CELEX: 62010CJ0112
Regula (EK) Nr. 1346/2000
Maksātnespējas procedūras
Teritoriālas maksātnespējas procedūras uzsākšana
Piemērojamā valsts tiesību aktā, kas nepieļauj uzsākt galveno maksātnespējas procedūru, noteiktie nosacījumi
Kreditors, kurš ir tiesīgs lūgt uzsākt teritoriālu maksātnespējas procedūru

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām
(OV L 160, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula”) 3. panta 4. punkta a) un b) apakšpunkta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Procureur-generaal bij het hof van beroep te Antwerpen
(Antverpenes, Beļģija, apelācijas tiesas ģenerālprokurors) un
Zaza Retail BV
(turpmāk tekstā – “
Zaza Retail
”), sabiedrību, kas dibināta saskaņā ar Nīderlandes tiesībām Amsterdamā (Nīderlande), saistībā ar minētā ģenerālprokurora
celto prasību atzīt par maksātnespējīgu
Zaza Retail
Beļģijā piederošo uzņēmumu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Regulas preambulas divpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“Šī regula ļauj sākt galvenās maksātnespējas procedūras dalībvalstī, kurā ir parādnieka galveno interešu centrs. Šīm procedūrām
ir vispārēja darbības joma, un to mērķis ir aptvert visus parādnieka aktīvus. Lai aizsargātu dažādas intereses, šī regula
ļauj sākt sekundāro procedūru, kas notiktu līdztekus galvenajai procedūrai. Sekundāro procedūru var sākt tajā dalībvalstī,
kurā atrodas parādnieka uzņēmums. Sekundārās procedūras darbība attiecas tikai uz šajā dalībvalstī esošajiem aktīviem. Obligātas
koordinācijas noteikumi galvenajā procedūrā atbilst vajadzībai pēc vienotības Kopienā.”
Regulas preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā ir paredzēts:
“Pirms galvenās maksātnespējas procedūras sākšanas tiesības lūgt atklāt maksātnespējas procedūru dalībvalstī, kurā atrodas
parādnieka uzņēmums, būtu piešķiramas vienīgi vietējiem kreditoriem un vietējā uzņēmuma kreditoriem vai vienīgi lietās, kurās
galveno procedūru nevar sākt saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs. Šā
ierobežojuma iemesls ir tāds, ka pēc iespējas ir jāierobežo lietas, kurās teritoriālās maksātnespējas procedūras pieprasa
pirms galvenās maksātnespējas procedūras. [..]”
Regulas 3. pantā, kurš attiecas uz starptautisko piekritību, ir noteikts:
“1.      Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras.
[..]
2.      Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas
procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas
tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.
[..]
4.      Šā panta 2. punktā minētās teritoriālās maksātnespējas procedūras var sākt pirms galvenās maksātnespējas procedūras sākšanas
saskaņā ar 1. punktu tikai:
a)      ja maksātnespējas procedūras saskaņā ar 1. punktu nevar sākt saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktu nosacījumiem, kuras teritorijā
atrodas parādnieka galveno interešu centrs;
vai
b)      ja teritoriālo maksātnespējas procedūru sākšanu pieprasa kreditors, kura domicils [dzīvesvieta], parastā uzturēšanās vieta
vai juridiskā adrese atrodas dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas uzņēmums, vai kura prasījums rodas šā uzņēmuma darbības
dēļ.”
Regulas 29. pantā par tiesībām pieprasīt sekundārās procedūras sākšanu ir paredzēts:
“Sekundārās procedūras sākšanu var pieprasīt:
a)      galvenās procedūras likvidators;
b)      visas citas personas, kuras ir pilnvarotas pieprasīt sākt maksātnespējas procedūras saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem,
kuras teritorijā tiek prasīta sekundārās procedūras sākšana.”

Valsts tiesības
1997. gada 8. augusta Likuma par bankrotu (1997. gada 28. oktobra
Belgisch Staatsblad
, 28562. lpp.), tā redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2002. gada 4. septembra likumu (2002. gada 21. septembra
Belgisch Staatsblad
, 42928. lpp.), 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja komersanta, kuram ir uzņēmums Beļģijā, galveno interešu centrs atrodas citā Eiropas Savienības dalībvalstī, tas var tikt
atzīts par bankrotējušu atbilstoši Regulas normām [..].”
Minētā likuma 6. pantā ir noteikts:
“Neskarot likuma par mierizlīgumu normas, bankrots tiek pasludināts ar komerclietu tiesas, kura lietu izskata, pamatojoties
uz paša komersanta pieteikumu vai arī pamatojoties uz viena vai vairāku kreditoru, prokuratūras, 8. pantā minētā pagaidu administratora
vai arī – 3. panta 1. punktā minētajā gadījumā – galvenās procedūras likvidatora pieprasījumu, spriedumu.”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
2006. gada 14. novembrī
Procureur du Roi
[Beļģijas Karalistes prokuratūra] pieprasīja
Rechtbank van eerste aanleg te Tongeren
[Tongerenas pirmās instances tiesai] (Beļģija) pasludināt par bankrotējušu
Zaza Retail
, kuras galveno interešu centrs atrodas Amsterdamā (Nīderlande), piederošu uzņēmumu.
Šajā brīdī Nīderlandē pret
Zaza Retail
maksātnespējas procedūra vēl nebija uzsākta.
Ar 2008. gada 4. februāra spriedumu
Rechtbank van koophandel te Tongeren
(Beļģija) pasludināja
Zaza Retail
par bankrotējušu.
Ar 2008. gada 9. oktobra spriedumu
Hof van beroep te Antwerpen
grozīja
Rechtbank van koophandel te Tongeren
spriedumu un konstatēja, ka nedz minētā
rechtbank
, nedz arī pati
Hof van beroep
neesot starptautiskās piekritības, lai lemtu par pieteikumu uzsākt teritoriālo maksātnespējas procedūru attiecībā uz
Zaza Retail
, ņemot vērā uzņēmumu, kurš tai piederēja Beļģijā.
Prokuratūra par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Hof van Cassatie
. Tā norādīja, pirmkārt, ka Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā izmantoto jēdzienu “kreditors” nevar interpretēt šauri
un ka arī prokuratūra var pieprasīt bankrota procedūras uzsākšanu. Šādi rīkojoties prokuratūra īstenojot vispārējo interešu
aizsardzības funkciju un iestāžu vai privāto kreditoru bezdarbības gadījumā rīkojas to vietā. Otrkārt, prokuratūra apgalvoja,
ka Regulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētais izņēmums ir piemērojams arī bankrota procedūras uzsākšanas pieteikumam,
ko iesniegusi prokuratūra, jo, ja tai nebūtu kompetences iesniegt šo pieteikumu, tā nevarētu panākt galvenās procedūras uzsākšanu
Nīderlandē – valstī, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs.
Šajos apstākļos
Hof van Cassatie
nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Regulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā norādītais jēdziens “ar [..] nosacījumiem” ietver arī nosacījumus, kas attiecas
uz personas – kā, piemēram, citas dalībvalsts prokuratūras – maksātnespējas procedūras pieteikuma iesniegšanai vajadzīgo statusu
vai šim nolūkam vajadzīgo interesi, vai arī šie nosacījumi attiecas tikai uz materiāliem šādas procedūras uzsākšanas un īstenošanas
nosacījumiem?
2)      Vai Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā norādīto jēdzienu “kreditors” var interpretēt plaši, kā rezultātā dalībvalsts
iestāde, kas atbilstoši valsts, kurai tā pieder, tiesībām ir atbildīga par maksātnespējas procedūras uzsākšanas pieteikuma
iesniegšanu un pārstāv vispārējas intereses un kreditoru kopumu, izskatāmajā gadījumā var tiesiski saistoši pieteikt teritoriālās
maksātnespējas procedūras uzsākšanu atbilstoši Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktam?
3)      Ja jēdziens “kreditors” ietver arī valsts iestādi, kas ir atbildīga par maksātnespējas procedūras uzsākšanas pieteikuma iesniegšanu,
vai Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunkta piemērošanai ir vajadzīgs, lai šī valsts iestāde pierādītu, ka tā rīkojas kreditoru
interesēs, kuru dzīvesvieta, juridiskā adrese vai parastā uzturēšanās vieta ir šīs valsts iestādes valstī?”
Paralēli Beļģijā uzsāktajai maksātnespējas procedūrai Nīderlandē
Zaza Retail
tika atzīta par bankrotējušu ar Amsterdamas tiesas 2008. gada 8. jūlija nolēmumu.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
Pirms prejudiciālo jautājumu izvērtēšanas ir jāatgādina Regulas ieviestā sistēma.
Regulas 3. pantā ir paredzētas divu veidu maksātnespējas procedūras. Atbilstoši šī panta 1. punktam dalībvalsts, kuras teritorijā
atrodas parādnieka galveno interešu centrs, kompetentās tiesas sāktajai maksātnespējas procedūrai, sauktai par “galveno maksātnespējas
procedūru”, ir vispārēja iedarbība, jo tā attiecas uz tiem parādnieka aktīviem, kuri atrodas visās tajās dalībvalstīs, kurās
ir piemērojama Regula. Ja vēlāk procedūru atbilstoši šī panta 2. punktam var sākt tās dalībvalsts, kurā parādniekam ir uzņēmums,
kompetentā tiesa, šīs procedūras, sauktas par “sekundāro procedūru” vai “teritoriālo procedūru”, iedarbība aprobežojas ar
tiem parādnieka aktīviem, kuri atrodas šīs pēdējās minētās valsts teritorijā (šajā ziņā skat. 2006. gada 2. maija spriedumu
lietā C‑341/04
Eurofood IFSC
, Krājums, I‑3813. lpp., 28. punkts, un 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C‑444/07
MG Probud Gdynia
, Krājums, I‑417. lpp., 22. punkts).
Sekundārās vai teritoriālās procedūras uzsākšana ir pakļauta dažādiem nosacījumiem atkarībā no tā, vai ir vai nav uzsākta
galvenā procedūra. Pirmajā gadījumā procedūra tiek kvalificēta kā “sekundārā procedūra” un tiek reglamentēta Regulas III nodaļas
normās. Otrajā gadījumā procedūra tiek kvalificēta kā “neatkarīga teritoriālā procedūra”, un tās uzsākšanas gadījumi ir noteikti
šīs regulas 3. panta 4. punktā. Šajā normā ir paredzētas divas situācijas, proti, pirmkārt, situācija, kurā nav iespējams
uzsākt galveno procedūru sakarā ar dalībvalsts, kurā parādniekam ir tā galveno interešu centrs, tiesību normās paredzētajiem
nosacījumiem, un, otrkārt, situācija, kurā teritoriālās procedūras uzsākšanu dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas parādnieka
uzņēmums, pieprasa noteikti kreditori, kuriem ir īpaša saikne ar šo teritoriju.
Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt šajās divās pēdējās minētajās situācijās piemērojamo
tiesisko regulējumu.

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai jēdziens “ar [..] nosacījumiem”, kas norādīts
Regulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā, kurā ir atsauce uz nosacījumiem, kas atbilstoši dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas
parādnieka galveno interešu centrs, tiesību aktiem neļauj uzsākt galveno maksātnespējas procedūru šajā valstī, ir interpretējams
tādējādi, ka tajā ietilpst tikai pamatnosacījumi par parādnieka statusu, vai tajā ietilpst arī nosacījumi par to personu statusu,
kurām ir tiesības pieprasīt šādas procedūras uzsākšanu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkts attiecas uz gadījumu, kurā galveno maksātnespējas procedūru
“nevar sākt”. Savukārt Regulas preambulas septiņpadsmitajā apsvērumā ir norādīta situācija, kurā šādu procedūru “nevar sākt”
saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs. No šiem tekstiem izriet, ka neiespējamībai
uzsākt galveno procedūru ir jābūt objektīvai un tā nedrīkst būt mainīga atkarībā no īpašiem apstākļiem, kādos šādas procedūras
uzsākšana tiek pieprasīta.
Šāda izpratne atbilst Regulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta mērķim, kurš, kā izriet no tās preambulas septiņpadsmitā apsvēruma,
ir pēc iespējas ierobežot lietas, kurās neatkarīgā teritoriālā maksātnespējas procedūra var tikt pieprasīta pirms galvenās
maksātnespējas procedūras. Lai arī ar Regulu ieviestā sistēma atļauj galvenās procedūras un sekundāro procedūru līdzāspastāvēšanu,
tomēr tam, kā ir uzsvērts regulas preambulas divpadsmitajā apsvērumā, jānotiek, ievērojot obligātās koordinācijas noteikumus,
kuru mērķis ir nodrošināt vajadzīgo vienotību Savienībā. Šādu koordināciju nevar nodrošināt, kamēr nav uzsākta galvenā procedūra.
Kā norādījušas
Zaza Retail
, Grieķijas valdība un Eiropas Komisija, neiespējamība uzsākt galveno procedūru var rasties sakarā ar parādnieka statusa raksturu,
kas izslēdz iespēju, ka pret parādnieku varētu tikt uzsākta maksātnespējas procedūra. Kā atbilstošu piemēru tās norāda situāciju,
kad dalībvalsts, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, tiesību aktos paredzētajos nosacījumos ietilpst komersanta
statuss, kāda parādniekam nav, vai arī situāciju, kad parādnieks ir valsts uzņēmums, kurš saskaņā ar tiesību aktiem nevar
tikt atzīts par maksātnespējīgu.
Turpretī neiespējamība uzsākt galveno maksātnespējas procedūru nedrīkst rasties tikai tādēļ, ka tādai noteiktai personai kā
dalībvalsts, kuras teritorijā ir parādnieka uzņēmums, prokuratūras pārstāvis saskaņā ar dalībvalsts, kurā atrodas parādnieka
galvenais interešu centrs, tiesību aktiem nav vajadzīgā statusa, lai šajā pēdējā minētajā dalībvalstī pieprasītu galvenās
procedūras uzsākšanu. Tā kā netiek apstrīdēts, ka citas personas, tostarp kreditori, ir tiesīgas iesniegt šādu pieteikumu,
no tā izriet, ka galvenās procedūras uzsākšana katrā ziņā ir iespējama.
Tas tā ir izskatāmajā pamata lietā, jo no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka
Zaza Retail
Nīderlandē par bankrotējušu ir atzīta ar Amsterdamas tiesas 2008. gada 8. jūlija nolēmumu.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka jēdziens “ar [..] nosacījumiem”, kas norādīts Regulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā,
kurā ir atsauce uz nosacījumiem, kas atbilstoši dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs,
tiesību aktiem neļauj uzsākt galveno maksātnespējas procedūru šajā valstī, ir interpretējams tādējādi, ka tajā neietilpst
nosacījumi, kas dažas noteiktas personas izslēdz no to personu loka, kurām ir tiesības pieprasīt šādas procedūras uzsākšanu.

Par otro jautājumu
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai jēdzienu “kreditors”, kas norādīts Regulas 3. panta 4. punkta
b) apakšpunktā un kas tiek izmantots, lai apzīmētu to personu loku, kuras ir tiesīgas pieprasīt neatkarīgas teritoriālās procedūras
uzsākšanu, var tikt interpretēts tādējādi, ka tajā ietilpst dalībvalsts iestāde, kuras uzdevums atbilstoši šīs valsts tiesību
aktiem ir rīkoties vispārējās interesēs un nodrošināt kreditoru kopuma interešu [ievērošanu].
Pirmām kārtām ir jānorāda, ka Regulā jēdziens kreditors nav definēts.
Turklāt jāatgādina arī, ka iepriekš šī sprieduma 21. un 22. punktā izklāstīto iemeslu dēļ neatkarīgas teritoriālās procedūras
uzsākšanas nosacījumi atbilstoši Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktam arī ir izprotami šauri.
Šī ierobežojošā pieeja izriet no minētā panta normu un 29. panta par tiesībām pieprasīt sekundārās procedūras sākšanu normu
salīdzinājuma. 29. pantā šīs tiesības tiek piešķirtas galvenās maksātnespējas procedūras likvidatoram, kā arī jebkurai personai
vai iestādei, kurai šādas tiesības ir atbilstoši tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā tiek iesniegts uzsākšanas pieteikums,
turpretī Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā šo personu loks, kurām ir tiesības rīkoties, ir ierobežots ar dažiem noteiktiem
kreditoriem, kuriem ir īpaša saikne ar dalībvalsti, kuras teritorijā atrodas konkrētā parādnieka uzņēmums. Runa ir par kreditoriem,
kuru juridiskā adrese ir šajā dalībvalstī, kā arī šī uzņēmuma kreditoriem.
Attiecībā uz Beļģijas prokuratūru ir jānorāda, kā to dara arī Komisija, ka, nepastāvot jebkādiem prasījumiem, kas izvirzāmi
pret parādnieka īpašumu, [šī prokuratūra] maksātnespējas procedūru jēdziena izpratnē nav kreditors ierastajā nozīmē.
No iesniedzējtiesas nolēmuma tik tiešām izriet, ka prokuratūras uzdevums šo procedūru ietvaros ir rīkoties vispārējās interesēs.
Šīs valsts iestādes rīcība atbilst vajadzībai laikus reaģēt attiecībā uz grūtībā nonākušu uzņēmumu, attiecīgajā gadījumā novēršot
parādnieku un tā kreditoru bezdarbību. Lai arī nevar izslēgt, ka prokuratūras rīcība noteiktos gadījumos var kalpot kreditoru
kopuma vai vismaz dažu no tiem interesēm, šķiet, ir skaidrs, ka šī iestāde nerīkojas nedz kā kreditors, nedz kā kreditoru
kopuma pārstāvis. Iesniedzējtiesas nolēmumā ir skaidri norādīts, ka Beļģijas tiesību aktos prokuratūra nerīkojas nedz kreditoru
vārdā, nedz to interesēs.
Ņemot vērā, ka Regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunkts ir interpretējams šauri, valsts iestāde, kura rīkojas, ievērojot
šos nosacījumus, šīs normas izpratnē nevar tikt pielīdzināta kreditoram un līdz ar to tikt iekļauta to personu lokā, kuras
ir tiesīgas pieprasīt teritoriālās maksātnespējas procedūras uzsākšanu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka jēdzienu “kreditors”, kas norādīts Regulas 3. panta
4. punkta b) apakšpunktā un kas tiek izmantots, lai apzīmētu to personu loku, kuras ir tiesīgas pieprasīt neatkarīgas teritoriālās
procedūras uzsākšanu, ir interpretējams tādējādi, ka tajā neietilpst dalībvalsts iestāde, kuras uzdevums atbilstoši šīs valsts
tiesību aktiem ir rīkoties vispārējās interesēs, bet kura nerīkojas nedz kā kreditors, nedz arī kreditoru vārdā vai to interesēs.

Par trešo jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz otro jautājumu, uz trešo jautājumu atbilde nav jāsniedz.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
jēdziens “ar [..] nosacījumiem”, kas norādīts Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām
3. panta 4. punkta a) apakšpunktā, kurā ir atsauce uz nosacījumiem, kas atbilstoši dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas parādnieka
galveno interešu centrs, tiesību aktiem neļauj uzsākt galveno maksātnespējas procedūru šajā valstī, ir interpretējams tādējādi,
ka tajā neietilpst nosacījumi, kas dažas noteiktas personas izslēdz no to personu loka, kurām ir tiesības pieprasīt šādas
procedūras uzsākšanu;
2)
jēdzienu “kreditors”, kas norādīts minētās regulas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā un kas tiek izmantots, lai apzīmētu to
personu loku, kuras ir tiesīgas pieprasīt neatkarīgas teritoriālās procedūras uzsākšanu, ir interpretējams tādējādi, ka tajā
neietilpst dalībvalsts iestāde, kuras uzdevums atbilstoši šīs valsts tiesību aktiem ir rīkoties vispārējās interesēs, bet
kura nerīkojas nedz kā kreditors, nedz arī kreditoru vārdā vai to interesēs.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.