých shodujících se důkazů, které účast na kartelové dohodě prokazují,
je zapotřebí vskutku pádného vysvětlení k přesvědčení, že během určité fáze řady schůzek došlo k naprosto odlišným událostem,
než ke kterým došlo během schůzek dřívějších a pozdějších (viz bod 127 výše).
Ve světle výše uvedené analýzy je přitom nutné konstatovat, že žalobkyně nepředložila pádný argument, aby zpochybnila důkazy,
jež Komise vůči ní použila, a to zejména v případě určitých schůzek konaných v rámci zasedání CEFIC, ohledně nichž se posledně
jmenovaná opřela o nepřímé důkazy pocházející z jediného zdroje informací (viz body 216 a 243 výše).
S ohledem na uvedené úvahy je třeba odmítnout výtku žalobkyně, jíž se domáhá, aby podle zásady
in dubio pro reo
pochybnosti svědčily v její prospěch. Na základě celkového posouzení případu daná výtka a specifické námitky žalobkyně nemohou
zpochybnit soubor nepřímých a shodujících se důkazů, které jsou v napadeném rozhodnutí uvedeny.
Konečně, legalitu konstatování účasti žalobkyně na dotčeném protiprávním jednání nelze vyvrátit jejími argumenty, kterými
se na základě popisu uplynulého vývoje na trhu a zejména významného zvýšení jejího podílu na trhu v EHP v rozmezí let 1993
a 2001 snažila prokázat, že se na trhu chovala „agresivně“.
Jakmile je totiž prokázán protisoutěžní účel dohody nebo jednání ve vzájemné shodě, není již nutné zkoumat jejich důsledky
(rozsudky Soudního dvora ze dne 19. března 2009, Archer Daniels Midland v. Komise, C‑510/06 P, Sb. rozh. s. I‑1843, bod 140,
a ze dne 4. června 2009, T‑Mobile Netherlands e.a. C‑8/08, Sb. rozh. s. I‑4529, body 28 až 30).
A dále, odpovědnost konkrétního podniku za porušení je platně dána, pokud se účastnil schůzek a věděl o jejich protisoutěžním
účelu, i když poté neprovedl některá opatření, která na nich byla sjednána (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. října 2002,
Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a
C‑254/99 P, Recueil, s. I‑8375, body 508 a 509).
Ve světle uvedených úvah je třeba mít za to, že první žalobní důvod není opodstatněný, a proto musí být zamítnut.

K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu v rámci přístupu ke spisu
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně tvrdí, že Komise se opřela o určité skutečnosti v neprospěch vycházející z odpovědí společností Solvay a Degussa
na oznámení námitek, aniž jí dala možnost se k těmto skutečnostem vyjádřit.
Zaprvé, pokud jde o informace společnosti Solvay ohledně telefonních hovorů, posledně uvedená nesdělila data, kdy žalobkyni
kontaktovala. Komise dospěla k závěru, že se jednalo o schůzky popsané v bodech 171 až 174, 211, 215 až 217 a 239 až 242 odůvodnění
napadeného rozhodnutí (bod 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Zdá se však, že Solvay ve své odpovědi na oznámení námitek
svoji účast na schůzce uvedené v bodech 215 až 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí popřela. Daná skutečnost má zvláštní důležitost
s přihlédnutím k faktu, že Komise vycházela z údajných telefonní hovorů společnosti Solvay, aby následně podpořila údajné
telefonní hovory společnosti Atofina. Žalobkyně však neměla přístup k odpovědi společnosti Solvay na oznámení námitek, aby
se mohla seznámit s tím, co posledně jmenovaná k danému tématu uvedla.
Zadruhé Komise vycházela z odpovědí společností Degussa a Solvay na oznámení námitek, pokud jde o schůzku ze září 1998 v Bruselu
(body 239 až 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Žalobkyně však neměla možnost se seznámit s případnými informacemi společnosti
Solvay v její odpovědi na oznámení námitek ohledně telefonátu, který v souvislosti s touto schůzkou přijala.
Zatřetí Komise se za účelem podpoření tvrzení společnosti Degussa, podle něhož se žalobkyně účastnila schůzky v listopadu
1999 v Bruselu, opírala o odpověď společnosti Solvay na oznámení námitek (body 273 až 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Vzhledem k tomu, že žalobkyně nevěděla, co společnost Solvay řekla, nemohla na tuto námitku odpovědět.
Kromě toho žalobkyně neměla možnost si připravit svoji obhajobu, neboť neměla přístup k dotčeným odpovědím, které mohly rovněž
obsahovat skutečnosti svědčící ve prospěch.
Komise argumenty žalobkyně zpochybňuje.
Závěry Tribunálu
Podle znění čl. 27 odst. 2 nařízení č. 1/2003 musí být při řízení plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí
mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství.
Podle ustálené judikatury právo nahlížet do spisu – logický následek zásady práva na obhajobu – znamená, že Komise musí umožnit
dotčenému podniku přezkoumat všechny dokumenty obsažené ve vyšetřovacím spise, které by mohly být relevantní pro jeho obhajobu
(viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2003, Corus UK v. Komise, C‑199/99 P, Recueil, s. I‑11177, body
125 až 128, a rozsudek Tribunálu ze dne 29.června 1995, Solvay v. Komise, T‑30/91, Recueil, s. II‑1775, bod 81).
Mezi tyto dokumenty patří písemnosti svědčící jak v neprospěch, tak ve prospěch, s výjimkou obchodních tajemství jiných podniků,
interních dokumentů Komise a jiných důvěrných informací (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 109 výše, bod 68).
V případě písemností svědčících v neprospěch zakládá nezpřístupnění dokumentu porušení práva na obhajobu pouze tehdy, jestliže
dotčený podnik prokáže, že Komise vycházela z tohoto dokumentu na podporu své námitky týkající se existence protiprávního
jednání, a dále, že tato námitka mohla být prokázána pouze odkazem na tento dokument. Dotčený podnik má tedy povinnost prokázat,
že výsledek, ke kterému Komise dospěla ve svém rozhodnutí, by byl odlišný, kdyby daný nezpřístupněný dokument musel být jako
důkaz odmítnut (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 109 výše, body 71 až 73).
Naopak, pokud jde o nezpřístupnění dokumentu ve prospěch, dotčený podnik musí pouze prokázat, že dané nezpřístupnění tohoto
dokumentu mohlo ovlivnit k jeho újmě průběh řízení a obsah rozhodnutí Komise. Postačí, že podnik prokáže, že uvedené dokumenty
ve prospěch mohl použít ke své obhajobě (rozsudky ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise, bod
253 výše, bod 318, a Hercules Chemical v. Komise, bod 97 výše, bod 81) tím, že zejména prokáže, že se mohl dovolávat skutečností,
které se neshodují s posouzeními Komise učiněnými ve fázi oznámení námitek, a tím mohl jakýmkoliv myslitelným způsobem ovlivnit
závěry učiněné v rozhodnutí (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 109 výše, bod 75).
Pokud jde o přístup k odpovědím ostatních dotčených podniků na oznámení námitek, je třeba připomenout, že takové odpovědi
nejsou součástí vlastního vyšetřovacího spisu (rozsudek Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 122 výše, bod 380).
Pokud tedy jde o dokumenty, které nejsou součástí spisu vytvořeného k okamžiku oznámení námitek, Komise je povinna zpřístupnit
uvedené odpovědi ostatním dotčeným podnikům pouze, ukáže-li se, že obsahují nové skutečnosti v neprospěch či ve prospěch.
V projednávané věci žalobkyně v žalobě tvrdí, že Komise porušila její právo na obhajobu tím, že v napadeném rozhodnutí použila
některé skutečnosti v neprospěch vycházející z odpovědí společností Solvay a Degussa na oznámení námitek, ke kterým neměla
možnost vyjádřit své připomínky. Dále tvrdí, že nemohla připravit svoji obhajobu, neboť neměla přístup k dotčeným odpovědím,
které mohly rovněž obsahovat skutečnosti svědčící ve prospěch.
Kromě toho při jednání žalobkyně rozvinula novou argumentaci vycházející z neumožnění přístupu k jednomu dokumentu společnosti
Solvay, který Komise předložila v rámci organizačních procesních opatření nařízených Tribunálem dne 6. ledna 2010 (viz bod
300 níže).
–       K údajným skutečnostem v neprospěch vyplývajícím z odpovědí společností Solvay a Degussa na oznámení námitek
Z ustálené judikatury vyplývá, že pokud se Komise hodlá za účelem prokázání existence protiprávního jednání opřít o skutečnost
vyplývající z odpovědi na oznámení námitek, musí ostatním podnikům účastnícím se uvedeného řízení umožnit se k takovému novému
důkazu vyjádřit. Za takových okolností je totiž dotyčná skutečnost důkazem v neprospěch různých podniků, které se na protiprávním
jednání podílely (rozsudky Tribunálu Ciment a další v. Komise, bod 122 výše, bod 386, a ze dne 27. září 2006, Avebe v. Komise,
T‑314/01, Sb. rozh. s. II‑3085, bod 50).
Dokument lze považovat za dokument v neprospěch, pouze použije-li jej Komise na podporu zjištění protiprávního jednání, jehož
se podnik dopustil. K tomu, aby dotyčný podnik prokázal, že jeho právo na obhajobu bylo porušeno, nestačí, aby prokázal, že
se v průběhu správního řízení nemohl vyjádřit k dokumentu použitému v jakékoliv části napadeného rozhodnutí. Je třeba, aby
prokázal, že Komise tento dokument v napadeném rozhodnutí použila jako dodatečný důkaz, z něhož vycházela při zjištění protiprávního
jednání, na němž se měl podnik podílet (rozsudek Tribunálu ze dne 16. prosince 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor
de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie v. Komise, T‑5/00 a T‑6/00, Recueil, s. II‑5761, bod 35).
Je nesporné, že v projednávané věci Komise dne 24. února 2006 žalobkyni zpřístupnila úryvky odpovědí společností Solvay a Degussa
na oznámení námitek, které obsahovaly nové skutečnosti, jež zamýšlela proti žalobkyni uplatnit. V případě odpovědi společnosti
Solvay se jedná o body 249 až 254, které se týkají schůzky ze dne 13. července 1998 v Königswinteru ohledně uzavření výrobního
závodu PS společnosti Atochem a bodů 26 až 28 odpovědi společnosti Degussa ohledně telefonického hovoru se žalobkyní v rámci
schůzek v listopadu 1997. Žalobkyně předložila své stanovisko dne 15. března 2006.
Žalobkyně nicméně tvrdí, že Komise proti ní použila další důkazy vycházející z týchž odpovědí, které jí zpřístupněny nebyly.
Zaprvé žalobkyně tvrdí, že z napadeného rozhodnutí není patrné, že společnost Solvay ve své odpovědi na oznámení námitek popřela
svoji účast na schůzce z dubna 1998 ve Frankfurtu nad Mohanem uvedené v bodech 215 až 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Podle žalobkyně jde o důležitou informaci, neboť Komise vycházela ze skutečnosti, že společnost Solvay žalobkyni telefonicky
informovala, a to zejména o výsledku dotčené schůzky (bod 172 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba podotknout, že uvedenou argumentací žalobkyně ve skutečnosti tvrdí nezpřístupnění údajné informace ve prospěch.
V tomto ohledu z bodu 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že pokud jde o dotčenou schůzku z roku 1998, Solvay nezpochybňovala
svoji účast na této schůzce, ale pouze použití důkazu, a to diáře jednoho z generálních ředitelů v chemickém odvětví, který
podle ní patřil řediteli jmenovanému v roce 2000.
Toto pouhé upřesnění však neodporuje prohlášení společnosti Solvay ohledně informací poskytnutých žalobkyni při řadě dotyčných
schůzek, a proto nemůže být skutečností ve prospěch.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že Komise vycházela z odpovědí na oznámení námitek předložených společnostmi Degussa a Solvay, aby
prokázala skutečnosti vztahující se ke schůzce ze dne 28. září 1998 v Bruselu (body 239 až 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Je třeba připomenout, že v bodech 239 až 241 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise popsala na základě informací vyplývajících
z žádosti o shovívavost společnosti Degussa schůzku na „vysoké úrovni“ mezi společnostmi Degussa a Solvay, která se týkala
PV a PS, a zejména uvedla, že Degussa se téhož dne setkala s žalobkyní, aby ji o výsledku této schůzky informovala.
Z bodu 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i ze skutečností předložených Komisí v rámci organizačních procesních opatření
ze dne 6. ledna 2010 kromě toho vyplývá, že ačkoliv společnost Solvay ve své odpovědi na oznámení námitek konání této schůzky
potvrdila, měla za to, že o PS se jednat nemohlo, zatímco Degussa ve své odpovědi na oznámení námitek výslovně potvrdila,
že se rovněž jednalo o PS, přičemž diskuze se týkala společného plánu uzavření továrny na výrobu PS společnosti Atochem. V důsledku
toho Komise setrvala na svém závěru, podle něhož se schůzka týkala obou těchto výrobků.
Je třeba poznamenat, že údaje vyplývající z uvedených odpovědí na oznámení námitek se vztahují především k obsahu schůzky
mezi společnostmi Degussa a Solvay, a nikoli schůzky mezi společností Degussa a žalobkyní. Údaje se týkají výhradně otázky,
zda se tato schůzka týkala obou výrobků nebo pouze PV. Komise ve své odpovědi na oznámení námitek jen uvedla, že Degussa dříve
poskytnutou informaci výslovně potvrdila.
Za těchto podmínek se nelze domnívat, že dotčená upřesnění poskytnutá společnostmi Solvay a Degussa v jejich odpovědích na
oznámení námitek, obsahují nový důkaz v neprospěch žalobkyně.
Pokud jde o tutéž schůzku, žalobkyně tvrdí, že neměla možnost se seznámit s případnými informacemi společnosti Solvay ohledně
telefonického hovoru, který od jmenované společnosti přijala.
Je třeba poznamenat, že ačkoliv prohlášení společnosti Solvay ohledně informací poskytnutých žalobkyni (bod 172 odůvodnění
napadeného rozhodnutí) odkazuje rovněž na dotčenou schůzku, poznatky uvedené v bodech 239 až 242 odůvodnění napadeného rozhodnutí,
jež Komise předložila v rámci organizačních procesních opatření ze dne 6. ledna 2010, na telefonní kontakt mezi společností
Solvay a žalobkyní vůbec neodkazují. Argument žalobkyně vycházející z údajného uplatnění nové skutečnosti v neprospěch, která
vyplývá z odpovědi na oznámení námitek poskytnuté společností Solvay ohledně dotčené schůzky, je tedy neopodstatněný.
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že Komise se opírala o odpověď společnosti Solvay na oznámení námitek, aby podpořila informaci od
společnosti Degussa, podle níž se žalobkyně účastnila schůzky v listopadu 1999 v Bruselu (body 273 až 275 odůvodnění napadeného
rozhodnutí).
Z bodu 275 odůvodnění napadeného rozhodnutí, jakož i ze skutečností předložených Komisí v rámci organizačních procesních opatření
ze dne 6. ledna 2010 vyplývá, že Solvay ve své odpovědi na oznámení námitek pouze uvedla, že ohledně této schůzky neměla informace,
ale potvrdila, že se jí účastnila. Kromě toho, ač nepopřela protiprávní obsah diskuzí, uvedla, že skutečný stav trhu byl v té
době takový, že výrobci začali uplatňovat nezávislé ceny, aby zvýšili své podíly na trhu.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že v témže bodě odůvodnění je uvedeno, že „vzhledem k tomu, že Solvay potvrdila prohlášení
společnosti Degussa a společnosti Atofina, Kemira a Solexis obsah této schůzky, tak jak je uveden v oznámení námitek, nezpochybnily“,
Komise se ke svému závěru ohledně dotčené schůzky nevracela, neboť považovala za věrohodné, že tato schůzka se bude konat
„v témže kontextu a podle stejných pravidel jako tomu bylo v případě jiných schůzek kartelové dohody během téhož období“,
a to včetně zapojení žalobkyně.
Z těchto úvah vyplývá, že údaj poskytnutý společností Solvay v její odpovědi na oznámení námitek je nanejvýše doplňující skutečností
v souboru nepřímých důkazů, které Komise ohledně dotčené schůzky použila. Informace od společnosti Solvay, podle níž posledně
uvedená potvrdila svoji účast na dotčené schůzce, nemohla být – zejména s ohledem na její obsah – dodatečným důkazem o účasti
žalobkyně na protiprávním jednání.
S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že žalobkyně neprokázala, že se Komise opřela o nové skutečnosti v neprospěch,
které vycházejí ze znepřístupněných částí odpovědí na oznámení námitek, a proto nemůže odepření zpřístupnění těchto skutečností
namítat.
–       K údajným skutečnostem ve prospěch vyplývajícím z odpovědí společností Solvay a Degussa na oznámení námitek
Je třeba připomenout, že Komise podle ustálené judikatury není povinna z vlastní iniciativy zpřístupnit dokumenty, které nejsou
obsaženy v jejím vyšetřovacím spise a které nehodlá v konečném rozhodnutí použít v neprospěch dotyčných stran (rozsudky Tribunálu
Cimenteries CBR a další v. Komise, bod 122 výše, bod 383, a ze dne 30. září 2003, Atlantic Container Line a další v. Komise,
T‑191/98, T‑212/98 až T‑214/98, Recueil, s. II‑3275, bod 340).
V projednávané věci ze spisu vyplývá, že žalobkyně v průběhu správního řízení nepožádala o přístup k odpovědím společností
Degussa a Solvay na oznámení námitek, ale že dne 18. května 2006 v tomto smyslu žádost podala poté, co jí bylo napadené rozhodnutí
oznámeno. Komise danou žádost dne 2. června 2006 zamítla.
Pokud jde o dokumenty, které Komise obecně není povinna z vlastní iniciativy zpřístupnit, je třeba uvést, že žalobkyně se
v zásadě nemůže platně dovolávat nezpřístupnění údajných informací ve prospěch, jež jsou v dotčených odpovědích obsaženy,
jelikož v průběhu správního řízení o přístup k těmto odpovědím nepožádala (viz v tomto smyslu rozsudek Cimenteries CBR a další
v. Komise, bod 122 výše, bod 383).
Tento závěr nevyvrací skutečnost, že Komise některé části dotčených odpovědí žalobkyni sdělila (viz bod 272 výše).
Pokud se totiž Komise hodlá opřít o úryvek odpovědi na oznámení námitek, dotčený úryvek představuje důkaz v neprospěch ve
vztahu k jednotlivým podnikům, které se na protiprávním jednání podílely (viz v tomto smyslu rozsudky Cimenteries CBR a další
v. Komise, bod 122 výše, bod 386, a Avebe v. Komise, bod 270 výše, bod 50).
Přestože Komise je povinna zpřístupnit dotyčným podnikům úryvky odpovědi na oznámení námitek obsahující veškeré relevantní
informace ohledně dotčené skutečnosti ve prospěch, není povinna toto zpřístupnění rozšířit na další úryvky uvedené odpovědi,
které nemají s uplatňovanou skutečností souvislost.
Dále i za předpokladu, že je třeba argumentaci žalobkyně chápat jako snahu prokázat, že Komise měla shledat existenci skutečností
ve prospěch žalobkyně obsažených v dotčených odpovědích a z vlastní iniciativy je tudíž žalobkyni sdělit, je třeba uvést,
že v rámci takové argumentace je povinností žalobkyně, aby předložila první indicii poukazující na užitečnost dotčených odpovědí
pro její obhajobu.
Žalobkyně musí především označit případné dotčené důkazy ve prospěch nebo předložit nepřímý důkaz, který dokládá jejich existenci,
a tedy jejich užitek pro potřeby řízení (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 27. září 2006, Jungbunzlauer v. Komise,
T‑43/02, Sb. rozh. s. II‑3435, body 351 až 359).
V projednávané věci, s výjimkou argumentů přezkoumaných a zamítnutých v bodech 276 a 277 výše, však žalobkyně v žalobě nepředkládá
k případné existenci důkazů ve prospěch v částech nezpřístupněných odpovědí na oznámení námitek žádnou specifickou argumentaci.
V důsledku toho nelze přijmout námitku žalobkyně, jež vychází z údajných důkazů ve prospěch obsažených v částech odpovědí
společností Solvay a Degussa na oznámení námitek, které nebyly zpřístupněny.
–       K dokumentu společnosti Solvay
Na jednání žalobkyně uvedla novou argumentaci týkající se dokumentu společnosti Solvay, který Komise předložila v rámci organizačních
procesních opatření ze dne 6. ledna 2010. Tento dokument, jenž nebyl v rámci správního řízení zpřístupněn, byl podle žalobkyně
nejen použit jako důkaz v neprospěch, ale obsahoval také důkazy ve prospěch ohledně obsahu dotčené schůzky.
S ohledem na požadavky stanovené čl. 48 odst. 2 jednacího řádu je třeba dotčenou argumentaci ohledně dokumentu, který Komise
předložila po uzavření písemné části řízení, považovat za přípustnou.
Pokud jde, stran věci samé, o tvrzení žalobkyně vycházející z údajné skutečnosti v její neprospěch, je třeba poznamenat, že
dotčený dokument, ačkoliv jej Komise předložila v rámci spisového materiálu uplatněného na podporu konstatování vztahujících
se ke schůzce v Bruselu ze dne 26. listopadu 1997 (body 198 a 199 odůvodnění napadeného rozhodnutí), ve skutečnosti není mezi
spisovým materiálem uplatněným v daných bodech odůvodnění napadeného rozhodnutí uveden.
Jak Komise na jednání potvrdila, aniž jí žalobkyně odporovala, daný dokument je přepisem prohlášení společnosti Solvay, které
spočívalo v ústním prohlášení, jež bylo následně písemně potvrzeno. Ve spise byla obsažena a v napadeném rozhodnutí byla uplatněna
jen písemná stručnější verze (bod 198 a poznámka pod čarou 217 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise upřesňuje, že v rámci přístupu do spisu poskytnutého žalobkyni byl dotčený dokument výslovně citován jako interní dokument
Komise a nebyl při přijetí napadeného rozhodnutí použit.
Při neexistenci nepřímého důkazu o tom, že dotčený dokument byl Komisí použit, tak nelze tento dokument považovat za nový
důkaz v neprospěch, který nebyl zpřístupněn.
Pokud jde o údajné důkazy ve prospěch, je třeba poukázat na to, že za účelem dodržení práva na obhajobu musí spis, který Komise
založila, zahrnovat soubor relevantních dokumentů, jež byly v průběhu šetření získány. Ačkoliv je sice konkrétně povoleno
vyloučit ze správního řízení důkazy, které nemají žádný vztah ke skutkovým a právním tvrzením uvedeným v oznámení námitek,
a které tedy pro účely vyšetřování nejsou nijak relevantní, není možné, aby samotná Komise byla povinna rozhodnout, jaké dokumenty
jsou užitečné pro obhajobu dotyčného podniku (rozsudek Aalborg Portland a další v. Komise, bod 109 výše, bod 126).
V projednávané věci Komise v tomto ohledu těmto požadavkům nevyhověla, jelikož dotčený dokument, který obsahuje přepis ústního
prohlášení společnosti Solvay ohledně jedné ze schůzek uvedených v napadeném rozhodnutí, ze spisu vyloučila, zatímco písemné
prohlášení předložené týmž podnikem ve vztahu k dané schůzce bylo použito jako relevantní důkaz pro vyšetřování.
Je třeba nicméně připomenout, že takové pochybení se může dotknout legality napadeného rozhodnutí, pouze pokud může ovlivnit
průběh řízení a obsah napadeného rozhodnutí k újmě žalobkyně, která je povinna prokázat, že nezpřístupněný dokument ve prospěch
mohla použít pro svoji obhajobu a zejména že se mohla dovolávat skutečností, které se neshodují s posouzeními Komise učiněnými
ve fázi oznámení námitek, a tím mohla jakýmkoliv myslitelným způsobem ovlivnit závěry učiněné v napadeném rozhodnutí (viz
bod 265 výše).
V tomto ohledu žalobkyně uvádí, že nezpřístupněná verze prohlášení společnosti Solvay obsahuje informace o nedůvěře mezi výrobci,
které mohou ovlivnit konstatování protiprávního obsahu schůzky ze dne 26. listopadu 1997.
Je třeba poznamenat, že nezpřístupněná verze prohlášení obsahuje určité komentáře zástupce společnosti Solvay uplatněné žalobkyní,
jež popisují „válečnou atmosféru“ mezi účastníky jednání, kteří nebyli považováni za „soutěžitele, ale za nepřátele“, zatímco
„k tomu, aby lidé spolu začali znovu mluvit […], aby uvěřili, že ceny budou zvýšeny a že někdo další dané situace nevyužije
s cílem přebrat zákazníky, bylo potřeba spíše příjemné prostředí“.
Je třeba podotknout, že ačkoliv některé úryvky ústního prohlášení společnosti Solvay, zejména ty výše uvedené, nejsou převzaty
do písemné verze téhož prohlášení, jež je kratší a je jedinou verzí obsaženou ve spise, nic to nemění na tom, že obsah těchto
dvou verzí se neliší relevantním způsobem.
Úryvky uplatněné žalobkyní, jež odkazují na nedůvěřivou atmosféru panující mezi výrobci v té době, kterou Komise ostatně konstatovala
v případě jiné schůzky konané v témže období (bod 164 odůvodnění napadeného rozhodnutí), totiž nemohou mít vliv na posouzení
koluzní povahy dotčené schůzky, jež vyplývá ze souboru nepřímých důkazů uvedených v bodech 198 až 205 odůvodnění napadeného
rozhodnutí. Solvay v témže prohlášení především výslovně potvrdila protiprávní povahu diskuzí a upřesnila, že „během [dotčené]
večeře se účastníci dohodli učinit pokus o zvýšení cen, aby platily […] od 1. ledna 1998“ (bod 203 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ve světle těchto úvah je třeba konstatovat, že ačkoliv jde o pochybení, neuvedení přepisu dotčeného ústního prohlášení ve
spise nemohlo ovlivnit závěry učiněné v napadeném rozhodnutí ve vztahu k dotčené schůzce.
S ohledem na výše uvedené je třeba žalobní důvod vycházející z porušení práva na obhajobu zamítnout v plném rozsahu.

Ke třetímu žalobnímu důvodu vztahujícímu se k určení výše pokuty
Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně nejprve tvrdí, že výše její pokuty přesahuje 10 % jejího obratu dosaženého v průběhu roku 2005, čímž je porušen
čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Tato výše je kromě toho s ohledem na minimální účast žalobkyně na kartelové dohodě nepřiměřená. Komise mohla nanejvýše konstatovat,
že žalobkyně se dopustila „formálního porušení“ článku 81 ES, neboť její zaměstnanci během schůzek z počátku roku 1999 v Miláně
a v prosinci roku 1999 ve Fribourgu slyšeli diskuze, které se od legálních témat „ubraly“ směrem k „nevhodným“.
Doba trvání účasti žalobkyně na protiprávním jednání by tak měla být snížena na jeden rok s následným snížením výše pokuty.
Dále by měla být výše pokuty snížena za účelem zohlednění pasivní nebo následovnické role žalobkyně při protiprávním jednání,
která vyplývá z pouhé přítomnosti na dvou dotčených schůzkách bez aktivní účasti na diskuzích.
Všechny další podniky – s výjimkou společnosti Caffaro, jejíž výše pokuty byla z důvodu její pasivní role snížena – kromě
toho skutečně schůzky kartelu organizovaly. Žalobkyně však uvedené schůzky ani neorganizovala, ani nehostila. Patřila mezi
„neposlušné žáky“, neboť odejmula podíly na trhu společnostem Kemira, Degussa a Solvay a společnosti EKA Chemicals naznačila,
že „na základě instrukcí, které dostala od vedení“ pokračuje v prodejích ve Skandinávii. Stála u zrodu krachu schůzek kartelu
v Seville, jelikož odmítla „hrát hru“ a následující den nebyla na schůzku pozvána.
Konečně, v rámci rozdílného zacházení byla žalobkyně zařazena do stejné kategorie jako ostatní podniky držící v roce 1999
podíly na trhu mezi 9 a 11 %. Když v roce 1994 kartel údajně začínal, žalobkyně měla podíl na trhu 5 % a během trvání kartelu
se jí podařilo její podíl na trhu díky svému soutěžnímu chování zdvojnásobit. Je nelogické uložit jí pokutu v rovnocenné výši
jako aktivním členům kartelu.
V replice žalobkyně znovu potvrzuje, že při protiprávním jednání hrála pouze pasivní roli, což potvrzují časté stížnosti od
ostatních účastníků kartelové dohody na její soutěžní jednání, které vedlo k tomu, že zdvojnásobila své podíly na trhu, jakož
i „formální“ povaha její údajné účasti na protiprávním jednání, vzhledem k tomu, že žalobkyně sice zůstala na dvou schůzkách,
při nichž probíhaly „nevhodné“ diskuze, ale aktivně se jich neúčastnila. Komise se kromě toho nesprávně snažila přirovnat
legální účast na zasedání CEFIC, což je obchodní organizace, k účasti na činnostech tvořících kartelovou dohodu.
Komise argumenty žalobkyně zpochybňuje.
Závěry Tribunálu
V rámci projednávaného žalobního důvodu předloženého na podporu návrhového žádání směřujícího ke snížení výše pokuty žalobkyně
uplatňuje tři žalobní body.
Zaprvé, když žalobkyně uplatňuje porušení čl. 23 odst. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1/2003, tvrdí, že Komise byla povinna
uplatnit dané ustanovení se zohledněním jejího individuálního obratu, a nikoli společného obratu její mateřské společnosti
a jí samotné.
Je třeba připomenout, že horní hranice 10 % obratu, stanovená v čl. 23 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1/2003 musí
být vypočtena na základě součtu celkového obratu všech společností, které tvoří hospodářskou entitu odpovědnou za sankcionované
protiprávní jednání (rozsudek HFB a další v. Komise, bod 97 výše, bod 528). Pokud se však hospodářská entita mezitím rozpadne,
každý z adresátů rozhodnutí má právo, aby se příslušná horní hranice uplatnila na každého z nich jednotlivě (rozsudek Tribunálu
ze dne 15. června 2005, Tokai Carbon a další v. Komise, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, dosud nezveřejněný ve Sbírce
rozhodnutí, bod 390).
S ohledem na tyto úvahy nemůže projednávaný žalobní důvod obstát. Žalobkyně totiž nezpochybňuje konstatování Komise, že společnost
FMC a ona tvořily jedinou hospodářskou entitu odpovědnou za protiprávní jednání, a proto byly za dotčené protiprávní jednání
společně a nerozdílně odpovědné. Žalobkyně ani netvrdí, že by se tato entita rozpadla před přijetím napadeného rozhodnutí.
Zadruhé žalobkyně argumentuje, že doba trvání její účasti na protiprávním jednání by tak měla být snížena na jeden rok s následným
snížením výše pokuty. Žalobkyně má za to, že Komise mohla nanejvýše konstatovat, že žalobkyně se dopustila „formálního porušení“
článku 81 ES, neboť její zaměstnanci během schůzek z počátku roku 1999 v Miláně a v prosinci roku 1999 ve Fribourgu slyšeli
diskuze, které se od legálních témat „ubraly“ směrem k „nevhodným“.
Je třeba uvážit, že tato námitka je shodná s prvním žalobním důvodem vycházejícím z popření protiprávního jednání, a musí
tak být z důvodů uvedených v bodech 245 až 254 výše zamítnuta.
Za třetí žalobkyně tvrdí, že jí Komise měla přiznat polehčující okolnost vycházející z její pasivní role při protiprávním
jednání.
Nejprve je třeba poznamenat, že ačkoliv Komise uvádí, že žalobkyně výslovně svoji pasivní úlohu během správního řízení neuplatnila,
tato okolnost nemá na přípustnost projednávaného žalobního bodu vliv (viz v tomto smyslu rozsudek Tribunálu ze dne 8. října
2008, Carbone‑Lorraine v. Komise, T‑73/04, Sb. rozh. s. II‑2661, bod 194).
Podniky, kterým je oznámení námitek určeno, totiž nejsou povinny o přiznání polehčujících okolností speciálně žádat. Dále,
pokud se protiprávního jednání dopustilo více podniků, Komise je povinna přezkoumat závažnost účasti na protiprávním jednání
každého z nich, aby zjistila, zda v jejich případě existují přitěžující nebo polehčující okolnosti, a to zejména tehdy, když
se jedná – jak je tomu v projednávaném případě – o polehčující okolnost výslovně uvedenou v demonstrativním výčtu obsaženém
v bodě 3 pokynů.
Dále je k věci samé třeba připomenout, že „výlučně pasivní nebo následovnická role“ podniku při uskutečňování protiprávního
jednání může být, pokud je prokázána, polehčující okolností v souladu s bodem 3 první odrážky pokynů, neboť je upřesněno,
že tato pasivní role předpokládá zaujetí „rezervovaného postoje“ dotyčným podnikem, tedy neexistenci aktivní účasti při vypracování
protisoutěžní dohody nebo protisoutěžních dohod (rozsudek Tribunálu ze dne 9. července 2003, Cheil Jedang v. Komise, T‑220/00,
Recueil, s. II‑2473, bod 167).
V rámci skutečností, které mohou odhalit pasivní roli podniku v kartelové dohodě, lze zohlednit jeho výrazně méně častou účast
na setkáních ve srovnání s běžnými účastníky kartelové dohody, jakož i jeho opožděný vstup na trh, který je předmětem protiprávního
jednání, bez ohledu na dobu trvání jeho účasti na protiprávním jednání, nebo také existenci výslovných prohlášení učiněných
v tomto smyslu zástupci ostatních podniků, které se protiprávního jednání účastnily (viz rozsudek Carbone‑Lorraine v. Komise,
bod 329 výše, bod 164 a citovaná judikatura). V každém případě je třeba zohlednit celek relevantních okolností projednávaného
případu.
Komise má podle ustálené judikatury určitý prostor pro uvážení, pokud jde o uplatňování polehčujících okolností (rozsudky
Tribunálu ze dne 8. července 2004, Mannesmannröhren-Werke v. Komise, T‑44/00, Sb. rozh. s. II‑2223, bod 307, a Bolloré a další
v. Komise, bod 118 výše, bod 602).
Zaprvé žalobkyně v projednávané věci argumentuje, že její role při protiprávním jednání vyplývá pouze z účasti na dvou schůzkách
týkajících se PS bez aktivní účasti na diskuzích, a to schůzky z počátku roku 1999 v Miláně a schůzky v prosinci roku 1999
ve Fribourgu. Žalobkyně má za to, že stála u zrodu krachu schůzek v Seville, jelikož odmítla „hrát hru“. Komise se kromě toho
nesprávně snažila přirovnat její legální účast na zasedáních CEFIC, k účasti na protiprávních činnostech.
Je třeba podotknout, že tato argumentace nemůže obstát, jelikož plně spočívá na argumentech, které byly v rámci přezkumu prvního
žalobního důvodu, zejména v bodech 154 až 167, 202 až 221 a 245 až 254 výše, odmítnuty.
Zadruhé žalobkyně tvrdí, že její role byla od role všech ostatních stran kartelové dohody odlišná; s výjimkou společnosti
Caffaro, jejíž pasivní roli Komise uznala. Žalobkyně tvrdí, že patřila mezi „neposlušné žáky“, neboť přebrala podíly na trhu
společností Kemira, Degussa a Solvay a společnosti EKA Chemicals naznačila, že „na základě instrukcí, které dostala od vedení“
pokračuje v prodejích ve Skandinávii. Její pasivní roli při protiprávním jednání údajně potvrzují stížnosti od ostatních účastníků
kartelové dohody na soutěžní jednání žalobkyně, jakož i významné zvýšení jejího podílu na trhu v průběhu protiprávního období.
Jak vyplývá z výše uvedeného přezkumu prvního žalobního důvodu, Komise však dostatečně právním způsobem prokázala, že žalobkyně
byla v případě většiny koluzních schůzek konaných v období od 29. května 1997 do 13. prosince 1999, které napadené rozhodnutí
uvádí, zastoupena nebo informována. Žalobkyně v tomto ohledu nemůže platně tvrdit, že její účast byla výrazně méně častá než
účast ostatních stran kartelové dohody. Způsoby této účasti, a to skutečnost, že žalobkyně se některých schůzek neúčastnila
fyzicky, ale byla o nich telefonicky informována, odpovídají utajené povaze jejich konání a nijak nesvědčí o výhradně pasivní
nebo následovnické roli žalobkyně.
Skutečnost, že žalobkyně patřila ke skupině přezdívané společnostmi Degussa a Solvay „neukáznění“ nebo „neposlušní žáci“ neprokazuje,
že její postoj se významně od ostatních účastníků kartelové dohody lišil. Jednalo se totiž o skupinu sdružující čtyři z osmi
účastníků kartelové dohody, a sice malé výrobce PV, kteří chtěli zvýšit celkovou kapacitu výroby na úkor cen (bod 130 odůvodnění
napadeného rozhodnutí). S ohledem na konstatování Komise, jež žalobkyně nepopřela (viz body 162 a 163 výše), skutečnost, že
zájmy této skupiny výrobců se neshodovaly se strategií, kterou navrhly velké subjekty na trhu, a to společnosti Degussa a Solvay
(body 139 a 166 odůvodnění napadeného rozhodnutí), neznamená, že přijaly čistě pasivní nebo následovnický přístup.
Kromě toho, ačkoliv žalobkyně tvrdí, že ostatní výrobci si stěžovali na její soutěžní činnosti na trhu, neuplatňuje v tomto
smyslu žádné výslovné prohlášení, které by mohlo její pasivní jednání v rámci kartelové dohody prokázat.
Žalobkyně se totiž opírá o prohlášení jejích vlastních zaměstnanců ohledně agresivní soutěžní strategie, kterou podnik přijal.
Dále odkazuje na určité údaje, které se týkají výhradně období před začátkem její účasti na protiprávním jednání dne 29. května
1997, a to na zápis ze schůzky ze dne 31. ledna 1994 mezi společnostmi EKA Chemicals a Kemira, který uvádí, že posledně uvedená
„ztratila […] ve Francii ve prospěch společnosti FMC a AL“, dále na prohlášení společnosti Atofina týkající se „připomenutí
společnosti Degussa vývoje podílů na trhu mezi [1988–1989] a [1995] s prudkým poklesem [podílů] společností Solvay a Degussa
ve prospěch [řady dalších podniků, včetně žalobkyně]“, jakož i informaci od společnosti EKA Chemical, podle níž „během roku
1996 společnosti FMC a Ausimont zvýšily své podíly na trhu prostřednictvím agresivního útoku na ceny“ a „ na konci roku [1996]
jejich konkurenti […] vyvinuly urputné úsilí získat své pozice zpět“.
S ohledem na soubor těchto úvah je třeba konstatovat, že žalobkyně nepředložila argument způsobilý prokázat, že její role
v rámci kartelové dohody byla výhradně pasivní nebo následovnická.
Konečně, ač žalobkyně nerozvinula konkrétní argumentaci, kritizuje Komisi za to, že nepřihlédla ke skutečnosti, že se jí podařilo
významně zvýšit svůj podíl na trhu s PV mezi lety 1994–1999, tj. v průběhu období kartelové dohody.
Je třeba poznamenat, že žalobkyně touto argumentací nezpochybňuje úvahy ohledně rozdílného zacházení, jelikož připouští, že
byla zařazena do stejné kategorie jako podniky, které v roce 1999 držely podobné podíly na trhu. Naopak tvrdí, že dotčená
okolnost navzdory její účasti na kartelové dohodě prokazuje, že na trhu údajně hrála agresivní soutěžní roli, přičemž tato
okolnost mohla být v rámci polehčujících okolností zohledněna.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že ačkoliv žalobkyně odkazuje na zvýšení svého podílu na trhu s PV v období mezi lety
1994 a 1999, uvedené údajné zvýšení je podle informací, které sama předložila, významně omezenější v průběhu protiprávního
období, jež bylo v jejím případě konstatováno; tj. mezi lety 1997 a 1999.
Podle znění bodu 3 druhé odrážky pokynů může být „praktické neprovádění dohod nebo ujednání o protiprávním jednání“ polehčující
okolností, jestliže dotčený podnik prokáže, že během období, kdy se připojil k protiprávním dohodám, se skutečně zdržel jejich
provádění tím, že přijal soutěžní jednání na trhu nebo přinejmenším že neplnil povinnosti k provedení této kartelové dohody
tak jednoznačně a podstatně, že tím bylo narušeno její samotné fungování (viz rozsudek Carbone‑Lorraine v. Komise, bod 329
výše, bod 196 a citovaná judikatura).
Mimoto samotná skutečnost, že podnik, jehož účast na jednání ve vzájemné shodě s jeho soutěžiteli je prokázána, se na trhu
nechoval v souladu s tím, na čem se dohodl se svými soutěžiteli, neboť na trhu uplatňoval více méně nezávislou politiku, nutně
nepředstavuje skutečnost, ke které by se mělo přihlížet jako k polehčující okolnosti. Nelze vyloučit, že se tento podnik jednoduše
pokusil využít kartelovou dohodu ve svůj prospěch (viz rozsudek Lafarge v. Komise, bod 116 výše, body 772 a 773 a citovaná
judikatura).
Pouhá skutečnost, že se žalobkyni podařilo zvýšit svůj podíl na trhu s PV, nestačí v projednávané věci k prokázání toho, že
se svým soutěžním chováním na trhu skutečně zdržela provádění protiprávních dohod, které zahrnovaly zvyšování cen a rozdělení
trhu. Tato okolnost tedy neodůvodňuje přiznání polehčujících okolností, jelikož nelze vyloučit, že žalobkyni se jednoduše
podařilo využít kartelové dohody ve svůj prospěch (viz v tomto smyslu rozsudek Bolloré a další v. Komise, bod 118 výše, bod
629 a citovaná judikatura).
S ohledem na výše uvedené je třeba námitky, které byly v rámci tohoto žalobního důvodu uplatněny, zamítnout.
V důsledku toho je třeba zamítnout žalobu v plném rozsahu.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise v projednávané věci požadovala náhradu nákladů
řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý rozšířený senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Společnosti FMC Foret, SA se ukládá náhrada nákladů řízení.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 16. června 2011.
Obsah
Skutkový základ sporu
Napadené rozhodnutí
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Právní otázky
K prvnímu důvodu vycházejícímu z údajně nesprávného hodnocení důkazů o účasti žalobkyně na protiprávním jednání
Argumenty účastnic řízení
– K telefonickým hovorům, které žalobkyně přijala
– Ke kontaktům v rámci zasedání CEFIC
– Ke schůzce ze dne 13. července 1998 v Königswinteru
– Ke schůzce se společností Degussa ze dne 28. září 1998 v Bruselu
– Ke schůzkám ohledně PS
– Argumenty rozvinuté v rámci repliky
Závěry Tribunálu
– Úvodní poznámky
– K důkazům o účasti žalobkyně na protiprávním jednání
– K mnohostranných schůzkám konaným 28. nebo 29. května 1997 v Seville
– K telefonickým hovorům, které žalobkyně přijala
– Ke kontaktům navázaným v rámci zasedání CEFIC
– Ke schůzce ze dne 13. července 1998 v Königswinteru
– Ke schůzce se společností Degussa konané dne 28. září 1998 v Bruselu
– Ke schůzkám ohledně PS
– Závěr
K druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práva na obhajobu v rámci přístupu ke spisu
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
– K údajným skutečnostem v neprospěch vyplývajícím z odpovědí společností Solvay a Degussa na oznámení námitek
– K údajným skutečnostem ve prospěch vyplývajícím z odpovědí společností Solvay a Degussa na oznámení námitek
– K dokumentu společnosti Solvay
Ke třetímu žalobnímu důvodu vztahujícímu se k určení výše pokuty
Argumenty účastnic řízení
Závěry Tribunálu
K nákladům řízení
*
Jednací jazyk: angličtina.