CELEX: 62006TJ0191
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Ūdeņraža peroksīds un nātrija perborāts
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Pārkāpuma ilgums
Nevainīguma prezumpcija
Tiesības uz aizstāvību
Naudas sodi
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja
FMC Foret SA
ir saskaņā ar Spānijas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas šīs lietas faktu rašanās laikā it īpaši tirgoja ūdeņraža peroksīdu
(turpmāk tekstā – “HP”) un nātrija perborātu (turpmāk tekstā – “PBS”).
Tā ir 100%
FMC Chemicals Netherlands BV
meitas sabiedrība un ir daļa no amerikāņu uzņēmuma
FMC Corp.
kontrolētās grupas.
2002. gada novembrī
Degussa AG
informēja Eiropas Kopienu Komisiju par aizliegtu vienošanos HP un PBS tirgos un lūdza piemērot Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu
no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegtu vienošanos] gadījumos (OV 2002 C 45,
3. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).

Degussa
iesniedza Komisijai lietiskos pierādījumus, kas tai 2003. gada 25. un 26. martā ļāva veikt pārbaudes trīs uzņēmumu telpās.
Pēc šīm pārbaudēm vairāki uzņēmumi, starp kuriem arī
EKA Chemicals AB
,
Atofina SA
(šobrīd –
Arkema SA
) un
Solvay SA
, lūdza piemērot Paziņojumu par sadarbību un iesniedza Komisijai pierādījumus par šo aizliegto vienošanos.
2005. gada 26. janvārī Komisija nosūtīja prasītājai un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem paziņojumu par iebildumiem.
Pēc iesaistīto uzņēmumu uzklausīšanas, kas norisinājās 2005. gada 28. un 29. jūnijā, Komisija pieņēma 2006. gada 3. maija
Lēmumu C(2006) 1766, galīgā redakcija, attiecībā uz procesu saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret
Akzo Nobel NV
,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB
,
EKA Chemicals
,
Degussa
,
Edison
,
FMC
, prasītāju,
Kemira Oyj
,
Air liquide SA
,
Chemoxal SA
,
SNIA SpA
,
Caffaro Srl
,
Solvay
,
Solvay Solexis SpA
,
Total SA
,
Elf Aquitaine SA
un
Arkema
(Lieta COMP/F/38.620 – Ūdeņraža peroksīds un perborāts) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums ir publicēts
2006. gada 13. decembra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 54. lpp.). Prasītājai tas tika paziņots ar 2006. gada 8. maija vēstuli.

Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka tā adresāti ir piedalījušies vienotā un turpinātā EKL 81. panta un Eiropas
Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta pārkāpumā attiecībā uz HP un tā starpproduktu PBS (apstrīdētā lēmuma 2. apsvērums).
Attiecībā uz laika posmu no 1994. gada 31. janvāra līdz 2000. gada 31. decembrim konstatēto pārkāpumu galvenokārt veidoja
komerciāli svarīgas un konfidenciālas informācijas par tirgu un uzņēmumiem apmaiņa starp konkurentiem, ražošanas jaudas, kā
arī tās potenciālās un faktiskās jaudas ierobežošana un kontrole, tirgus daļu un klientu sadale, kā arī mērķa cenu noteikšana
un to ievērošanas uzraudzība.
Prasītāja un
FMC
“solidāri un atsevišķi” tika atzītas par atbildīgām par attiecīgā pārkāpuma izdarīšanu (apstrīdētā lēmuma 389.–395. apsvērums).
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda]
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “Pamatnostādnes”).
Komisija naudas sodu pamatsummu noteica, ņemot vērā pārkāpuma, kurš tika kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma 457. apsvērums),
smagumu un ilgumu (apstrīdētā lēmuma 452. apsvērums).
Piemērojot diferencētu pieeju, prasītāja tika iekļauta trešajā un tātad pirmspēdējā kategorijā, attiecībā uz kuru ir piemērojama
sākumsumma EUR 20 miljonu apmērā (apstrīdētā lēmuma 460.–462. apsvērums).
Tā kā saskaņā ar Komisijas viedokli prasītāja bija piedalījusies pārkāpumā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim,
proti, laika posmā, kas ilga divus gadus un septiņus mēnešus, tās naudas soda sākumsumma tika palielināta par 25 % (apstrīdētā
lēmuma 467. apsvērums).
Netika konstatēts neviens prasītājas atbildību pastiprinošs vai mīkstinošs apstāklis.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta g) punktā ir noteikts, ka, laika posmā no 1997. gada 29. maija līdz 1999. gada 13. decembrim piedaloties
attiecīgajā pārkāpumā, prasītāja ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu.
Ar apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktu Komisija prasītājai un
FMC
“solidāri un atsevišķi” uzlika naudas sodu EUR 25 miljonu eapmērā.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 18. jūlijā, prasītāja
cēla šo prasību.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts un tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, tad, uzklausot lietas
dalībniekus, šī lieta tika nodota sestajai palātai paplašinātā sastāvā.
2010. gada 6. janvāra procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus,
uz kuriem tie atbildēja ar 2010. gada 29. janvāra procesuālajiem rakstiem.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu. Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi
un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada 4. marta tiesas sēdē.
Tā kā divi palātas locekļi nevarēja piedalīties lietas izskatīšanā, tad atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 32. pantam
Vispārējās tiesas apspriedes turpināja trīs tiesneši, kuri ir parakstījuši šo spriedumu.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl Komisija prasītājai uzlikusi naudas sodu;
–        pakārtoti, samazināt naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā replikā, kā arī tiesas sēdē prasītāja precizēja, ka prasības pieteikumā ietvertais pirmais prasījums ir jāsaprot tādējādi,
ka prasītāja ar to vēlas panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, ieskaitot secinājumu
par prasītājas dalību attiecīgajā pārkāpumā.

Juridiskais pamatojums
Prasības, kas celta, lai panāktu apstrīdētā lēmuma atcelšanu vai, pakārtoti, samazinātu naudas sodu, pamatojumam prasītāja
izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmkārt, uz kļūdainu pierādījumu saistībā ar prasītājas dalību pārkāpumā vērtējumu, otrkārt,
uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā ar piekļuvi dokumentiem un, treškārt, uz pārmērīgu naudas soda apmēru.

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz iespējamu kļūdu pierādījumu saistībā ar prasītājas dalību pārkāpumā vērtējumā
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija neesot sniegusi pietiekami precīzus un saskaņotus pierādījumus, lai pamatotu, ka prasītāja
bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece.
Pirmkārt, Komisija galvenokārt esot pamatojusies uz neprecīzām un neapstiprinātam norādēm, kuras iesniegtas lūgumu par iecietības
režīma piemērošanu ietvaros, sagatavotas steigā, bez pamatojuma un līdz ar to kurām ir zemāks pierādījuma spēks. Otrkārt,
tā neesot ņēmusi vērā prasītājas iesniegtos pretējos pierādījumus, proti, tās darbinieku, kas iespējams iesaistīti pārkāpjošā
rīcībā, liecības.
Komisija neesot apstrīdējusi pierādījumus, ko prasītāja iesniegusi, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem un uzklausīšanas
laikā, it īpaši tās darbinieku liecības. Turklāt tā neesot ņēmusi vērā prasītājas iesniegto informāciju saistībā ar tās konkurējošajām
darbībām tirgū.
Prasītāju izvirzīto pierādījumu nepietiekamību uzklausīšanas laikā esot atzinusi uzklausīšanas amatpersona. Minētā amatpersona
esot ieteikusi lietas dalībniekiem tikties, kā arī veikt uz sacīkstes principa balstītu prasītājas iesniegto jauno pierādījumu
pārbaudi. Komisija šos ieteikumus neesot ņēmusi vērā.
Paziņojumā par iebildumiem Komisija esot apsūdzējusi prasītāju par dalību pārkāpumā no 1994. gada janvāra līdz 2001. gada
jūnijam, bet vēlāk tā esot būtiski samazinājusi savas apsūdzības apmēru. Apstrīdētajā lēmumā Komisija minēto laika posmu esot
ierobežojusi no 1997. gada 29. maija – dienas, kurā notika Eiropas Ķīmijas rūpniecības padomes (
CEFIC
) pusgada asambleja, ko prasītāja rīkoja Seviļā, līdz 1999. gada 13. decembrim – dienai, kurā notika Fribūras [
Fribourg
] sanāksme, kurā piedalījās viens prasītājas darbinieks.
Lai pierādītu pārkāpuma faktus, Komisija esot pamatojusies uz neapstiprinātu informāciju, kas nākusi no viena vienīga avota,
proti,
Degussa
,
Solvay
vai
Atofina
, neievērojot judikatūru, saskaņā ar kuru viena vienīga uzņēmuma izteikts apgalvojums nav pietiekams pārkāpuma pierādījums
(Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑337/94
Enso‑Gutzeit
/Komisija,
Recueil
, II‑1571. lpp., 91. punkts).
Saistībā ar
Degussa
iesniegto informāciju Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka šo informāciju apstiprina pierādījumi, kas iegūti no citiem aizliegtās
vienošanās dalībniekiem. No apstrīdētā lēmuma 86. apsvēruma izrietot, ka Komisija patiesībā uzskatīja, ka, ņemot vērā to,
ka daži uzņēmumi bija atzinuši apgalvojumus, ko attiecībā uz tiem bija sniegusi
Degussa
, nebija nepieciešams apstiprināt attiecībā uz prasītāju izvirzītos apgalvojumus. Tādējādi Komisija neesot centusies apstiprināt
Degussa
informāciju, kas attiecas uz prasītāju.
Saistībā ar citiem viena vienīga uzņēmuma sniegtajiem pierādījumiem Komisija esot norādījusi, ka tie esot iegūti no prettiesisko
kontaktu tiešajiem lieciniekiem ka šie pierādījumi tai esot iesniegti “pēc rūpīgas apsvēršanas” un ka tie, ņemot vērā atbilstošo
pierādījumu kopumu, esot ticami (apstrīdētā lēmuma 86. apsvērums).
Šīs norādes neesot pilnībā pareizas.
Solvay
iesniegtā informācija esot neprecīza un no tās, piemēram, izrietot, ka kāds neidentificēts
Solvay
avots esot apgalvojis, ka kāds neidentificēts
Solvay
darbinieks četras nenoteiktas reizes esot sazinājies ar prasītājas darbiniekiem. Tas pats attiecas arī uz
Solvay
apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja esot atalgojusi
Atofina
par tās ražošanas vietas slēgšanu. Turklāt Komisija neesot salīdzinājusi šo informāciju ar prasītājas darbinieku pretējām
liecībām.
Saistībā ar informāciju, kas nāk no
Atofina
darbinieka, proti, aizliegtās vienošanās sanāksmē izdarītajām piezīmēm, Komisija neesot ņēmusi vērā to, ka šīs pašas piezīmes
tika iesniegtas kā vairāku sanāksmju pierādījumi. Turklāt tiktāl, ciktāl tās attiecas uz prasītāju, šajās piezīmēs bieži redzamas
jautājuma zīmes.
Līdz ar to Komisija attiecībā pret prasītāju esot kļūdaini izmantojusi pierādījumus, kurus iesniedzis viens vienīgs uzņēmumus,
kuri nav apstiprināti un kurus atspēko prasītājas darbinieku sniegtās liecības.
Turklāt prasītāja kritizē Komisijas konstatējumus attiecībā uz konkrētām sanāksmēm.
–       Par prasītājas saņemtajiem telefonzvaniem
Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz
Solvay
un
Atofina
sniegto informāciju, lai konstatētu, ka prasītāja ir tikusi telefoniski informēta par atsevišķu aizliegtās vienošanās sanāksmju
rezultātiem.

Solvay
sniegtā informācija esot attiekusies uz četrām “augsta līmeņa” sanāksmēm, kuras notika starp
Degussa
,
Solvay
un
Kemira
(apstrīdētā lēmuma 171.–174., 211., 215.–217. un 239.–242. apsvērums). Saistībā ar šīm sanāksmēm Komisija esot pamatojusies
uz
Solvay
paziņojumu, saskaņā ar kuru “citi tirgus dalībnieki bija informēti par šo sanāksmju rezultātiem”, jo “
Solvay
, piemēram, [tika] informējis
Foret
(Spānijā) un
Ausimont
(Itālijā) par šo diskusiju konkrētajiem rezultātiem”. Saskaņā ar Komisijas viedokli šo informāciju esot apstiprinājusi
Atofina
(apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).
Minētā
Solvay
informācija neļaujot pamatot konstatējumu, saskaņā ar kuru
Solvay
esot apstiprinājusi, ka tā prasītāju bija informējusi “izsmeļošā veidā [..] vispārīgi pa telefonu” (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).
Solvay
neesot norādījusi ne to, “kura kurai zvanījusi”, ne arī šīs sarunas saturu.
Solvay
arī neesot norādījusi, uz kurām sanāksmēm tā atsaukusies, izņemot to sanāksmi, kas notika 1997. gada augustā. Komisija pati
to esot precizējusi.
Solvay
informāciju nevarot apstiprināt
Atofina
, kura pati nebija piedalījies sanāksmēs. Patiesībā
Atofina
esot atsaukusies uz
Solvay
telefonsarunām atsevišķu sanāksmju ietvaros, proti, “B grupas” sanāksmju ietvaros, kas notika laika posmā no 1995. gada beigām
līdz 1997. gada sākumam. Līdz ar to
Solvay
un
Atofina
iesniegtā informācija viena otru neapstiprinot.
Turklāt
Solvay
pati esot apstrīdējusi, ka tā būtu piedalījies vienā no šīm četrām attiecīgajām sanāksmēm, proti, tajā, kas 1998. gada aprīlī
notika Frankfurtē pie Mainas (apstrīdētā lēmuma 217. apsvērums). Saistībā ar 1998. gada septembrī Briselē notikušo sanāksmi
Solvay
neesot minējusi, ka būtu sazinājusies ar prasītāju.
Uzklausīšanas laikā Komisija esot neveiksmīgi mēģinājusi iegūt precīzāku informāciju no
Solvay
. Bez papildu precizējumiem
Solvay
sniegto informāciju attiecībā uz telefonsarunām nevarot atzīt par pierādījumu. Katrā ziņā to atspēko liecības, ko snieguši
prasītājas darbinieki, kuri noliedz, ka
Solvay
tiem būtu zvanījusi.
Saistībā ar
Atofina
sniegto informāciju Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz
Atofina
darbinieka apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja četras reizes esot piedalījusies sanāksmē pa telefonu (apstrīdētā lēmuma
180.–192. un 247.–253. apsvērums). Šo apgalvojumu neesot apstiprinājis neviens cits attiecīgo sanāksmju dalībnieks.
Cita lietas materiālos ietvertā informācija atspēkojot attiecīgā
Atofina
darbinieka sniegtās informācijas ticamību. It īpaši paziņojumā par iebildumiem Komisija esot balstījusies uz minētā darbinieka
norādi, saskaņā ar kuru viens prasītājas pārstāvis esot piedalījies Parīzē 1996. gada 12. februārī notikušajā sanāksmē (paziņojuma
par iebildumiem 137. un 138. punkts). Prasītāja esot pierādījusi, ka šī informācija ir nepatiesa, jo varbūtējā sanāksmes dalībnieka
pase apstiprinot, ka tas attiecīgajā nedēļā atradās Amerikas Savienotajās Valstīs. Komisija apstrīdētajā lēmumā šo kļūdu nemaz
nav pieminējusi. Turklāt
Atofina
liecinieks vairākkārt kā pierādījumu attiecībā uz dažādām sanāksmēm ir iesniedzis savu piezīmju vienu un to pašu lappusi.
Attiecīgajās piezīmēs bieži esot redzamas jautājuma zīmes attiecībā uz informāciju, kas saistīta ar prasītāju un tās piedalīšanos
sanāksmēs. Komisija, izvērtējot
Atofina
sniegto pierādījumu ticamību, šos faktus neesot ņēmusi vērā.
Saistībā ar pirmo aplūkoto sanāksmi, proti, Parīzē 1997. gada septembrī notikušo sanāksmi, neesot iespējams noteikt prasītājas
darbinieku, kurš varbūtēji ir ticis sazvanīts pa tālruni, pamatojoties uz
Atofina
sākotnēji sniegto informāciju. Prasītājas darbinieks, kurš norādīts
Atofina
vēlāk sagatavotajā tabulā, paziņojumā, kas apliecināts ar zvērestu, esot noliedzis, ka tas būtu saņēmis šo zvanu. Komisija
šo noliedzošo paziņojumu neesot ņēmusi vērā.
Komisija esot uzskatījusi, ka fakts, ka ar prasītāju esot sazinājušies, ir ticams, ņemot vērā iepriekšējās sazināšanās ar
prasītāju un tās dalību divās sanāksmēs, kas pēc tam notikušas pa tālruni (apstrīdētā lēmuma 186. apsvērums). Saistībā ar
iespējamo iepriekšējo sazināšanos ar prasītāju apstrīdētajā lēmumā esot norādīts tikai viens vienīgs telefona zvans, kas tika
saņemts iepriekšējā mēnesī (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums) un kas izriet no
Solvay
neapstiprinātās informācijas. Prasītājas iespējamā piedalīšanās divās sanāksmes, kas notika pa telefonu, balstoties uz to
pašu
Atofina
neapstiprināto informāciju.
Saistībā ar otro šajā lietā aplūkoto sanāksmi, kas 1997. gada 17. novembrī notikusi Frankfurtē pie Mainas (apstrīdētā lēmuma
188.–192. apsvērums),
Atofina
darbinieks, nonākot pretrunā sev, esot identificējis vispirms vienu prasītājas darbinieku un vēlāk divus prasītājas darbiniekus,
ar kuriem šķietami esot notikusi sazināšanās. Komisija neesot minējusi šo pretrunu un pati esot pieļāvusi kļūdu attiecībā
uz identificētās personas vārdu (apstrīdētā lēmuma 204. lappuses beigās minētā piezīme). Attiecīgā informācija neesot apstiprināta,
un minētie prasītājas darbinieki to apstrīd.
Pretēji Komisijas norādēm,
Atofina
sniegto informāciju neapstiprinot dokumentāli pierādījumi. Šos pierādījumus esot iesniedzis tas pats
Atofina
darbinieks un ar tiem nevarot apstiprināt šā paša darbinieka apgalvojumus. Turklāt tie attiecoties uz tabulu, kas sagatavota
attiecīgās sanāksmes laikā, kurā norādītas atsevišķiem klientiem un ražotājiem noteiktās cenas (apstrīdētā lēmuma 192. apsvērums)
un kurā attiecībā uz prasītāju redzamas četras jautājuma zīmes. Šo informāciju turklāt neesot obligāti bijis jāiesniedz prasītājai,
bet to varēja iegūt ar citu avotu starpniecību, it īpaši no prasītājas klientiem.
Telefona zvanu, ko, iespējams, saņēmis prasītājas darbinieks, savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neesot apstiprinājusi
arī
Degussa
. Patiesībā
Degussa
esot tikai rezumējusi paziņojuma par iebildumiem saturu, ietverot
Atofina
apgalvojumu, saskaņā ar kuru atsevišķi citi uzņēmumi, tostarp arī prasītāja, esot bijuši informēti par šo sanāksmi, un pēc
tam apstiprinājusi savu dalību šajā sanāksmē.
Degussa
atzīšanās esot vienīgi pierādījums pret viņu pašu un nekādi neattiecoties uz prasītāju.
Saistībā ar trešo sanāksmi, kas 1997. gada 21. novembrī notika Parīzē (apstrīdētā lēmuma 193.–197. pants), neviens cits karteļa
dalībnieks, izņemot
Atofina
, neesot atsaucies uz prasītājas dalību. Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz
Atofina
apgalvojumu, kurš esot neapstiprināts un pretrunā attiecīgajai prasītājas darbinieka liecībai.
Turklāt Komisija esot kļūdaini pamatojusies uz faktu, ka prasītājas piemērotās cenas esot bijušas norādītas attiecīgajā sanāksmē
izdarītajās piezīmēs (apstrīdētā lēmuma 197. apsvērums). Pārsvarā šajā tabulā esot atzīmētas vienīgi “zvaigznītes”. Dažas
no norādītajām cenām esot mērķa cenas, ko aprēķinājis
Atofina
darbinieks, un tās neizriet no prasītājas sniegtās informācijas. Turklāt šajā tabulā esot informācija, kas attiecas uz diviem
citiem ražotājiem, kuru dalību šajā sanāksmē Komisija neapgalvo. Komisija pati esot atzinusi, ka mērķa cenas ražotājam varētu
būt ietvertas, viņam par tām pat neko nezinot. Līdz ar to attiecīgā tabula neapstiprinot
Atofina
sniegto informāciju.
Saistībā ar ceturto aplūkoto sanāksmi, kas 1998. gada 12. oktobrī notika Diseldorfā,
Atofina
darbinieka izdarītajās piezīmēs neesot norādītas personas, kas piedalījušās minētajā sanāksmē, un vēlākā
Atofina
iesniegtajā piezīmju skaidrojumā esot norādīts: “
FMC
nepiedalās”. Tikai vienā tabulā, kas tika sagatavota saistībā ar lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, ko iesniedza
Atofina
, esot norādīts, ka prasītāja “sanāksmē nepiedalījās, bet ar to sazinājās pa telefonu, un to pārstāvēja
Solvay
”. Neviens cits dalībnieks, tostarp
Solvay
, neesot apstiprinājis, ka prasītāja būtu piedalījusies šajā sanāksmē. Gluži pretēji,
Degussa
, būdama iztaujāta šajā sakarā, esot norādījusi, ka “pēc [viņas] rīcībā esošās informācijas [..], sanāksmē nepiedalījās ceturtais
uzņēmums”. Šajā ziņā Komisija kļūdaini esot norādījusi vienīgi to, ka “trīs citi uzņēmumi, ir apstiprinājuši, ka ir notikusi
šī sanāksme” (apstrīdētā lēmuma 253. apsvērums), neņemot vērā faktu, ka neviens no šiem trim uzņēmumiem nebija apstiprinājis
Atofina
sniegto informāciju attiecībā uz prasītāju. Turklāt, norādot, ka
Atofina
informācija esot bijusi “ticama, ņemot vērā Komisijas rīcībā esošos pierādījumus” (apstrīdētā lēmuma 253. apsvērums), Komisija
esot tikai atsaukusies uz citiem
Atofina
neapstiprinātiem apgalvojumiem. Tās vērtējums tātad esot aprakstošs.
Visbeidzot,
Atofina
darbinieka apgalvojums, saskaņā ar kuru tas pa telefonu esot sazinājies ar prasītājas darbiniekiem, neesot apstiprināts.
Turpretī prasītājas darbinieku liecības, kurās ir apgalvots, ka tie nav saņēmuši telefona zvanus, apstiprinot gan citu karteļa
dalībnieku klusēšana šajā ziņā, gan
Atofina
iesniegto sanāksmju piezīmēs ietvertās jautājuma zīmes. Informācija attiecībā uz prasītājas piemērotajām cenām, kas iekļauta
šajās piezīmēs, būtu varējusi nākt arī no citiem avotiem. Šie fakti kopumā norādot uz to, ka prasītāja attiecīgajās sanāksmēs
nav piedalījusies.
–       Par sazināšanos, kas notikusi
CEFIC
asambleju ietvaros
Prasītāja apgalvo, ka Komisija kļūdaini ir atsaukusies uz tās piedalīšanos sešās karteļa sanāksmēs, kas notikušas
CEFIC
asambleju ietvaros laika posmā no 1997. gada maija līdz 1999. gada novembrim. Prasītāja norāda, ka tās darbinieki ir piedalījušies
attiecīgajās
CEFIC
asamblejās. Tomēr ikviens no tās darbiniekiem esot apstiprinājis, ka nav piedalījies karteļa darbībās šo sanāksmju ietvaros.
Tomēr Komisija nepamatojot esot noraidījusi prasītājas darbinieku sniegtās liecības.
Vienkāršs fakts, kas liecina par to, ka kāds ir bijis klāt karteļa sanāksmē, nepierāda dalību kartelī. Uzņēmums varot pierādīt,
ka tas nav piedalījies karteļa darbībās, pierādot, kas tas saviem konkurentiem ir norādījis, ka tas sanāksmē ir piedalījies
ar atšķirīgu mērķi.
Šajā ziņā saistībā ar sanāksmēm, kas 1997. gada maijā notika Seviļā, prasītājas darbinieks, kurš tajās piedalījās, esot norādījis
Komisijai, ka tas skaidri esot paziņojis, ka, pirmkārt, tobrīd notika uzņēmuma “paplašināšanās Vācijā” un ka uzņēmums “nebija
ieinteresēts” noteikt nekādus cenu ierobežojumos, un, otrkārt, ka tas esot atteicies apspriest šo jautājumu. Šo liecību apstiprinot
fakts, ka, izsakot šo paziņojumu,
Degussa
pārstāvis vienas no šīs sanāksmes laikā esot atstājis zāli, aizcērtot durvis (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums). Līdz ar to
prasītājas pārstāvis neesot bijis uzaicināts uz vakariņām restorānā nākamajā dienā (apstrīdētā lēmuma 163. apsvērums).
Saskaņā ar šī paša prasītājas darbinieka liecību
CEFIC
asamblejai, kas 1998. gada maijā notika Evianlebēnā [
Évian‑les‑Bains
], esot bijis tāds pats rezultāts. Mazie ražotāji, tostarp arī prasītāja, esot atteikušies slēgt nolīgumus, kas vērsti pret
konkurenci, jo tie vēlējās rīkoties konkurencei atbilstošā veidā.
Prasītājas darbinieki arī neesot piedalījušies karteļa diskusijās četrās sanāksmēs, kas notika
CEFIC
asambleju ietvaros (apstrīdētā lēmuma 198.–207., 254.–258., 264., 265. un 273.–275.apsvērums). Šīs sanāksmes esot noturētas
restorānos, bāros un viesnīcu telpās. Esot grūti iedomāties daudzpusējas karteļu diskusijas šādās sabiedriskās vietās. Līdz
ar to šādas diskusijas būtu vajadzējis risināt divpusēji vai arī pēc tam, kad prasītājas darbinieki bija atstājuši restorānu.
Komisija neesot apskatījusi to, ka prasītāja ir noliegusi savu dalību šajās diskusijās. Tā apgalvo, ka prasītāja neesot pierādījusi,
ka tās darbinieki atturējās no diskusijām, kas vērstas pret konkurenci (apstrīdētā lēmuma 207. apsvērums), lai gan attiecībā
uz vienu sanāksmi tā ir piebildusi, ka “nav neiespējams, ka [..] dažādās diskusijas visticamāk ir bijušas divpusējas” (apstrīdētā
lēmuma 167. apsvērums). Saskaņā ar prasītājas viedokli, tā kā šīs diskusijas bija divpusējas, tās darbinieki par tām nezināja
un nevarēja no tām distancēties.
Saistībā ar vakariņām, kas
CEFIC
asamblejas ietvaros 1997. gada 26. novembrī notika Briselē, atbilstoši apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumam “
Degussa
,
EKA
,
Solvay
un
Atofina
ir norādījušas, ka [prasītāja un
Kemira
] faktiski atradās klāt, ka tās pilnībā zināja par šo diskusiju prettiesisko raksturu un ka tās šajās diskusijās piedalījās”.
EKA Chemicals
prasītāju nevienu reizi neesot pieminējusi.
Solvay
esot uzrādījusi dalībnieku sarakstu, kurā nav minēti prasītājas darbinieki, vienīgi piebilstot, ka “iespējams, visi pārējie
[asamblejas] dalībnieki” bija pārstāvēti.

Atofina
un
Degussa
sniegtajā informācijā esot norādītas vienīgi tās personas, tostarp, prasītājas pārstāvji, kas piedalījās vakariņās, nekādi
neapgalvojot, ka tās būtu piedalījušās pret konkurenci vērstās diskusijās.
Saistībā ar sanāksmi, kas
CEFIC
asamblejas ietvaros notika 1999. gada novembrī (apstrīdētā lēmuma 273.–275. apsvērums), Komisija neesot pieminējusi, ka šī
sanāksme tika noturēta sabiedriskā vietā, proti, viesnīcas telpās oficiālo vakariņu laikā. Diskusijām būtu bijis jābūt divpusējām,
un neesot iesniegti pietiekoši precīzi un saskaņoti pierādījumi attiecībā uz prasītājas dalību šajās diskusijās.
–       Par 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā [
Königswinter
] notikušo sanāksmi
Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini norādījusi, ka prasītājas ģenerāldirektors kopā ar
Solvay
un
Degussa
esot piedalījies sanāksmē, kas notika Kēnigsvinterā 1998. gada jūlijā saistībā ar
Atochem
ražošanas vietas slēgšanu (apstrīdētā lēmuma 233. apsvērums). Attiecīgais darbinieks esot noliedzis, ka tas šajā sanāksmē
būtu piedalījies un uzrādījis rēķinu par taksometra pakalpojumiem, kurā minēts viņa vārds un kurš pierāda, ka viņš šajā dienā
atradās Barselonā.
Komisija šo pierādījumu nav atspēkojusi, bet vienīgi norādījusi, ka prasītājas darbinieks varēja piedalīties tikšanās Kēnigsvinterā
un vēlāk tajā pašā dienā braukt ar taksometru Barselonā. Attiecībā uz citām sanāksmēm
Degussa
esot uzrādījusi restorānā izdarītās piezīmes, kurās var redzēt dalībnieku sarakstu. Tomēr saistībā ar attiecīgo sanāksmi Komisija
neesot ieguvusi citus pierādījumus no
Degussa
vai
Solvay
.
Solvay
neesot apstiprinājusi prasītājas dalību šajā sanāksmē.
To, ka prasītāja nav piedalījusies diskusijās par
Atochem
ražošanas vietas slēgšanu, apstiprinot apstāklis, ka tā nepiedalījās nākamajās sanāksmēs par šo tēmu. Komisija esot kļūdaini
konstatējusi, ka
Solvay
esot apstiprinājusi, ka prasītāja ar
Atochem
esot noslēgusi nolīgumu (apstrīdētā lēmuma 244. apsvērums).
Solvay
neesot precizējusi faktus par šo iespējamo vienošanos, un
Degussa
uz to nekādi neatsaucas. Esot iespējams, ka
Solvay
ir kļūdījusies, atsaucoties uz likumīgu piegādes līgumu, kas savulaik tika noslēgts starp prasītāju un
Atochem
.
Apstrīdētā lēmuma 234. apsvērumā Komisija neesot norādījusi, ka prasītāja bija apņēmusies atlīdzināt
Atochem
.
Solvay
informācijas nepamatotību šajā ziņā pierādot arī vēlāki fakti, proti, tas, ka prasītāja nepiedalījās nākamajā sanāksmē ar
Solvay
,
Degussa
un
Atofina
, kas notika 1998. gada oktobrī. No apstrīdētā lēmuma 245. apsvēruma izriet, ka šīs sanāksmes laikā
Degussa
un
Solvay
, piedāvājot atlīdzību, pārliecināja
Atochem
slēgt ražošanas vietu.
–       Par sanāksmi ar
Degussa
1998. gada 28. septembrī Briselē
Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini novērtējusi
Degussa
sniegto informāciju, kas attiecas uz 1998. gada septembrī notikušo divpusējo sanāksmi. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 241. apsvērumu
šīs sanāksmes mērķis esot bijis informēt prasītāju par šī rīta sanāksmes rezultātiem. Patiesībā
Degussa
esot vienīgi norādījusi, ka “sanāksmes tēma bija vispārīgas diskusijas par Eiropas HP tirgus attīstību, it īpaši saistībā
ar sasniegto augstu cenu līmeni un iespējām šādu līmeni saglabāt”.
Degussa
neesot minējusi nevienu nolīgumu par cenām vai tirgus daļām, bet esot norādījusi, ka diskusijas bijušas “vispārīgas”.
–       Par sanāksmēm attiecībā uz PBS
Prasītāja norāda, ka tās darbinieks atceroties, ka ir piedalījies divās no četrām sanāksmēm attiecībā uz PBS, kuras ir minētas
apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 237. un 238., 259.–263., 267.–270. un 276.–279. apsvērums), proti, tajās, kas 1999. gada
sākumā notika Milānā un 1999. gada decembrī Fribūrā.
Šo divu sanāksmju mērķis esot bijis diskutēt par līdzekļiem, kādus varētu pielietot ražošanā, lai mazinātu bažas par vienas
no PBS sastāvdaļām ietekmi uz veselību. Ņemot vērā šīs bažas, prasītāja jau esot sākusi domāt par “alternatīva produkta” –
nātrija perkarbonāta (turpmāk tekstā – “PCS”) izstrādi. Esot nožēlojami, ka citi ražotāji attiecīgajās sanāksmēs piedalījās
prettiesiskās diskusijās. Prasītāju šādi nodomi neesot interesējuši, jo tā jau bija nolēmusi pakāpeniski atteikties no PBS
par labu PCS. Līdz ar to tās pārstāvis neesot piedalījies prettiesiskajās diskusijās. Šādu skaidrojumu apstiprinot arī
Degussa
, kura apgalvoja, ka attiecīgās sanāksmes “nejauši” esot noturētas prettiesisko diskusiju ietvaros.
Saistībā ar divām citām sanāksmēm par PBS, attiecīgi to, kas 1998. gada septembrī notika Lionā un 1999. gada vasarā – Bāzelē,
prasītājas iespējamā dalība šajās sanāksmēs izrietot vienīgi no
Solvay
sniegtās neapstiprinātās informācijas. Komisija neesot ņēmusi vērā attiecīgā prasītājas darbinieka liecību, kurš neatceroties,
ka būtu piedalījies minētajās sanāksmēs.
–       Argumenti, kas izvirzīti replikas ietvaros
Replikā prasītāja norāda, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu tiktāl, ciktāl tai neesot bijuši precīzi
un saskaņoti pierādījumi attiecībā uz prasītājas dalību darbībās, kas ir aizliegta vienošanās.
Pirmkārt, Komisija neesot ņēmusi vērā pierādījumus, kas pamato prasītājas tēzi, un esot nepareizi interpretējusi citus pierādījumus,
lai pamatotu savu secinājumu. Saskaņā ar prasītājas viedokli Komisija ir ignorējusi faktu, ka vislabākais pierādījums ir prasītāju
darbinieku tiešās liecības, ir piemērojusi nelabvēlīgus pieņēmumus attiecībā uz prasītāju, ir sagrozījusi prasītājai labvēlīgus
faktus, prasītājas dalību
CEFIC
sanāksmēs, kuras bija tiesiskas, ir pielīdzinājusi darbībām, kas ir atzīstamas par karteli, un “ir izpušķojusi” pierādījumus,
par sliktu prasītajai.
Komisija neesot ņēmusi vērā pierādījumus objektīvi un kopumā. Tā neesot ņēmusi vērā pierādījumus, kas apstiprina, ka prasītāja
agresīvā veidā ir sadalījusi tirgus daļas, ka konkurenti, kuri zaudēja savas tirgus daļas par labu prasītājai, par to sūdzējās
un ka divas paredzētās aizliegtās vienošanās sanāksmes beidzās brīdī, kad prasītāja attiecās tajās piedalīties. Komisija nav
ieguvusi papildu pierādījumus saistībā ar neapstiprinātajiem apgalvojumiem, kas vērsti pret prasītāju.
Otrkārt, prasītāja pārmet Komisijai, ka tā nav izmantojusi konfrontējošu nopratināšanu, lai pārliecinātos par prasītājas darbinieku
sniegto liecību ticamību. Prasītāja bija vienīgais uzņēmums, kurš uzklausīšanas laikā Komisijā sniedza savas liecības. Neviens
no trim uzņēmumiem, kuri bija liecinājuši pret prasītāju, uzklausīšanas laikā liecības nesniedza. Liels skaits
Degussa
un
Solvay
iesniegto pierādījumu galvenokārt izrietēja no anonīmiem avotiem. Komisija izvairījās no prasītājas darbinieku liecībām tādēļ,
ka tās nebija apliecinātas ar zvērestu.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija uzklausīšanas laikā iegūtos pierādījumus esot pasniegusi neprecīzā veidā.
Uzklausīšanas laikā uzklausīšanas amatpersona esot precizējusi, ka daži pierādījumi, uz kuriem ir pamatojusies Komisija, it
īpaši
Solvay
apgalvojumi, kas izriet no anonīmiem avotiem, saistībā ar telefonzvaniem prasītājai, neesot ticami. Pēc uzklausīšanas Komisija
nav ieguvusi papildu pierādījumus.
It īpaši attiecībā uz 1997. gada maijā Seviļā notikušajām sanāksmēm Komisija iebildumu rakstā esot kļūdaini norādījusi, ka
tā no citiem uzņēmumiem pēc uzklausīšanas ir saņēmusi dažu faktisku aspektu apstiprinājumus un tā esot devusi iespēju prasītājai
izteikt savu viedokli. Pēc uzklausīšanas neesot iesniegti papildu apsvērumi par šo sanāksmi.
Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, papildu pierādījumiem, kas iesniegti prasītājai, neesot nekāda sakara ar iespējamajiem
Solvay
telefonzvaniem. Pēc uzklausīšanas iesniegtajos apsvērumos
Solvay
un
Degussa
esot vienīgi aprakstījušas paziņojuma par iebildumiem saturu saistībā ar dažiem konkrētiem jautājumiem (attiecībā uz
Degussa
sanāksmi Frankfurtē pie Mainas 1997. gada novembrī un attiecībā uz
Solvay
sanāksmi Kēnigsvinterā 1998. gada jūlijā) un esot apstiprinājušas savu darbinieku dalību. Neviens no šiem uzņēmumiem sākotnēji
nav minējis, ka prasītāja būtu piedalījusies šajās sanāksmēs. Komisija pati esot atzinusi, ka
Solvay
atbilde esot bijusi “netieša” un ka
Degussa
neesot “skaidri” norādījusi prasītāju.
Ceturtkārt, Komisija esot izdarījusi pretrunīgus apgalvojumus. Attiecībā uz
Kemira
tā esot uzskatījusi, ka neesot bijis neprātīgi pieņemt, ka dažādās diskusijas, kas notika
CEFIC
asamblejas ietvaros, ir bijušas drīzāk divpusējas (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums). Attiecībā uz prasītāju Komisija kļūdaini
esot apgalvojusi, ka nav iespējams, ka prasītājas pārstāvji būtu piedalījušies šajās pašās sanāksmēs, nezinot par slepeno
norunu.
Piektkārt, Komisija esot nepareizi interpretējusi dažus attaisnojošus pierādījumus. Vispirms tas attiecoties uz norādēm, saskaņā
ar kurām prasītāja ietilpst “slikto skolnieku” grupā, jo vēlējās paaugstināt kopējo ražošanas jaudu Eiropā, kas nāktu par
sliktu cenām. Komisija esot kļūdaini noraidījusi šo pierādījumu, iebildumu rakstā vienīgi apstiprinot, ka tas liecina par
prasītājas mēģinājumu aizliegto vienošanos izmantot savā labā.
Turklāt attiecībā uz Seviļas sanāksmēm, kas notika
CEFIC
asamblejas ietvaros, prasītājas darbinieks esot norādījis, ka viņš ir atteicies piedalīties jebkurā no aizliegtās vienošanās
diskusijām, kā rezultātā
Solvay
un
Degussa
pārstāvji esot atstājuši sanāksmju zāli. Atsakoties pieņemt šo liecību, Komisija esot pamatojusies uz savu to iemeslu nepamatotu
interpretāciju, kādēļ
Solvay
un
Degussa
atstājušas sanāksmju zāli, proti, ka mazie ražotāji, tostarp arī prasītāja, bija neapmierināti ar piedāvājumiem, iespējams,
tiem piešķirtās tirgus daļas dēļ. Šīs Komisijas tēzes pamatojumam neesot neviena pierādījuma. Savukārt saskaņā ar prasītājas
viedokli Seviļas sanāksmju sasteigtais rezultāts, kas saistīts ar faktu, ka konkurenti sūdzējās par cenu samazināšanu un par
prasītājas tirgus daļas palielināšanu, pierādot, ka prasītāja saviem konkurentiem bija norādījusi, ka tā šajā sanāksmē pārstāv
no tiem atšķirīgu viedokli.
Sestkārt, Komisija esot nepareizi interpretējusi dažus dokumentālos pierādījumus.
Pirmām kārtām, saistībā ar prasītājas darbinieka pasē iespiesto zīmogu, kas pierāda, ka minētais darbinieks 1996. gada 10. februārī
ieceļoja Amerikas Savienoto Valstu teritorijā, Komisija esot kļūdaini apstiprinājusi, ka šis zīmogs automātiski nepierādot,
ka attiecīgais darbinieks divas dienas vēlāk nevarēja atrasties Parīzē. Saskaņā ar prasītājas viedokli neesot iespējams, ka
attiecīgais darbinieks 10. februārī būtu aizlidojis uz Amerikas Savienotajām Valstīm, pavadījis tur 24 stundas un nākamajā
naktī lidojis atpakaļ pāri okeānam, devies tieši uz 12. februārī notikušās aizliegtās vienošanās sanāksmi un pēc tam atgriezies
Amerikas Savienotajās Valstīs. Saskaņā ar prasītājas viedokli, ja tas tā būtu bijis, pasē būtu vēl viens zīmogs. Tādējādi
Atofina
darbinieki esot kļūdaini apgalvojuši, ka prasītājas pārstāvis 1996. gada 12. februārī bija Parīzē. Ja vēl piebilst, ka vairākos
gadījumos
Atofina
bija vienīgā, kas apgalvoja, ka prasītāja esot piedalījusies aizliegtās vienošanās sanāksmēs un ka atsevišķā tās sniegtā informācijā
bija jautājuma zīmes, var tikt apšaubīta
Atofina
sniegtās informācijas ticamība.
Otrām kārtām, saistībā ar rēķinu par taksometra pakalpojumiem, kas 1998. gada 13. jūlijā izsniegts Barselonā un uz kura norādīts
tā prasītājas darbinieka vārds, kurš, iespējams, tajā pašā dienā piedalījās Kēnigsvinteras sanāksmē, Komisija esot apšaubījusi
šo pierādījumu, bez jebkāda pamatojuma norādot, ka šo rēķinu varēja izsniegt jebkurā citā šīs dienas laikā (apstrīdētā lēmuma
236. apsvērums). Nevainīguma prezumpcijai vajadzētu prevalēt pār šādu pieņēmumu.
Trešām kārtām,
Atofina
iesniegtās sanāksmes piezīmes, kurās sadaļā attiecībā uz prasītājas cenām ir ietvertas jautājuma zīmes, nozīmējot to, ka
Atofina
nebija nekādas informācijas par prasītājas cenām, jo prasītāja sanāksmē nepiedalījās. Tomēr Komisija iebildumu rakstā esot
kļūdaini norādījusi, ka šīs jautājuma zīmes atspoguļojot
Atofina
darbinieka piesardzību. Komisija neesot ņēmusi vērā citu skaidrojumu, ko sniegusi prasītāja, saskaņā ar kuru attiecīgā informācija
“varēja būt nākusi no jebkādiem avotiem”. Līdz ar to attiecībā uz šo sanāksmi Komisija esot nepareizi interpretējusi prasītājas
darbinieku skaidrās liecības, kas pamatotas ar dokumentāliem pierādījumiem.
Ceturtām kārtam, Komisija esot norādījusi, ka vienās no
Atofina
darbinieka izdarītajām piezīmēm, kas attiecas uz Diseldorfā 1998. gada oktobrī notikušo sanāksmi, prasītāja esot pieminēta
vairākkārt. Saskaņā ar prasītājas viedokli attiecīgās piezīmes nav skaidras, bet no
Atofina
turpmākajiem paskaidrojumiem izrietot, ka minētajās piezīmēs ir atsauce uz vienu nākamo sanāksmi, kas notikusi 9. novembrī
un kuras laikā bija jāpieņem “galējais modelis”, un ka tajās ir minēts “komentārs par to, kā, izdarot spiedienu caur
Solvay
, likt [prasītājai] pieņemt savas tirgus daļas”. 1998. gada oktobrī prasītāja atkal esot atteikusies piedalīties karteļa darbībās.
Komisija, neanalizējot piezīmju saturu, esot kļūdaini pamatojusies vienīgi uz to, ka ir ticis minēts prasītājas vārds.
Septītkārt, Komisija esot “izpušķojusi pierādījumus, pievienojot neprecīzus elementus vai pārspīlējot jau konstatētos faktus.
Pirmām kārtām, saistībā ar divpusējo sanāksmi ar
Degussa
, kas 1998. gada septembrī notika Briselē un kuru apstrīd prasītāja, Komisija esot norādījusi, ka tā esot bijusi “informatīva
sanāksme” par to sanāksmi, kas notika no rīta (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums). Tomēr
Degussa
sniegtajā informācijā nekas neesot minēts par šādu “informatīvo sanāksmi” un neesot pieminētas nekādas diskusijas par PBS
vai arī par tirgus daļu iesaldēšanu attiecībā uz HP. Attiecībā uz HP
Degussa
esot tieši norādījusi, ka diskusijas esot bijušas “vispārīgas”. Komisijas secinājumi neesot pamatoti.
Otrām kārtām, attiecībā uz Seviļā notikušajām sanāksmēm prasītāja pretēji Komisijas apgalvotajam esot pilnībā distancējusies
no diskusijām, kas vērstas pret konkurenci, atsakoties piedalīties darbībās, kas ir atzīstamas par aizliegtu vienošanos, kā
rezultātā
Degussa
un
Solvay
pārstāvji esot “pēkšņi atstājuši telpu” un šī sanāksmju sērija esot slēgta.
Atofina
esot apstiprinājusi, ka šīs sanāksmes tika slēgtas pēc
Degussa
un
Solvay
pārstāvju aiziešanas. Komisija šajā ziņā esot nepareizi interpretējusi lietas materiālus.
Trešām kārtām, runājot par Komisijas tēzi, saskaņā ar kuru
Atofina
esot apstiprinājusi
Solvay
apgalvojumus attiecībā uz telefonzvaniem,
Solvay
un
Atofina
sniegtā informācija nepārprotami attiecas uz dažādām sanāksmēm. Līdz ar to neesot iespējams, ka šīs sanāksmes pārklājas ne
attiecībā uz to dalībniekiem, ne laika posmiem.
Astotkārt, prasītāja apgalvo, ka
Solvay
un
Atofina
, paralēli iesniedzot savus lūgumus par iecietības režīma piemērošanu, “savstarpēji sacentās” par to, kura pirmā sniegs nozīmīgu
pievienoto vērtību salīdzinājumā ar tiem pierādījumiem, kas jau atradās Komisijas rīcībā, kas liek apšaubīt to sniegto liecību
ticamību.
Uzņēmumi, kas bija iesnieguši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, neesot varējuši pārbaudīt nedz savu darbinieku atmiņu,
nedz arī iesniegt skaidrus un precīzus pierādījumus. Piemēram, Komisija atsaucās uz apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumu, saskaņā
ar kuru
Solvay
, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, “labprātīgi apstiprināja” Kēnigsvinterā 1998. gada jūlijā notikušo sanāksmi, lai
gan iebildumu rakstā tā pēdiņās ir piebildusi: “mums jāpārbauda, vai tas tiešām tika izdarīts labprātīgi vai arī pēc Komisijas
pieprasījuma”. Tāpat arī saistībā ar Diseldorfā 1998. gada oktobrī notikušo sanāksmi
Degussa
pēc Komisijas pieprasījuma esot “turpinājusi izjautāt” savus darbiniekus par sanāksmes dalībniekiem.
Visbeidzot, prasītāja norāda, ka tā nekad neesot bijusi apsūdzēta par iesaistīšanos pret konkurenci vērstās darbībās. Tās
darbinieki esot liecinājuši uzklausīšanas laikā un esot snieguši liecības, kas atspēko paziņojumā par iebildumiem izdarītos
apgalvojumus. Tie esot bijuši uzņēmumi, kas atkārtoti izdarījuši pārkāpumus, kuri vēlējās izmantot iecietības režīmu un savā
“steigā” šajā ziņā esot iesnieguši apgalvojumus, kas ir neskaidri, neapstiprināti un bieži izriet no anonīmiem avotiem no
to advokātu vēstulēm vai mīklainām ar roku rakstītām piezīmēm, “kas ir pilnas ar jautājuma zīmēm”. Komisija nav minējusi nevienu
izskaidrojumu, kādēļ šiem pierādījumiem būtu dodama priekšroka salīdzinājumā ar prasītājas iesniegtajiem skaidrajiem un nepretrunīgajiem
pierādījumiem.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Atbilstoši EKL 81. panta 1. panta noteikumiem ar kopējo tirgu ir nesaderīgi un aizliegti visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu
apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut,
ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.
Lai varētu uzskatīt, ka pastāv nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, pietiek ar to, ka konkrētie uzņēmumi ir izteikuši
kopēju vēlmi darboties tirgū noteiktā veidā (Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija
Recueil
, II‑1711. lpp., 256. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 199. punkts).
Var uzskatīt, ka ir noslēgts nolīgums EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ja ir pastāvējusi principiāla kopēja vēlme par konkurences
ierobežošanu, pat ja par paredzētajiem šīs ierobežošanas specifiskajiem aspektiem joprojām notiek pārrunas (šajā ziņā skat.
iepriekš 97. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 151.–157. un 206. punkts).
Jēdziens “saskaņota darbība” nozīmē tādu koordinācijas veidu uzņēmumu starpā, kas, nesasniedzot stadiju, kad to starpā tiek
noslēgts nolīgums vārda tiešā nozīmē, apzināti aizstāj ar risku saistīto konkurenci ar praktisko sadarbību starp tiem (Tiesas
1999. gada 8. jūlija spriedumi lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 115. punkts, un lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 158. punkts).
Šajā ziņā EKL 81. panta 1. punkts neļauj īstenot starp tirgus dalībniekiem jebkādu tiešu vai netiešu sazināšanos, kas varētu
vai nu ietekmēt pašreizējā vai potenciālā konkurenta uzvedību tirgū, vai arī atklāt šādam konkurentam, kādā veidā tas ir izlēmis
rīkoties tirgū pats vai attiecībā pret to, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana (šajā ziņā skat. iepriekš
99. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 116. un 117. punkts).
Ar apstākli, ka konkurentiem tiek paziņota informācija, lai sagatavotu pret konkurenci vērstu nolīgumu, pietiek, lai pierādītu
saskaņotas darbības pastāvēšanu EKL 81. panta izpratnē (Vispārējās tiesas spriedums lietā T‑148/89
Tréfilunion
/Komisija,
Recueil
, II‑1063. lpp., 82. punkts, un 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑53/03
BPB
/Komisija, Krājums, II‑1333. lpp., 178. punkts).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdzieni “nolīgums” un “saskaņota darbība” EKL 81. panta 1. punkta nozīmē aptver slepenu norunu
formas, kurām ir viens un tas pats raksturs un kuras atšķiras tikai pēc to intensitātes un izpausmes veidiem (iepriekš 99. punktā
minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 131. un 132. punkts, un iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 190. punkts).
Salikta pārkāpuma gadījumā, kad vairāki ražotāji vairāku gadu garumā mēģina kopīgi regulēt tirgu, nevar prasīt, lai Komisija
precīzi kvalificētu pārkāpumu kā nolīgumu vai saskaņotu darbību, jo jebkurā gadījumā uz abiem minētajiem pārkāpuma veidiem
attiecas EKL 81. pants (šajā ziņā skat. iepriekš 99. punktā minēto spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 111.–114. punkts, un Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no
T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑931. lpp., 696. punkts).
Pārkāpuma divkārša kvalificēšana par nolīgumu “un/vai” saskaņotu darbību ir saprotama kā tāda, kas attiecas uz tādu faktisko
apstākļu kopumu, no kuriem daži ir kvalificēti par nolīgumu vai cita veida saskaņotu darbību EKL 81. panta 1. punkta izpratnē,
kurā nav paredzēta specifiska šī saliktā pārkāpuma veida kvalifikācija (iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 264. punkts, un iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 187. punkts).
Attiecībā uz pierādījumu par pārkāpumu sniegšanu ir jāatgādina, ka Komisijai ir jāsniedz pierādījumi, kas no tiesību viedokļa
pietiekamā apmērā spēj apliecināt, ka pastāv EKL 81. panta 1. punktā paredzētie pārkāpuma sastāvu veidojošie fakti (Tiesas
1998. gada 17. decembra spriedums lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 58. punkts).
Komisijai šajā ziņā ir jāsniedz precīzi un saskanīgi pierādījumi (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija spriedumu lietā
T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu nav noteikti jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami,
ja pierādījumu kopums, uz ko iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šiem kritērijiem (skat. Vispārējās tiesas 2004. gada
8. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 un T‑78/00
JFE Engineering
u.c./Komisija, Krājums, II‑2501. lpp., 180. punkts un tajā minētā judikatūra).
Norādes, uz kurām Komisija ir atsaukusies lēmumā, lai pierādītu, ka uzņēmums ir izdarījis EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu,
ir jāizvērtē nevis izolēti, bet gan kopumā (skat. iepriekš 101. punktā minēto spriedumu lietā
BPB
/Komisija, 185. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat ir jāņem vērā, ka pret konkurenci vērstās darbības parasti norisinās slepeni un tādēļ vairumā gadījumu pret konkurenci
vērstas darbības vai nolīguma pastāvēšana ir jāizsecina no noteiktām sakritībām vai norādēm, kuras, skatot tās kopsakarā un
nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences tiesību normu pārkāpumu (Tiesas 2004. gada 7. janvāra
spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 55.–57. punkts).
Visbeidzot, attiecībā uz pārbaudes tiesā apjomu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, izskatot prasību par lēmuma par EKL
81. panta 1. punkta piemērošanu atcelšanu, Vispārējai tiesai ir vispārīgi jāveic pilnīga pārbaude, lai noskaidrotu, vai EKL
81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti vai nē (skat. Vispārējās tiesas 2000. gada 26. oktobra spriedumu
lietā T‑41/96
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II‑3383. lpp., 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jebkādas tiesai radušās šaubas ir jātulko par labu uzņēmumam, kas ir lēmuma, ar kuru konstatēts pārkāpums, adresāts, kā to
paredz nevainīguma prezumpcijas princips, kurš kā Savienības tiesību vispārējais princips tostarp ir piemērojams tādos procesos
par uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kuru rezultātā var tikt pieņemts lēmums par naudas soda
vai kavējuma naudas uzlikšanu (iepriekš 99. punktā minētais spriedums lietā
Hüls
/Komisija, 149. un 150. punkts).
Tas, vai Komisija šajā lietā ir no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā pierādījusi, ka prasītāja ir piedalījusies attiecīgajā
pārkāpumā, ir jāizvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
–       Ievada apsvērumi
Prasītāja vairākkārt vispārīgi kritizē pierādījumu sniegšanu šajā gadījumā, norādot, pirmkārt, uz uzņēmumu, kas iesnieguši
lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, iesniegto pierādījumu zemāko pierādījuma spēku, otrkārt, uz neapstiprinātas informācijas,
kas nāk no viena vienīga avota, izmantošanu, treškārt, uz prasītājas darbinieku liecību par pretējo neatspēkošanu un, ceturtkārt,
uz uzklausīšanas amatpersonas uzklausīšanas laikā izteikto priekšlikumu neņemšanu vērā.
Kaut arī šī kritika lielā mērā sakrīt ar iebildumiem, kas vērsti pret Komisijas izvirzītajiem materiālajiem pierādījumiem
apstrīdētajā lēmumā, tā pieprasa dažus vispārīgus ievada apsvērumus.
Pirmkārt, saistībā ar prasītājas argumentiem, kas attiecas uz to pierādījumu spēku, kas iesniegti lūgumu par iecietības režīma
piemērošanu ietvaros, ir jāatgādina, ka tikai tas, ka informācija nāk no uzņēmuma, kurš ir iesniedzis lūgumu par iecietības
režīma piemērošanu, neietekmē pierādījuma spēku.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru neviens Savienības tiesību noteikums vai vispārējais princips neliedz Komisijai pret uzņēmumu
atsaukties uz citu pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu paziņojumiem (iepriekš 103. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 512. punkts). Paziņojumus, kas iesniegti Paziņojuma par sadarbību ietvaros, nevar uzskatīt par tādiem, kuriem
nav pierādījuma spēka tikai šī iemesla dēļ (Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑54/03
Lafarge
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 57. un 58. punkts).
Ir saprotama zināma neuzticēšanās attiecībā uz prettiesiskas aizliegtas vienošanās galveno dalībnieku brīvprātīgi iesniegtajiem
materiāliem, jo šie dalībnieki var samazināt sava un palielināt citu dalībnieku ieguldījuma pārkāpuma izdarīšanā nozīmi. Tomēr,
ņemot vērā Paziņojumā par sadarbību paredzētās procedūras loģiku, tas, ka ir izteikts lūgums piemērot Paziņojumā par sadarbību
paredzētās priekšrocības, lai saņemtu naudas soda apmēra samazinājumu, ne vienmēr norāda uz mēģinājumu sniegt sagrozītus pierādījumus
citu inkriminētās aizliegtās vienošanās dalībnieku rīcībai. Ikviens mēģinājums maldināt Komisiju var radīt šaubas par uzņēmuma
godīgumu, kā arī sadarbības pilnību un apdraudēt tā iespēju saņemt visas Paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības
(Vispārējās tiesas 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, Krājums, I‑4441. lpp., 70. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 58. punkts).
Jāsecina, ka, ja persona atzīst, ka ir izdarījusi pārkāpumu, un atzīst faktus, kuri pārsniedz tos, kuri tieši secināmi no
attiecīgajiem dokumentiem, tad
a priori
, ja īpaši apstākļi neliecina par pretējo, ir atzīstams, ka persona ir apņēmusies teikt taisnību. Paziņojumi, kas ir pret
to sniedzēja interesēm, principā ir uzskatāmi par īpaši ticamiem pierādījumiem (Vispārējās tiesas iepriekš 107. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 211. un 212. punkts; 2007. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02
Bolloré
u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 166. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 59. punkts).
Paziņojumi, ko apsūdzētie uzņēmumi izteikuši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu ietvaros, tomēr ir jānovērtē piesardzīgi,
un tos parasti nevar pieņemt bez apstiprināšanas.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru viena pārkāpumā apsūdzēta uzņēmuma, kas apsūdzēts par to, ka ir aizliegtās vienošanās
dalībnieks, atzīšanos, ko savukārt apstrīd pārējie apsūdzētie uzņēmumi, nevar uzskatīt par pietiekamu šo pēdējo minēto uzņēmumu
izdarīta pārkāpuma pierādījumu, ja to neapliecina arī citi pierādījumi (Vispārējās tiesas iepriekš 107. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 219. punkts; 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 285. punkts; iepriekš 118. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Bolloré
u.c./Komisija, 167. punkts, un iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 293. punkts; šajā ziņā skat. arī iepriekš 32. punktā minēto spriedumu lietā
Enso‑Gutzeit
/Komisija, 91. punkts).
Lai pārbaudītu uzņēmumu, kas iesnieguši lūgumu par iecietības režīma piemērošanu, paziņojumu pierādījuma spēku, Vispārējā
tiesa ņem vērā it īpaši, pirmkārt, savstarpēji saskanīgo netiešo pierādījumu nozīmi, kas pamato šo uzņēmumu paziņojumu atbilstību,
un, otrkārt, to, vai nepastāv netiešie pierādījumi, kas liecinātu, ka šie uzņēmumi centās samazināt sava un palielināt citu
dalībnieku ieguldījuma nozīmi pārkāpuma izdarīšanā (šajā ziņā skat. iepriekš 117. punktā minēto spriedumu lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 70. punkts, un iepriekš 116. punktā minēto spriedumu lietā
Lafarge
/Komisija, 62. un 295. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz prasītājas pārmetumiem, kas izriet no tā, ka, ņemot vērā dažus faktiskos apstākļus, Komisija esot pamatojusies
tikai uz vienu vienīgu pierādījumu, ir jāatgādina, ka neviens Savienības tiesību princips neaizliedz to, ka Komisija, lai
konstatētu pārkāpuma esamību, pamatotos uz vienu dokumentālu pierādījumu, ja vien tā pierādījuma spēks ir nešaubīgs un līdz
ar to ja pats dokuments skaidri apstiprina pārkāpuma esamību (Vispārējās tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās
lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz
T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 1838. punkts).
Protams, ņemot vērā iepriekš 120. punktā minēto judikatūru, šis pieņēmums parasti neattiecas uz apsūdzētā uzņēmuma parastiem
paziņojumiem, kuriem tiktāl, ciktāl tos apstrīd citi attiecīgie uzņēmumi, jābūt apstiprinātiem ar papildu un objektīviem pierādījumiem.
No šāda secinājuma tomēr var atkāpties gadījumā, ja paziņojums, kas nāk no uzņēmuma, kurš sadarbojās, ir īpaši ticams, jo
šādos apstākļos nepieciešamā apstiprinājuma pakāpe ir niecīga kā precizitātes, tā arī detalizētības ziņā.
Patiesībā gadījumā, ja saskaņotu netiešo pierādījumu kopums ļauj apstiprināt tādas slepenas norunas esamību un tās atsevišķus
specifiskus aspektus, kura norādīta sadarbības ietvaros iesniegtajā paziņojumā, var pietikt tikai ar šo paziņojumu, lai apstiprinātu
citus apstrīdētā lēmuma aspektus (šajā ziņā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 220. un 334. punkts). Šādos apstākļos Komisija var pamatoties vienīgi uz šo paziņojumu ar nosacījumu, ka tā
patiesība, kas tika apstiprināta, nerada šaubas un ka norādes nav neskaidras.
Turklāt, pat ja uzņēmuma paziņojums nav apstiprināts attiecībā uz atsevišķiem apliecinātiem faktiem, tam var būt noteikts
pierādījuma spēks, lai Komisijas iegūto saskaņoto netiešo pierādījumu kopuma ietvaros apstiprinātu pārkāpuma esamību. Tiktāl,
ciktāl dokumentā ir informācija, kas saskan ar informāciju citos dokumentos, ir jāuzskata, ka šie dokumenti viens otru apstiprina
(šajā ziņā skat. iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 275. punkts).
Bez tam Komisijai no laika posmiem, kuros ir salīdzinoši bagāti pierādījumi, ir jāspēj izdarīt secinājumus attiecībā uz citiem
laika posmiem, kuros plaisa starp katru pierādījumu, iespējams, ir būtiskāka. Turklāt būtu nepieciešams arī patiesi drošs
skaidrojums, lai pārliecinātu tiesu, ka kādā sanāksmju sērijas periodā ir notikušas pilnīgi atšķirīgas lietas no tām, kas
risinājās iepriekšējo, kā arī turpmāko sanāksmju laikā, lai arī šajās sanāksmēs bija apvienojies viens un tas pats dalībnieku
loks, tās notika ārēji līdzīgos apstākļu ietvaros un tām neapšaubāmi bija viens mērķis (tiesneša B. Vesterdorfa [
B. Vesterdorf
], kas pildīja ģenerālaldvokāta funkcijas, sniegtie secinājumi saistībā ar Vispārējās tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu
lietā T‑1/89
Rhône‑Poulenc
/Komisija,
Recueil
, II‑867., II‑885. lpp., secinājumi – kopēji ar secinājumiem tā sauktajās “polipropilēna” lietās,
Recueil
, II‑954. lpp.).
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka pierādījumu novērtēšanas ietvaros Komisija nav uzklausījusi prasītājas darbiniekus un nav
ņēmusi vērā to liecības.
Prasītāja tostarp apgalvo, ka pārkāpuma konstatēšana lielā mērā balstoties uz
Solvay
un viena no
Atofina
darbinieka paziņojumiem, kas apliecina, ka ar dažiem prasītājas darbiniekiem, lai arī tie nepiedalījās vairākās konkrētās
sanāksmēs, notika sazināšanās un tie tika informēti pa telefonu. Prasītāja norāda, ka šie darbinieki, kas bija identificēti
minētajos paziņojumos, iesniedza Komisijai pretējus paziņojumus, kas netika ņemti vērā.
Ir jānorāda, ka šajā ziņā nav šaubu par to, ka Komisijas rīcībā bija attiecīgo prasītājas darbinieku rakstiskie paziņojumi
un ka tie bija piedalījušies uzklausīšanā.
Šādos apstākļos jautājums par to, vai minētie paziņojumi apstrīdētajā lēmumā ir ņemti vērā pienācīgā veidā, sakrīt ar prasītājas
izvirzīto iebildumu, kas vērsts pret aplūkotajiem faktiskajiem konkrētajiem pierādījumiem.
Tomēr šajā brīdī ir jānorāda, ka prasītāja kļūdaini uzskata, ka, tā kā attiecīgie paziņojumi bija apliecināti ar zvērestu,
tiem bija augstāks pierādījuma spēks un tādēļ Komisijai bija pienākums pierādīt, ka šīs liecības bija “atspēkotas”.
Lai arī liecībai, kas apliecināta ar zvērestu tiesā vai arī, iespējams, prokurora veiktās izmeklēšanas laikā, var būt augstāks
pierādījuma spēks, ņemot vērā nelabvēlīgās sekas, kas saskaņā ar krimināllikumu var iestāties personai, kas izmeklēšanas laikā
stāstījusi nepatiesību – kas ir apstākļi, kas šādu liecību padara vairāk uzticamu nekā vienkāršu paziņojumu (šajā ziņā skat.
iepriekš 107. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
JFE Engineering
u.c./Komisija, 312. punkts), šādi apsvērumi nav piemērojami šajā gadījumā, jo runa ir par prasītājas darbinieku rakstiskajiem
paziņojumiem, kas Komisijai tika iesniegti administratīvā procesa laikā, kā arī viņu uzklausīšanas laikā Komisijā sniegtajām
liecībām.
Turklāt prasītāja kļūdaini apgalvo, ka Komisijai uzklausīšanas laikā veiktās konfrontējošās nopratināšanas ietvaros bija pienākums
salīdzināt
Atofina
un
Solvay
sniegtās liecības, kurās apsūdzēta prasītāja, ar prasītājas darbinieku pretējām liecībām.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka administratīvā procesa laikā Komisija nevar piespiest personas sniegt ar zvērestu apliecinātas
liecības.
Saskaņā ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 19. panta 1. punktu Komisija var iztaujāt jebkuru fizisku vai juridisku personu,
kas piekrīt iztaujāšanai, ar mērķi savākt informāciju attiecībā uz izmeklēšanas priekšmetu. Turklāt atbilstoši Komisijas 2004. gada
7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL] 81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123,
18. lpp.), preambulas 3. apsvērumam, pirms uzklausīt mutiskās liecības, ko sniedz fiziskas vai juridiskas personas, kuras
piekritušas iztaujāšanai, Komisijai jāinformē minētās personas par iztaujāšanas juridisko pamatu un brīvprātīgo raksturu.
Turklāt Komisijai ir pienākums uzklausīt fiziskas vai juridiskas personas, kas pierāda pietiekošu interesi tikt uzklausītām,
tikai tiktāl, ciktāl šīs personas faktiski lūdz tikt uzklausītas. Tātad tai ir saprātīga rīcības brīvība izlemt, kāda interese
varētu būt to personu uzklausīšanai, kuru liecības varētu būt nozīmīgas lietas izskatīšanā. Patiesībā tiesību uz aizstāvību
nodrošināšana nepieprasa, lai Komisija veiktu ieinteresēto personu norādīto liecību uzklausīšanu, ja tā uzskata, ka lietas
izmeklēšana ir bijusi pietiekoša (šajā ziņā skat. iepriekš 97. punktā minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 382. un 383. punkts un tajos minētā judikatūra).
Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, 6. panta 3. punkta d) apakšpunktā
ir paredzēts, ka “ikvienam, kas tiek apsūdzēts noziedzīgā nodarījumā, ir tiesības vismaz [..] nopratināt vai panākt apsūdzības
liecinieku nopratināšanu un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā apsūdzības
lieciniekiem”. Turklāt, kaut arī Komisija nav “tiesa” šī panta izpratnē un kaut arī Komisijas noteiktie naudas sodi nav ar
krimināltiesisku raksturu, Komisijai administratīvā procesa ietvaros ir jāievēro Savienības tiesību vispārējie principi.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka Savienības konkurences tiesību normas neuzliek Komisijai pienākumu izsaukt aizstāvības
lieciniekus, kurus ir lūgts uzklausīt, nav pretrunā šiem principiem. Lai gan Komisija var uzklausīt fiziskas vai juridiskas
personas, ja tā uzskata to par nepieciešamu, tā nevar izsaukt apsūdzības lieciniekus, lai tie bez piekrišanas sniegtu liecības
(iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 389.–392. punkts, un 118. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Bolloré
u.c./Komisija 86. un 87. punkts). Tā kā Komisijā notiekošajam procesam ir vienīgi administratīvs raksturs, tai nav jāsniedz
attiecīgajam uzņēmumam iespēja nopratināt konkrētu liecinieku un analizēt viņa paziņojumus izmeklēšanas laikā (iepriekš 109. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 200. punkts). Pietiek, ka paziņojumi, ko izmanto Komisija, ar lietas materiāliem tiek nodoti prasītājam, kas
tos var apstrīdēt Savienības tiesā (iepriekš 116. punktā minētais spriedums lietā
Lafarge
/Komisija, 147.–149. punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītāja nevar atsaukties uz tās tiesību nopratināt vai panākt apsūdzības liecinieku nopratināšanu
pārkāpumu.
Katrā ziņā nekas neliedz prasītājai pieprasīt apsūdzības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu Vispārējā tiesā, iesniedzot
lūgumu noteikt pierādījumu savākšanas pasākumus šajā ziņā. Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāja šādu lūgumu nav iesniegusi. Līdz
ar to Vispārējā tiesa uzskatītu, ka ir nepieciešams izsaukt attiecīgos lieciniekus tikai tad, ja tā savas pārbaudes ietvaros
konstatētu, ka fakti, kas ietverti lietas materiālos un mutvārdu procedūras laikā sniegtajos paskaidrojumos, nav pietiekami,
lai lemtu par izskatāmo strīdu.
Ceturtkārt un visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka uzklausīšanas laikā uzklausīšanas amatpersona ir atzinusi pret prasītāju izvirzīto
pierādījumu nepietiekamību un minētā amatpersona ieteikusi veikt uz sacīkstes principa balstītu prasītājas iesniegto jauno
pierādījumu, proti, tās darbinieku paziņojumu pārbaudi – ieteikums, kuru Komisija netika ievērojusi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka uzklausīšanas amatpersonas ziņojums ir tikai iekšējs Komisijas dokuments, kura mērķis nav pilnveidot
vai labot uzņēmumu argumentus un kuram tātad nav nekāda izšķiroša aspekta, kas Savienības tiesai būtu jāņem vērā, lai īstenotu
savu pārbaudi (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 176. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šie apsvērumi it īpaši attiecas uz tiem uzklausīšanas amatpersonas izteiktajiem komentāriem uzklausīšanas laikā, uz kuriem
norāda prasītāja. Katrā ziņā savā 2006. gada 20. aprīļa nobeiguma ziņojumā, kas pievienots iebildumu rakstam, uzklausīšanas
amatpersona ir apstiprinājusi, ka noteikumi, kas attiecas uz tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu un tiesībām uz aizstāvību,
attiecīgā administratīvā procesa ietvaros ir ievēroti.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, prasītājas izteiktie pārmetumi attiecībā uz Komisijas pierādījumu iegūšanu un uzklausīšanas
gaitu ir daļēji nepamatoti un daļēji sakrīt ar iebildumiem, kas vērsti pret turpmāk apskatītajiem pārkāpuma materiālajiem
pierādījumiem.
–       Par pierādījumiem, kas attiecas uz prasītājas dalību pārkāpumā
Runājot par pārkāpuma galvenajām pazīmēm, Komisija konstatēja, ka no 1994. gada 31. janvāra konkurenti apmainījās ar un diskutēja
par konfidenciālu informāciju attiecībā uz ražošanas apjomiem un to iespējamo samazināšanu, paredzot kavēt jaunu ražošanas
jaudu ieviešanu tirgū. Tie arī diskutēja par klientu un tirgus daļu, kā arī pārdošanas cenu sadalīšanu. Tie bija ieviesuši
uzraudzības sistēmu, kuras ietvaros tie regulāri apmainījās ar konfidenciālu informāciju par tirgu, sabiedrībām, pārdošanas
apjomiem un pārdošanas cenām. Turklāt konkurenti bija iesaistījušies ražošanas jaudas samazināšanā un daudzpusējās sanāksmēs
regulāri analizēja tirgus daļu attīstību (apstrīdētā lēmuma 100., 351.–354. apsvērums).
Liela daļa daudzpusējo sanāksmju notika
CEFIC
, kas ir attiecīgās rūpniecības nozares juridiskā apvienība, pusgada asambleju ietvaros.
1997. gada augustā Briselē, kā arī trīs turpmākajās sanāksmēs, kas notika 1998. gada februārī, aprīlī un septembrī, minētie
dalībnieki vienojās par saskaņotu HP cenu paaugstināšanu (apstrīdētā lēmuma 171. un 172. apsvērums). Kas attiecas uz PBS,
šie dalībnieki pirmo diskusiju ietvaros par šo tematu apmainījās ar slepeniem datiem par tirgu ar mērķi noslēgt pret konkurenci
vērstu vienošanos un “tika veikti sagatavošanās darbi”, lai vēlākais sākot ar 1998. gada 15. maiju tiktu noslēgta oficiāla
vienošanās (apstrīdētā lēmuma 100., 214. un 229. apsvērums). Pēdējā daudzpusējā sanāksme šīs slepenās norunas ietvaros notika
2000. gada 18. maijā, bet vienošanās par HP cenu līmeņa uzturēšanu tika atstāta spēkā līdz 2000. gada beigām (apstrīdētā lēmuma
281. un 282., 355.–360. apsvērums).
Attiecībā uz prasītājas piedalīšanos pārkāpumā Komisija konstatēja, ka prasītāja piederēja pie tā sauktajiem aizliegtās vienošanās
dalībnieku “cietajiem riekstiem” (apstrīdētā lēmuma 99. apsvērums). Komisija pamanīja norādes, kas liecina par slepeniem kontaktiem
ar prasītāju sākot no 1991. gada (apstrīdētā lēmuma 106. apsvērums). It īpaši saskaņā ar
Atofina
informāciju 1995. gada jūlija, oktobra un novembra sanāksmju piezīmēs, ko iesniedza
Atofina
, bija ietverti dati par prasītāju un tajās bija atsauce uz prasītājas pausto nostāju (apstrīdētā lēmuma 120., 127., 128.,
129., 133. un 136. apsvērums). Turklāt saskaņā ar
Degussa
informāciju prasītāja divpusējās sanāksmes ietvaros, kas notika 1996. gada otrajā vai 1997. gada pirmajā pusgadā, esot “akceptējusi
pamatideju par cenu līmeņa saskaņotu paaugstināšanu” (apstrīdētā lēmuma 151. apsvērums).
Kā izriet no lietas materiāliem, prasītāja apstrīdēja šo informāciju attiecībā uz vienošanās sākotnējo laika posmu un, ņemot
vērā to, ka netika saņemts nekāds apstiprinājums, minētā informācija attiecībā uz prasītāju netika ņemta vērā.
Līdz ar to Komisija apstrīdētajā lēmumā būtiski samazināja prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu salīdzinājumā ar to, kas bija
norādīts paziņojumā par iebildumiem. Attiecībā uz prasītājas dalības pārkāpumā sākumu Komisija uzskatīja, ka tās rīcībā ir
pierādījumi, kas apliecina prasītājas piedalīšanos 1997. gada 29. maija karteļa sanāksmē, un ka šī diena bija jāņem vērā,
lai noteiktu pārkāpuma ilgumu attiecībā uz prasītāju (apstrīdētā lēmuma 352. apsvērums). Attiecībā uz prasītājas dalības pārkāpumā
beigām Komisija norādīja, ka tā bija stingri pārliecināta par prasītājas dalību pārkāpumā līdz 1999. gada 13. decembrim –
dienai, kurā notika karteļa pēdējā sanāksme, attiecībā uz kuru Komisijai bija pierādījums par prasītājas darbinieku piedalīšanos
(apstrīdētā lēmuma 365. apsvērums).
Prettiesiskie kontakti, kas apstrīdētajā lēmumā ir attiecināti uz prasītāju, ir šādi:
–        trīs daudzpusējās sanāksmes, kas
CEFIC
asamblejas ietvaros 1997. gada 28. vai 29. maijā notika Seviļā (apstrīdētā lēmuma 156.–167. apsvērums) un saistībā ar kurām
prasītāja atzīst savu dalību divās no tām, bet apgalvo, ka tā nav piekritusi nelikumīgajām diskusijām;
–        četras daudzpusējās sanāksmes, kas notika attiecīgi 1997. gada augustā Briselē, 1997. gada 18. septembrī Parīzē, 1997. gada
17. novembrī Frankfurtē pie Mainas un 1997. gada 21. novembrī Parīzē, kurās prasītāja pati fiziski nepiedalījās, taču par
kurām to telefoniski informēja
Atochem
(apstrīdētā lēmuma 171.–197. apsvērums), ko prasītāja apstrīd;
–        daudzpusējās sanāksmes, kas
CEFIC
asamblejas ietvaros 1997. gada 26. un 27. novembrī notika Briselē (apstrīdētā lēmuma 198.–209. apsvērums); prasītāja atzīst
dalību visās minētajās sanāksmēs, bet apgalvo, ka tā neesot zinājusi par nelikumīgajām diskusijām;
–        divpusējās sanāksmes ar
Degussa
,
Kemira
un
Solvay
, kas notika laika posmā starp 1997. gada beigām līdz 1998. gada sākumam, par kuru rezultātu prasītāju telefoniski informēja
Solvay
(apstrīdētā lēmuma 210. apsvērums, ko prasītāja apstrīd;
–        daudzpusējās sanāksmes, kas
CEFIC
asamblejas ietvaros 1998. gada 14. maijā notika Evianlebēnā (apstrīdētā lēmuma 221.–232. apsvērums); prasītāja atzīst savu
dalību
CEFIC
asamblejā, bet apgalvo, ka tā neesot zinājusi par nelikumīgajām diskusijām;
–        sanāksme starp
Degussa
,
Solvay
un prasītāju, kas 1998. gada 13. jūlijā notika Kēnigsvinterā saistībā ar
Atoche
m PBS ražotnes slēgšanu (apstrīdētā lēmuma 233.–236. apsvērums), attiecībā uz kuru prasītāja savu dalību apstrīd;
–        “augsta līmeņa” sanāksme starp
Degussa
un
Solvay
saistībā ar HP un PBS, kas 1998. gada 28. septembrī notika Briselē, pēc kuras
Degussa
esot sazinājusies ar prasītāju, lai to informētu par rezultātu (apstrīdētā lēmuma 239.–242. apsvērums); prasītāja nenoliedz,
ka būtu tikusies ar
Degussa
, bet apgalvo, ka šī tikšanās ir bijusi likumīga;
–        viena daudzpusējā sanāksme par HP, kas 1998. gada 12. oktobrī notika Diseldorfā, kurā prasītāja neesot piedalījusies, bet
par kuru saskaņā ar
Atofina
viedokli ar prasītāju esot notikusi sazināšanās pa telefonu (apstrīdētā lēmuma 247.–253. apsvērums), ko prasītāja apstrīd;
–        daudzpusējās sanāksmes un divpusējie kontakti, kas
CEFIC
asamblejas ietvaros 1998. gada 25. un 26. novembrī notika Briselē (apstrīdētā lēmuma 254.–258. apsvērums), 1999. gada 30. aprīlī
Eštorilā [
Estoril
] (Portugāle) (apstrīdētā lēmuma 264. un 265. apsvērums) un 1999. gada 16. novembrī Briselē (apstrīdētā lēmuma 273.–275. apsvērums);
prasītāja atzīst savu dalību minētajās
CEFIC
asamblejās, bet apgalvo, ka tā neesot zinājusi par nelikumīgajām diskusijām;
–        četras daudzpusējas sanāksmes, kuras attiecās vienīgi uz PBS un kuras notika attiecīgi 1998. gada 16. septembrī Lionā (apstrīdētā
lēmuma 237. un 238. apsvērums), 1999. gada sākumā Milānā (apstrīdētā lēmuma 259.–263. apsvērums), 1999. gada vasarā Bāzelē
(apstrīdētā lēmuma 267.–270. apsvērums) un 1999. gada 13. decembrī Fribūrā (apstrīdētā lēmuma 276.–279. apsvērums); prasītāja
apstrīd savu dalību Lionas un Bāzeles sanāksmēs, tai pat laikā atzīstot, ka tā bija piedalījusies divās citās sanāksmēs, norādot,
ka to mērķis bija absolūti likumīgs, proti, rīcības izvēle, ņemot vērā “antibora” (“
anti‑bore
”) tendences, un ka, lai arī diskusijas tajā pat laikā “novirzījās” uz “nepiemērotiem” tematiem, prasītāja tām “neesot pievērusi
lielu uzmanību”, ņemot vērā tās lēmumu pāriet no PBS uz PCS ar vidi saistītu iemeslu dēļ.
No šiem secinājumiem izriet, ka, izņemot divas sanāksmes par PBS, kas 1999. gada sākumā notika Milānā un 1999. gada 13. decembrī
– Fribūrā, attiecībā uz pārējiem pierādījumiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā, prasītāja apstrīd, ka tā būtu piedalījusies
slepenajos kontaktos.
–       Par daudzpusējām sanāksmēm 1997. gada 28. vai 29. maijā Seviļā
Saistībā ar trim sanāksmēm, kas notika Seviļā, lietas dalībniekiem nav šaubu par to, ka prasītāja bija pārstāvēta pirmajās
divās sanāksmēs, kurās tika runāts attiecīgi par HP (pirmās sanāksmes dalībnieki bija
Atochem
,
Degussa
,
Solvay
,
Kemira
un prasītāja) un PBS (otrās sanāksmes dalībnieki bija
Caffaro
, kā arī tie paši dalībnieki, kas piedalījās pirmajā sanāksmē). Turpretī prasītāja nepiedalījās vakariņās restorānā nākamajā
dienā (apstrīdētā lēmuma 156., 162. un 163. apsvērums).
Runājot par divām sanāksmēm, kurās piedalījās prasītāja, tā neapstrīd diskusiju saturu, kuru ietvaros, pirmkārt, notika informācijas
apmaiņa par tirgus attīstību un, otrkārt, tika runāts par priekšlikumiem attiecībā uz globālu cenu paaugstināšanu un vienošanos
par HP tirgus sadalīšanu (apstrīdētā lēmuma 157.–161. apsvērums), kā arī par līdzīgiem mēģinājumiem attiecībā uz PBS (apstrīdētā
lēmuma 162. apsvērums).
Komisija konstatēja, ko prasītāja nav apstrīdējusi, ka “neuzticēšanās un dažu Eiropas mazo ražotāju izteikto iebildumu dēļ,
nekāda galīgā vienošanās šajā dienā netika panākta” (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums). Proti, saskaņā ar
Atofina
paziņojumu diskusiju mēģinājumi attiecībā uz PBS beidzās “ar
Degussa
pārstāvja milzīgajām dusmām [..] kurš mazo ražotāju, kuri [atteicās] akceptēt
Solvay
un
Degussa
skatījumu, pretestības dēļ [esot pametis] zāli, aizcērtot durvis” (apstrīdētā lēmuma 162. apsvērums).
Saistībā ar šiem faktiem prasītāja tomēr apgalvo, ka tā kā mazais ražotājs patiesībā esot iebildusi pret šo prettiesisko rīcību,
ko pierādot arī tās nepiedalīšanās nākamajā dienā restorānā rīkotajās vakariņās.
Prasītāja it īpaši pamatojas uz sava toreizējā ģenerāldirektora vietnieka paziņojumu, kurš pievienots prasības pieteikumam
un no kura saskaņā ar prasītājas viedokli izriet, ka attiecībā uz sanāksmi par HP tās pārstāvis tika norādījis
Degussa
un
Solvay
, ka tobrīd notika prasītājas “paplašināšanās Vācijā” un ka tā “nebija ieinteresēta” nekādos cenu ierobežojumos. Tā arī atteicās
diskutēt par šo jautājumu, kas izraisīja pēkšņo
Degussa
pārstāvja aiziešanu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja kāds uzņēmums ir piedalījies sanāksmē, kuras laikā tika
runāts par prettiesisku saskaņošanu, pat nespēlējot tajā aktīvu lomu, tiek uzskatīts, ka šis uzņēmums minētajā saskaņošanā
ir piedalījies, ja vien tas nepierāda, ka ir atklāti norobežojies no šīs saskaņošanas, vai informējis pārējos dalībniekus,
ka tas sanāksmē ir piedalījies ar atšķirīgu mērķi (skat. iepriekš 122. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 3199. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā prasītāja ir atzinusi, ka tā ir piedalījusies nelikumīgajās diskusijās, tai ir pienākums pierādīt, ka tās dalība nekādi
nebija vērsta pret konkurenci.
Ir jāsecina, ka ar to, ka prasītāja nepiekrita
Degussa
izvirzītajiem priekšlikumiem, pat pieņemot, ka tas tā bija, nepietiek, lai šajā gadījumā pierādītu, ka prasītāja saviem konkurentiem
bija norādījusi, ka tā attiecīgajās sanāksmēs piedalījās ar atšķirīgu mērķi.
Runājot it īpaši par prasītājas argumentiem, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 156.–162. apsvērumā atspoguļotajām sanāksmēm,
Komisija ir norādījusi, ka, “kaut arī
Solvay
un
Degussa
atstāja sanāksmju zāli, tas nebija tādēļ, ka mazie ražotāji attiecās vienoties par cenu paaugstināšanu, bet gan drīzāk tādēļ,
ka priekšlikums tos neapmierināja visticamāk tiem piešķirtās tirgus daļas dēļ”, ka “nekas neliecināja par to, ka [prasītāja]
pati būtu faktiski attiekusies no idejas par vienošanos ar konkurentiem vai ka tā būtu atturējusies no šādas piedāvātās vienošanās”,
un ka turklāt attiecīgās sanāksmes laikā notika apmainīšanās ar konfidenciālu informāciju (apstrīdētā lēmuma 166. apsvērums).
Pirmkārt, ir jānorāda, ka šī Komisijas tēze saskan ar aizliegtās vienošanās norisi, no kuras izriet, ka, sākot ar Seviļā notikušajām
sanāksmēm, aizliegtās vienošanās dalībnieki “nolēma pievērst mazāku uzmanību tirgus daļām, kas līdz tam bija galvenais diskusiju
temats, lai pārnestu savu interesi uz globālu cenu paaugstināšanu” (apstrīdētā lēmuma 157. apsvērums), un ka cenu saskaņota
paaugstināšana tika nolemta nākamajā sanāksmē Briselē 1997. gada augustā (apstrīdētā lēmuma 171. un 172. apsvērums).
Otrkārt, prasītājas argumentāciju, saskaņā ar kuru tā esot izteikusi iebildumus pret diskusiju prettiesisko raksturu, nekādā
veidā neapstiprina informācija, kas nākusi no citiem uzņēmumiem, kuri ir apliecinājuši vienīgi to, ka starp aizliegtās vienošanās
dalībniekiem pastāvēja neuzticēšanās un ka starp mazajiem un lielajiem ražotājiem pastāvēja viedokļu atšķirības (apstrīdētā
lēmuma 164. apsvērums).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pierādījums tam, ka prasītāja ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, neaprobežojas tikai ar
Seviļā notikušajām sanāksmēm, uz kurām attiecas turpmāk izvērtētie slepenie kontakti.
Turklāt prasītājas pieņemtā nostāja minēto sanāksmju laikā ir apšaubāma. Lai arī tā apgalvoja, ka tā ir izteikusi iebildumus
pret diskusijām, kas vērstas pret konkurenci, tās sanāksmes laikā, kas attiecās uz HP un kurā tika runāts par tirgus sadales
detalizētu modeli, kā arī par cenām, ir skaidrs, ka tās pārstāvis neatstāja sanāksmes vietu un ka tas piedalījās nākamajā
sanāksmē par PBS. Viņa nepiedalīšanās nākamajā dienā rīkotajās vakariņās restorānā arī nav netiešs pierādījums tam, ka viņš
tika izteicis iebildumus pret slepenajām diskusijām, ņemot vērā, ka daži citi iesaistītie lietas dalībnieki, it īpaši
Solvay
un
Ausimont
, arī tajās nepiedalījās.
Ņemot vērā šos apsvērumus, prasītājas izvirzītie fakti nav pietiekami, lai secinātu, ka tās dalība attiecīgajās sanāksmēs,
kuru laikā notika prettiesiska saskaņošana, nekādi nav bijusi vērsta pret konkurenci.
–       Par prasītājas saņemtajiem telefonzvaniem
Saistībā ar daudzpusējām sanāksmēm, kas notika pēc Seviļas sanāksmēm, Komisija konstatēja, ka prasītāja tajās fiziski nepiedalījās,
bet ar to sazinājās un tā tika informēta par sanāksmju rezultātu pa telefonu. Runa ir, pirmkārt, par četrām “augsta līmeņa”
sanāksmēm, saistībā ar kurām Komisija ir pamatojusies uz
Solvay
sniegto informāciju un, otrkārt, par sanāksmju sēriju, kuras aprakstījusi
Atofina
.
Pirmkārt, attiecībā uz “augsta līmeņa” sanāksmēm starp
Degussa
,
Solvay
un
Kemira
(1997. gada augusta un 1998. gada februāra sanāksme Briselē, 1998. gada aprīļa sanāksme Frankfurtē pie Mainas un 1998. gada
septembra sanāksme Briselē; apstrīdētā lēmuma 172., 211., 215. un 239. apsvērums) Komisija norādīja, ka, “kaut arī [tajās]
piedalījās tikai trīs uzņēmumi, diskusijas atbalstīja visa nozare kopumā” un “[prasītāja] un
Ausimont
vienmēr izsmeļošā veidā tika informētas (pārsvarā pa telefonu) par diskusiju rezultātu” (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka šis konstatējums balstās, pirmām kārtām, uz
Solvay
paziņojumu, saskaņā ar kuru “citi tirgus dalībnieki bija informēti par sanāksmju starp
Degussa
,
Solvay
un
Kemira
rezultātiem”, Komisijai precizējot, ka “piemēram,
Solvay
informēja [prasītāju] un
Ausimont
[..] par sanāksmju konkrēto rezultātu”, un, otrām kārtām, uz
Atofina
paziņojumu, saskaņā ar kuru “
FMC
– ar
Company Policy
(ASV sabiedrība) saistītu iemeslu dēļ – pati fiziski nepiedalījās visās sanāksmēs, bet tika informēta ar
Solvay
starpniecību un noteikti bija visu vienošanos un [visu] diskusiju ieinteresētā persona” (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums
un 175. un 176. lappuses beigās minētās piezīmes).
Komisija ir izmantojusi
Solvay
paziņojumu attiecībā uz divpusējām sanāksmēm, kas starp
Degussa
un
Kemira
notika laika posmā no 1997. gada beigām līdz 1998. gada sākumam un kurās
Solvay
“dažkārt piedalījās”. Saskaņā ar Komisijas viedokli,
Degussa
un
Solvay
ir paziņojušas, ka prasītāja tajās nepiedalījās tādēļ, ka uzņēmums bija ieviesis Savienības tiesību ievērošanas programmu,
bet
Solvay
to tika informējusi pa telefonu par šo sanāksmju rezultātu (apstrīdētā lēmuma 210. apsvērums, kurā ir atsauce uz minēto
Solvay
paziņojumu).
Prasītāja apstrīd, ka
Solvay
ar to būtu sazinājusies. Tā uzsver
Solvay
paziņojuma neprecizitāti, apgalvojot, ka
Atofina
komentāri neattiecās uz “augsta līmeņa” sanāksmēm un ar tiem nevarēja apstiprināt
Solvay
paziņojumu. Turklāt tā apgalvo, ka Komisija ir sagrozījusi
Solvay
komentārus tiktāl, ciktāl tā konstatējusi, ka atsevišķi uzņēmumi tika informēti “izsmeļošā veidā” un “pārsvarā pa telefonu”
(apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).
Attiecībā uz
Solvay
paziņojuma pierādījuma spēku ir jānorāda, ka šis paziņojums ietver informāciju, kuru lūguma par iecietības režīma piemērošanu
ietvaros ir iesniedzis apsūdzētais uzņēmums. Attiecīgais paziņojums, runājot par “augsta līmeņa” sanāksmju kopumu, ir formulēts
vispārīgā veidā un neļauj identificēt tās fiziskās personas, ar kurām notika sazināšanās, un tas kavē paziņojuma pārbaudīšanu
ar liecību palīdzību. Tajā
Solvay
paziņojuma attiecīgajā rindkopā, kas citēta apstrīdētā lēmuma 175. lappuses beigās minētajā piezīmē, nav minēts, ka informācija
būtu sniegta “pa telefonu” un “izsmeļošā veidā”. Turklāt šīs lietas apstākļos, runājot par lielākā tirgus dalībnieka sniegto
informāciju, saskaņā ar kuru vairāki tirgus dalībnieki bija informēti par prettiesiskajām diskusijām, nav izslēgts, ka šis
tirgus dalībnieks mēģināja mazināt savu lomu aizliegtās vienošanās norisē.
Runājot par
Solvay
paziņojuma apstiprināšanu, ir jānorāda, ka šo paziņojumu, kas attiecas uz prasītājai sniegto informāciju, neapstiprina citi
pierādījumi attiecībā uz minētajām sanāksmēm. No lietas materiāliem izriet, ka
Atofina
paziņojumā, kuru Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 176. lappuses beigās minētajā piezīmē, faktiski nav atsauces uz “augsta
līmeņa” sanāksmēm, bet gan vienīgi uz “B grupas” sanāksmēm, kuras notika laika posmā no 1995. gada beigām līdz 1997. gada
sākumam, un vismaz liela daļa no minētajām sanāksmēm notika pirms uz prasītāju attiecinātā pārkāpuma laika posma. Līdz ar
to ir skaidrs, ka
Atofina
nav piedalījusies
Solvay
paziņojumā minētajās sanāksmēs.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, lai pierādītu, ka prasītāja bija informēta par “augsta līmeņa” sanāksmju rezultātiem,
Solvay
paziņojumam raksturīgais pierādījuma spēks ir ļoti vājš un to tieši neapstiprina citi pierādījumi. Līdz ar to šis paziņojums
viens pats nevar pierādīt prasītājas dalību slepenajos kontaktos no 1997. gada septembra līdz 1998. gada septembrim, bet labākajā
gadījumā to var uzskatīt par netiešo pierādījumu kopuma papildu pierādījumu, kas izvirzīts šajā sakarā.
Otrkārt, saistībā ar piecām sanāksmēm, kuras aprakstījusi
Atofina
(1997. gada 18. septembrī Parīzē, 1997. gada 17. novembrī Frankfurtē pie Mainas, 1997. gada 21. novembrī Parīzē un 1998. gada
oktobrī Diseldorfā notikušās sanāksmes; apstrīdētā lēmuma 180., 188., 193. un 247. apsvērums), prasītāja apšauba ticamību
Atofina
paziņojumam, saskaņā ar kuru tā esot informēta pa telefonu, un apgalvo, ka šis paziņojums nav apstiprināts ar citiem pierādījumiem.
Prasītāja iesniedz to savu darbinieku paziņojumus, kuri ir identificēti
Atofina
paziņojumā un kuri noliedz, ka ar tiem būtu notikusi sazināšanās.
Saistībā ar
Atofina
paziņojuma pierādījuma spēku ir jānorāda, ka fakts, ka šis paziņojums tika izdarīts lūguma par iecietības režīma piemērošanu
ietvaros, pats par sevi neietekmē paziņojuma ticamību. Nekas neliecina par to, ka
Atofina
mēģināja mazināt savu dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā, norādot, ka tā kādas sanāksmju sērijas ietvaros bija sazinājusies
ar prasītāju. Tāpat arī ir jānorāda, ka norādes attiecībā uz sazināšanos ar prasītāju nekādā ziņā nav formulētas vispārīgi,
bet, gluži pretēji, tās ir ļoti detalizētas un ļauj identificēt tos prasītājas darbiniekus, ar kuriem notikusi sazināšanās.
Informācija nāk no tiešā liecinieka, proti,
Atofina
darbinieka, kurš ir piedalījies strīdīgajās sanāksmēs. Ir jāatgādina, ka minētais darbinieks savu paziņojumu izdarīja 2003. gada
26. maijā, proti, vairākas nedēļas pēc tam, kad 2003. gada 3. aprīlī tika iesniegti pirmie pierādījumi (apstrīdētā lēmuma
513. apsvērums). Gan no minētā uzņēmuma sadarbības apstākļiem, gan no tā paziņojuma precīzā satura izriet, ka šis paziņojums
ir izdarīts apzināti un pēc rūpīgas apsvēršanas.
Šo apsvērumu kopums tādējādi apliecina attiecīgā
Atofina
paziņojuma būtisko pierādījuma spēku.
Runājot par
Atofina
paziņojuma attiecībā uz 1997. gada 18. septembrī Parīzē notikušo sanāksmi apstiprināšanu, papildus
Atofina
darbinieka paziņojumam, saskaņā ar kuru ar prasītāju “ir notikusi sazināšanās pa telefonu, lai tai sniegtu informāciju par
diskusijām”, šī paša darbinieka izdarītajās sanāksmes piezīmēs ir minēts lielais burts “E”, kas nozīmē prasītāju, un norāda
uz to, ka tā “sanāksmē nepiedalījās, taču ar to sazinājās pa telefonu” (apstrīdētā lēmuma 180. un 181. apsvērums, kā arī tā
188. lappuses beigās minētajā piezīmē citētie administratīvās lietas materiāli).
Saistībā ar 1997. gada 17. novembrī Frankfurtē pie Mainas notikušo sanāksmi saskaņā ar šo pašu paziņojumu sanāksmes laikā
telefoniski notika sazināšanās ar vienu vai diviem prasītājas darbiniekiem un
Atofina
pārstāvis tiem sniedza pārskatu pār sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 188. apsvērums). Šo paziņojumu apstiprina arī
Atofina
iesniegtās sanāksmes piezīmes, kurās norādīts: “
FMC
= nepiedalās, bet es (dalībnieks [..]) ar to sazinājos pa telefonu, cits vietējais pārstāvis (dalībnieks [..]) ļoti aktīvs”
(apstrīdētā lēmuma 200. lappuses beigās minētā piezīme). Prasītāja turklāt ir minēta kā pirmais uzņēmums, kam bija jāpaziņo
par cenu paaugstināšanu, un tās informācija ir redzama sanāksmes tabulā, kurā norādītas katram klientam uz ražotājam piemērojamās
minimālās cenas (apstrīdētā lēmuma 192. apsvērums). Bez tam
Degussa
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir precizējusi, ka šīs sanāksmes laikā kāds
Atofina
pārstāvis bija zvanījis prasītājas pārstāvim (apstrīdētā lēmuma 192. apsvērums un 206. lappuses beigās minētā piezīme).
Saistībā ar 1997. gada 21. novembrī Parīzē notikušo sanāksmi saskaņā ar šo pašu
Atofina
paziņojumu ar prasītāju sazinājās pa telefonu, lai iegūtu tās piekrišanu saskaņotai cenu paaugstināšanai (apstrīdētā lēmuma
193. apsvērums), un šīs sanāksmes ietvaros izdarītajās piezīmēs ir norādītas prasītājas cenas (apstrīdētā lēmuma 197. apsvērums,
kā arī 216. lappuses beigās minētajā piezīmē citētie administratīvās lietas materiāli).
Saistībā ar 1998. gada oktobrī Diseldorfā notikušo sanāksmi papildus paziņojumam, ka prasītājas pārstāvis “sanāksmes norisei
sekoja līdzi pa telefonu”, šīs sanāksmes protokolā ir minēta faktiskā un prasītājai piedāvātā tirgus daļa (apstrīdētā lēmuma
247.–249. apsvērums, kā arī 282. lappuses beigās minētajā piezīmē citētie administratīvās lietas materiāli).
No šiem faktiem izriet, ka
Atofina
paziņojumam ne tikai ir būtisks pierādījuma spēks, bet to arī attiecībā uz katru attiecīgo sanāksmi apstiprina uz katru izvirzīto
faktu attiecināmie dokumentālie pierādījumi, kurus iesniegusi
Atofina
, kā arī attiecībā uz vienu no sanāksmēm tos apstiprina
Degussa
paziņojums, ko tā sniegusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Turklāt, ņemot vērā
Atofina
paziņojuma būtisko pierādījuma spēku, kā arī iesniegto dokumentālo pierādījumu detalizētības līmeni, to ticamību nevar apšaubīt
tādēļ vien, ka dokumentālos pierādījumus ir iesniedzis attiecīgā paziņojuma autors.
Patiesībā prasītāja neapstrīd ne
Atofina
iesniegto dokumentālo pierādījumu autentiskumu, ne arī
Atofina
attiecībā uz to saturu sniegtos paskaidrojumus. Tā apšauba vienīgi šo dokumentu – kā viņas kā aizliegtās vienošanās dalībnieces
pierādījuma – ticamību.
Ņemot vērā to, ka runa ir par dokumentiem, kurus izstrādājis tā laika faktu tiešais liecinieks, kā arī to precīzo un detalizēto
saturu, tiem ir jāpiešķir pilnīgi drošs pierādījuma spēks.
Šo dokumentu ticamību nevar atspēkot prasītājas argumenti saistībā ar to saturu un precizitātes pakāpi.
Pirmkārt, tas, ka pie konkrētas informācijas ir norādītas “zvaigznītes” un jautājuma zīmes, dažkārt ar norādi “pārbaudīt”,
nevar atspēkot attiecīgajos dokumentos ietvertā informācijas kopuma ticamību.
Otrkārt, prasītājas argumentācija, saskaņā ar kuru informācija attiecībā uz tās cenām varēja nākt no citiem avotiem, piemēram,
tās klientiem, nav ticama, jo tabulā ir ietvertas citas norādes, kas tieši attiecas uz prasītāju, proti, piezīmes, kurās minēts,
ka ar to sazinājās, ka tai vajadzēja būt pirmajai, kas paziņos par cenu paaugstināšanu, kā arī minēta tirgus daļa, ko tai
vajadzēja piešķirt (apstrīdētā lēmuma 188., 192. un 282. apsvērums).
Treškārt, ir jānorāda, ka ar savu argumentāciju, kas attiecas uz to, ka no
Atofina
paziņojuma izrietošie pierādījumi attiecībā uz daudzpusējām sanāksmēm, iespējams, tika izmantoti divkārt, prasītāja atsaucas
vienīgi uz tiem lietas materiālu faktiem, kuri apstrīdētajā lēmumā uz prasītāju nav attiecināti.
Patiesībā no prasītājas argumentācijas izriet, ka runa ir vai nu par sanāksmēm, kas notika pirms uz prasītāju attiecinātā
pārkāpuma laika posma (proti, 1995. gada 23. novembra, 1996. gada 12. februāra, 1996. gada 22. un 23. maija, 1996. gada 27. novembra
sanāksmēm, kā arī “citām [1996. gadā notikušajām] vispārīgajām sanāksmēm”), vai nu sanāksmēm, attiecībā uz kurām tā savu dalību,
kā arī diskusiju saturu ir atzinusi (1997. gada 28. un 29. maija sanāksmes), vai nu sanāksmēm, kuras, lai arī minētas paziņojumā
par iebildumiem, tomēr nav norādītas apstrīdētajā lēmumā (divas 1999. gadā notikušās sanāksmes Ruasī [
Roissy
] un Frankfurtē pie Mainas). Saistībā ar piezīmi, kas, iespējams, izmantota attiecībā uz 1997. gada 26. novembra sanāksmi
Briselē un citu sanāksmi, kas notikusi “laika posmā no 1997. gada jūnija līdz septembrim”, prasītāja turklāt neatsaucas uz
apstrīdētā lēmuma attiecīgajiem apsvērumiem.
Šajā ziņā prasītāja, būdama izjautāta šajā sakarā 2010. gada 6. janvāra procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros, nevarēja
norādīt tos apstrīdētā lēmuma apsvērumus, kuros daži pierādījumi būtu izmantoti divkārt.
Pat pieņemot, ka dažas
Atofina
iesniegtās ar roku izdarītās piezīmes, kurās nav norādes par datumu, nevarēja attiecināt uz konkrētām sanāksmēm, šāds arguments
nav atbilstošs tiktāl, ciktāl tas neattiecas uz pierādījumiem, kas apstrīdētajā lēmumā ir izvirzīti pret prasītāju.
Turklāt ir jānorāda, ka, pat ja tas būtu pierādīts, apstāklis, ka
Atofina
iesniegtie pierādījumi, iespējams, nav precizēti, ir izskaidrojams ar to, ka no šiem strīdīgajiem faktiem līdz brīdim, kad
šim lieciniekam tika uzdoti jautājumi par šiem faktiem, ir pagājis ilgs laiks. Šīs neprecizitātes, kas attiecas uz citiem
faktiem nekā tiem, kas izvirzīti attiecībā uz prasītāju, nevar atspēkot to pierādījumu ticamību, kas attiecas uz sazināšanos
ar prasītāju un šīs informācijas izmantošanu, tā kā šie aspekti ir apliecināti skaidri un precīzi.
Ceturtkārt, prasītāja norāda, ka tā savas atbildes uz paziņojumu par iebildumiem ietvaros esot apšaubījusi vienu attiecīgā
Atofin
a darbinieka iesniegto pierādījumu, kas attiecas uz viena no prasītājas darbinieka iespējamo dalību sanāksmē Parīzē 1996. gada
12. februārī. Lai apstrīdētu šo informāciju, prasītāja norāda, ka tā esot iesniegusi sava darbinieka pretēju paziņojumu, kā
arī minētā darbinieka pases kopiju, kurā redzams zīmogs par tā ieceļošanu Amerikas Savienoto Valstu teritorijā 1996. gada
10. februārī.
Ir jānorāda, ka prasītājas sniegtais paziņojums apšauba vienu konkrētu
Atofina
darbinieka norādi. Patiesībā, ņemot vērā prasītājas iesniegto pierādījumu, ir maz ticams, ka tās pārstāvis, kurš 10. februārī
ieradās Amerikas Savienoto Valstu teritorijā, divas dienas vēlāk būtu varējis atrasties Parīzē. Turklāt ir jānorāda, ka Komisija
ir ņēmusi vērā šo apsvērumu un, tā kā
Atofina
informācija netika apstiprināta, tā nav atzinusi prasītājas dalību šajā sanāksmē.
Tomēr fakts, ka prasītāja ir apšaubījusi
Atofina
iesniegto pierādījumu, kurš netika attiecināts uz prasītāju, nevar ietekmēt attiecīgā paziņojuma ticamību visā tā kopumā.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prasītāja apgalvo, ka Komisija nav ņēmusi vērā to prasītājas darbinieku paziņojumus, kuri apstrīd,
ka
Atofina
darbinieks ar tiem būtu sazinājies, ir jānorāda, kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma 186., 191., 192. un 253. apsvēruma,
ka Komisija ir pamatoti ņēmusi vērā šo prasītājas darbinieku noliedzošo apgalvojumu un ir novērtējusi to saistībā ar pārējiem
pierādījumiem, kas bija tās rīcībā.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāsecina, ka netiešo pierādījumu kopums, kas izriet, pirmkārt, no
Atofina
informācijas attiecībā uz telefonisko sazināšanos ar prasītāju to sanāksmju ietvaros, kas notika laika posmā no 1997. gada
septembra līdz 1998. gada oktobrim, un, otrkārt, no prasītājas nosaukuma un uz to attiecināmo datu minēšanas dokumentālajos
pierādījumos, kas attiecas uz šīm sanāksmēm, juridiski pietiekamā veidā pierāda, ka prasītāja attiecīgajā periodā ir piedalījusies
prettiesiskajos kontaktos.
Ir arī jānorāda, ka šos faktus attiecībā uz vienu sanāksmi ir apstiprinājusi
Degussa
un turklāt tie sakrīt ar
Solvay
paziņojumu attiecībā uz prasītājai sniegto informāciju citu sanāksmju ietvaros, kas notikušas šajā pašā laika posmā.
Prasītājas argumentācija saistībā ar attiecīgajiem pierādījumiem līdz ar to nav pieņemama.
–       Par kontaktiem
CEFIC
asambleju ietvaros
Komisija ir atzinusi prasītājas dalību slepenajos kontaktos, kas notika piecu
CEFIC
pusgada asambleju ietvaros, kuras sekoja Seviļas asamblejai (proti, 1997. gada novembra, 1998. gada maija un novembra, 1999. gada
aprīļa un novembra asamblejas; apstrīdētā lēmuma 198.–207., 221.–232., 254.–258., 264., 265. un 273.–275. apsvērums).
Prasītāja atzīst savu dalību
CEFIC
pusgada asamblejās, bet apstrīd, ka tā būtu bijusi iesaistīta prettiesiskajos kontaktos, norādot, ka šajā ziņā nav pietiekoši
precīzu un saskaņotu pierādījumu. Tā norāda, ka attiecīgās sanāksmes notika sabiedriskās vietās, proti, restorānos, bāros
vai viesnīcu gaiteņos. Saskaņā ar prasītājas viedokli nelikumīgās diskusijas visticamāk sastāvēja vienīgi no divpusējiem kontaktiem
vai arī tās notika pēc tam, kad bija aizgājuši tās pārstāvji.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas minēta iepriekš 159. punktā, ja Komisija pierāda attiecīgā uzņēmuma
dalību prettiesiskajās sanāksmēs, šī uzņēmuma pienākums ir norādīt uz tādām pazīmēm, kas liecinātu, ka, piedaloties sapulcē,
tam nav bijis nodoms vērsties pret konkurenci.
Tātad vispirms ir jāizvērtē, vai prasītājas piedalīšanās prettiesiskajās diskusijās ir pierādīta saistībā ar prettiesiskajiem
kontaktiem attiecīgo piecu
CEFIC
asambleju ietvaros, un pēc tam, ja nepieciešams, vai prasītāja ir iesniegusi norādes, kas liecinātu, ka, piedaloties sapulcē,
tai nav bijis nodoma vērsties pret konkurenci.
Pirmkārt, attiecībā uz kontaktiem restorānā vakariņu laikā, kas notika dienu pirms 1997. gada 26. un 27. novembra Briseles
CEFIC
asamblejas, Komisija konstatēja, ka
Degussa
,
EKA Chemicals
,
Solvay
un
Atofina
ir norādījušas, ka prasītāja un
Kemira
“faktiski piedalījās, ka tās pilnībā zināja par diskusiju prettiesisko raksturu [..] un ka tās šajās diskusijās piedalījās”
(apstrīdētā lēmuma 199. apsvērums).
Prasītāja apgalvo, ka
EKA Chemicals
to nevienu reizi nav pieminējusi, ka
Solvay
ir vienīgi uzrādījusi dalībnieku sarakstu, kurā neparādās prasītājas darbinieki, vienīgi piebilstot, ka “iespējams, pārējie
[asamblejas] dalībnieki” arī bija pārstāvēti un ka
Atofina
un
Degussa
sniegtajā informācijā bija norādītas vienīgi tās personas, kuras piedalījās vakariņās, tai skaitā prasītājas pārstāvji. Prasītāja
norāda, ka viens no tās darbiniekiem ir iesniedzis paziņojumu, kurā tas noliedz, ka būtu piedalījies prettiesiskajās diskusijās.
Ir jānorāda, kā tas arī izriet no faktiem, kas norādīti apstrīdētā lēmuma 218. lappuses beigās minētajā piezīmē, kurus Komisija
iesniegusi 2010. gada 6. janvāra procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros, ka konstatācija, saskaņā ar kuru viens prasītājas
darbinieks ir piedalījies vakariņās, kuru laikā dalībniekiem bija prettiesiskas diskusijas, izriet no
Atofina
un
Degussa
paziņojumiem, kas šajā ziņā ir precīzi.
Tā kā prasītājas dalība šajos prettiesiskajos kontaktos izriet no saskaņotu netiešo pierādījumu kopuma, to nevar apšaubīt
ar paziņojumu, ko sniedzis tās attiecīgais darbinieks, kurš skaidri nenoliedz savu dalību vakariņās, bet vienīgi apgalvo,
ka viņš slepenajos kontaktos nav piedalījies.
Tāpat ir jānorāda, ka prasītājas dalība aplūkotajās nelikumīgajās diskusijās izriet arī no citiem apstrīdētajā lēmumā izklāstītajiem
faktiem, saskaņā ar kuriem, pirmām kārtām, sadalot reģionālo kompetenci, tika nolemts, ka prasītāja būs atbildīga par Spāniju
un Portugāli un, otrām kārtām, ka prasītāja ir piedalījusies vienā sanāksmē par PBS, kura notika tās pašas asamblejas ietvaros,
kā arī vienā no nākamajām vietējām sanāksmēm (apstrīdētā lēmuma 201.–208. apsvērums).
Otrkārt, saistībā ar kontaktiem nākamās asamblejas, kas 1998. gada maijā notika Evianlebēnā, ietvaros, proti, divu sanāksmju
par HP un PBS laikā, no apstrīdētā lēmuma 222.–226. apsvērumā minētajiem pierādījumiem, kurus Komisija iesniegusi 2010. gada
6. janvāra procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros, izriet, ka
Degussa
un
Solvay
ir apstiprinājušas prasītājas dalību. Attiecībā uz sanāksmi par PBS
Atofina
ir pievienojusi sanāksmes tabulu, kurā ietverti PBS tirdzniecības dati, tostarp prasītājas dati (apstrīdētā lēmuma 228. apsvērums).
Paziņojumā, ko prasītāja pievienojusi prasības pieteikuma pielikumā, tās attiecīgais darbinieks šādiem vārdiem ir atzinis,
ka šīs asamblejas ietvaros notika prettiesiskas diskusijas par PBS:
“Es arī piedalījos
CEFIC
asamblejā Evianlebēnā 1998. gada maijā. Šīs sanāksmes laikā diskusijas kārtējo reizi novirzījās pie temata attiecībā uz tirgus
daļām, kā tas arī norādīts [paziņojumā par iebildumiem]. Mazie ražotāji [kā prasītāja] atteicās iesaldēt tirgus daļas, jo
mēs vēlējāmies turpināt konkurēt.”
Treškārt, saistībā ar kontaktiem, kas nodibināti 1998. gada 25. un 26. septembra Briseles asamblejas ietvaros, proti, sanāksmē
par PBS, kas notika restorānā 25. novembrī un sanāksmē par PBS nākamajā dienā, no apstrīdētā lēmuma 255.–257. apsvērumā minētajiem
pierādījumiem, kurus Komisija iesniegusi 2010. gada 6. janvāra procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros, izriet, ka
Degussa
ir paziņojusi, ka prasītājas darbinieks piedalījās abās šajās prettiesiskajās sanāksmēs. Attiecībā uz sanāksmi par HP šo paziņojumu
ir apstiprinājusi
Kemira
(apstrīdētā lēmuma 255. apsvērums).
Ceturtkārt, saistībā ar kontaktiem, kas nodibināti 1999. gada Eštorilas
CEFIC
asamblejas ietvaros, no apstrīdētā lēmuma 265. apsvēruma izriet, ka saskaņā ar
Degussa
viedokli diskusijas attiecībā uz HP notika vakarā viesnīcas bārā.
Piektkārt, no apstrīdētā lēmuma 273. apsvēruma izriet, ka saskaņā ar
Degussa
viedokli prasītāja ir piedalījusies sanāksmē par HP iepriekšējā vakarā pirms 1999. gada 16. novembra Briseles asamblejas.
To, ka notikusi šī prettiesiskā sanāksme, atzina
Solvay
,
Atofina
,
Kemira
un
Ausimont
.
Ir jānorāda, ka, lai arī tas tieši izriet vienīgi no
Degussa
paziņojuma, konstatējumu attiecībā uz prasītājas dalību prettiesiskajos kontaktos, kas tika nodibināti šo pēdējo minēto sanāksmju
ietvaros, kā arī Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 275. apsvērumā, tomēr var uzskatīt par pierādītu, ņemot vērā visu netiešo
pierādījumu kopumu, kas attiecas uz prasītājas dalību slepenajās darbībās tādu sanāksmju sērijas ietvaros, kas tika organizētas
saskaņā ar tām pašām metodēm. Precīzāk, šīs sanāksmes attiecas uz to pašu laika posmu, uz kuru attiecas divas sanāksmes, kuru
prettiesiskajās diskusijās dalību ir atzinusi prasītāja (skat. turpmākos 235.–242. punktu).
Konstatējumu, kas izriet no šiem saskaņotajiem faktiem, neapšauba paziņojums, ko iesniedzis prasītājas darbinieks, kurš, skaidri
nenoliedzot savu dalību sanāksmēs, kas notikušas aplūkoto asambleju ietvaros, apstrīd vienīgi to, ka tas ir piedalījies slepenajos
kontaktos.
Ņemot vērā visus šos faktus, ir jākonstatē, ka Komisija ir ņēmusi vērā netiešo pierādījumu kopumu, kas pārliecinoši pamato
tās konstatējumu attiecībā uz prasītājas dalību nelikumīgajās sanāksmēs, kas notikušas aplūkoto
CEFIC
asambleju ietvaros.
Šo secinājumu neapšauba prasītājas arguments, saskaņā ar kuru attiecīgie prettiesiskie kontakti, iespējams, bijuši divpusēji
vai arī notikuši valodās, kuras tās darbinieki nepārvalda, un līdz ar to šie darbinieki tos varēja nepamanīt. Šī argumentācija
nav ticama, ņemot vērā, pirmkārt, diskusiju sarežģītību, kuru saturs ir atspoguļots tostarp apstrīdētā lēmuma 200.–205., 223.–229.,
256., 257. un 274. apsvērumā, un, otrkārt, to, ka dokumentos, kas sagatavoti tiešā saistībā ar šajā pašā laika posmā notikušajiem
slepenajiem kontaktiem, ir minēts prasītājas nosaukums un tās sniegtā informācija (skat. iepriekš 179.–182. punktu).
Ņemot vērā visus šos pierādījumus, kas apliecina prasītājas dalību aplūkotajos slepenajos kontaktos, tā nevar izvirzīt derīgu
argumentu, pamatojoties uz Komisijas pakārtotu apsvērumu, kas attiecas uz vienu no attiecīgajām sanāksmēm un saskaņā ar kuru
“nav neiespējams, ka [..] dažādās diskusijas visticamāk ir bijušas divpusējas” (apstrīdētā lēmuma 167. apsvērums).
Līdz ar to, tā kā prasītāja nav iesniegusi nevienu citu norādi, kas apstiprinātu to, ka, piedaloties attiecīgajās sanāksmēs,
tai nebija nodoma vērsties pret konkurenci, Komisija pamatoti ir atzinusi tās dalību prettiesiskajos kontaktos, kas norisinājās
attiecīgo
CEFIC
asambleju ietvaros.
–       Par 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā notikušo sanāksmi
Apstrīdētā lēmuma 233.–236. apsvērumā Komisija ir konstatējusi, ka 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā notika sanāksme starp
Degussa
,
Solvay
un prasītāju, kuru bija organizējusi
Degussa
, lai “pārliecinātos, vai trīs uzņēmumi bija nolēmuši pārliecināt
Atochem
izbeigt PBS ražošanu, lai samazinātu ražošanas jaudu šajā nozarē”.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 234. un 235. apsvērumu prasītājas dalība šajā sanāksmē izriet no
Degussa
paziņojuma, kas apstiprināts
Solvay
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem.
Prasītāja apstrīd savu dalību Kēnigsvinteras sanāksmē, pamatojoties uz sava attiecīgā darbinieka paziņojumu, kā arī uz rēķinu
par taksometra pakalpojumiem, uz kura redzams minētā darbinieka vārds un kurš izsniegts Barselonā sanāksmes dienā. Prasītāja
turklāt apgalvo, ka
Solvay
faktiski nav apstiprinājusi minētā darbinieka dalību šajā sanāksmē. Prasītāja apstrīd
Solvay
paziņojumu, saskaņā ar kuru tā “ar
Atochem
bija vienošanās dalībniece, pretī par to piedāvājot kompensāciju Spānijā” (apstrīdētā lēmuma 244. apsvērums).
Ir jānorāda, ka
Degussa
paziņojums un, pretēji prasītājas apgalvotajam, arī
Solvay
paziņojums, ir izteikts skaidri un neapšaubāmi apstiprina prasītājas dalību Kēnigsvinteras sanāksmē. Pat ja
Solvay
attiecīgo sanāksmi nav pieminējusi savā lūgumā par iecietības režīma piemērošanu, bet gan tikai savā atbildē uz paziņojumu
par iebildumiem, tā tomēr jau no sava lūguma par iecietības režīma piemērošanu iesniegšanas brīža ir norādījusi, ka
Atochem
pieprasīja kompensāciju par savas PBS ražošanas vietas slēgšanu, norādot, ka
Degussa
šajā pašā sakarā bija sazinājusies ar prasītāju un arī pašu
Solvay
(apstrīdētā lēmuma 271. lappuses beigās minētajā piezīmē daļēji citētie lietas materiāli).
Ņemot vērā šos faktus, kā arī to, ka rēķinu par taksometra pakalpojumiem, kas izdots Barselonā tajā pašā sanāksmes dienā,
nevar uzskatīt par pierādījumu tam, ka prasītājas pārstāvis šajā pašā dienā nevarēja atrasties Kēnigsvinterā, Komisija ir
pamatoti atzinusi prasītājas dalību šajā sanāksmē (apstrīdētā lēmuma 236. apsvērums).
Tāpat ir jānorāda, ka, lai arī prasītāja nav piedalījusies nākamajā sanāksmē 1998. gada 1. oktobrī par šo pašu tēmu, fakti,
kas attiecas uz šo sanāksmi, pierāda arī tās saistību ar diskusijām attiecībā uz
Atochem
PBS ražošanas vietas slēgšanu.
Pirmkārt, kā tas arī izriet no apstrīdētā lēmuma 243. un 244. apsvēruma, gan
Degussa
, gan arī
Solvay
ir norādījušas, ka 1998. gada 1. oktobrī Parīzē notikušās sanāksmes mērķis bija izteikt
Atochem
priekšlikumu, kuru
Degussa
,
Solvay
un prasītāja bija pieņēmušas Kēnigsvinteras sanāksmes laikā. Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 277. apsvēruma izriet, ka pēc
Atochem
un
Caffaro
ražotnes slēgšanas šo divu sabiedrību PBS tirgus daļas bija jāpiešķir
Solvay
,
Degussa
un prasītājai.
Ņemot vērā visus šos pierādījumus, prasītājas argumenti, kurus tā izvirzījusi, lai apstrīdētu tās dalību kontaktos, kas tika
nodibināti Kēnigsvinterā attiecībā uz
Atochem
ražošanas vietas slēgšanu, nav pieņemami.
–       Par sanāksmi ar
Degussa
1998. gada 28. septembrī Briselē
Apstrīdētā lēmuma 239.–242. apsvērumā Komisija ir minējusi “augsta līmeņa” sanāksmi, kas starp
Degussa
un
Solvay
notika 1998. gada 28. septembrī Briselē. Tā konstatēja, ka “vēlāk (pēcpusdienā) turpat Briselē [..] notika divpusēja sanāksme
starp
Degussa
augsta līmeņa pārstāvi un [prasītājas] augsta līmeņa pārstāvi ar mērķi atļaut
Degussa
informēt par šī paša rīta sanāksmes rezultātiem”. Šis konstatējums balstās uz
Degussa
sniegto informāciju, kā arī uz attiecīgu ierakstu
Degussa
darbinieka dienas plānā (apstrīdētā lēmuma 241. apsvērums un 267. lappuses beigās minētā piezīme).
Prasītāja neapstrīd to, ka šī sanāksme ir notikusi, bet apstrīd tikai šīs sanāksmes mērķi, norādot, ka
Degussa
nevienu reizi šo sanāksmi nav pieminējusi savā lūgumā par iecietības režīma piemērošanu un ka savā vēlāk sniegtajā informācijā
Degussa
ir vienīgi norādījusi, ka “sanāksmes tēma bija vispārīgas diskusijas par Eiropas HP tirgus attīstību, it īpaši saistībā ar
sasniegto augstu cenu līmeni un iespējām šādu līmeni saglabāt”.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apstāklim, ka aplūkotā sanāksme nav minēta
Degussa
lūgumā par iecietības režīma piemērošanu, nav nozīmes tiktāl, ciktāl prasītāja neapstrīd, ka šāda sanāksme ir notikusi. Saistībā
ar šīs sanāksmes slepeno mērķi ir jānorāda, kā arī atzīmē Komisija, ka to apliecina fakts, ka sanāksme ar prasītāju notika
pēc sanāksmes ar
Solvay
, kuras prettiesiskais mērķis nav apstrīdēts, ka attiecīgā sanāksme
Degussa
darbinieka dienas plānā ir minēta kā “nākamā sanāksme” (
nächstes meeting
) un ka tā ir iekļauta slepeno kontaktu sarakstā, ko iesniegusi
Degussa
(apstrīdētā lēmuma 267. apsvērums).
Ņemot vērā šos pierādījumus, ar prasītājas izvirzītajiem argumentiem nevar atspēkot Komisijas konstatējumus attiecībā uz aplūkoto
sanāksmi.
–       Par sanāksmēm attiecībā uz PBS
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir konstatējusi, ka starp
Degussa
,
Solvay
,
Ausimont
un prasītāju ir notikusi šāda sanāksmju sērija attiecībā uz PBS:
–        sanāksme 1998. gada 16. septembrī Lionā (apstrīdētā lēmuma 237. un 238. apsvērums) ;
–        sanāksme 1999. gada sākumā Milānā (apstrīdētā lēmuma 259.–263. apsvērums);
–        sanāksme 1999. gada vasarā Bāzelē (apstrīdētā lēmuma 267.–270. apsvērums);
–        sanāksme 1999. gada 13. decembrī Fribūrā (apstrīdētā lēmuma 276.–279. apsvērums).
Ir jānorāda, ka attiecībā uz Milānas un Fribūras sanāksmēm prasītāja atzīst savu dalību, kā arī to, ka diskusijas “novirzījās”
uz “nepiemērotiem” tematiem, bet apgalvo, ka tās pārstāvis šīm diskusijām neesot pievērsis “lielu vērību”.
Tā kā prasītājas piedalīšanās un prettiesisko diskusiju saturs ir ticis pierādīts, prasītājai bija pienākums norādīt uz tādām
pazīmēm, kas liecinātu par to, ka, piedaloties attiecīgajās sanāksmēs, tai nebija nodoma vērsties pret konkurenci, pierādot,
ka tā saviem konkurentiem bija norādījusi, ka tā sapulcē piedalījās ar atšķirīgu mērķi (skat. iepriekš 159. punktā minēto
judikatūru).
Šajā ziņā prasītāja, pamatojoties uz tās darbinieka, kurš piedalījās šajās divās sanāksmēs, paziņojumu, apgalvo, ka šo divu
sanāksmju mērķis bija diskutēt par līdzekļiem, kādus varētu lietot attiecīgajā ražošanas nozarē, lai mazinātu “antibora” kustības
radītās bažas, un ka, ņemot vērā šīs bažas, tā jau bija sākusi domāt par “alternatīva produkta” – PCS attīstīšanu. Tādējādi,
atzīstot, ka citi ražotāji šajās sanāksmēs iesaistījās prettiesiskās diskusijās, prasītāja tomēr apgalvo, ka to priekšlikumi
neesot interesējuši prasītājas pārstāvi, kurš līdz ar to nelikumīgajās diskusijās nepiedalījās, pat ja tas netika atstājis
sanāksmes telpu. Saskaņā ar prasītājas viedokli šo skaidrojumu apstiprina arī
Degussa
, kura ir apliecinājusi, ka attiecīgās sanāksmes notika prettiesisko diskusiju ietvaros.
Ir jāatgādina, ka attiecīgās sanāksmes notika laikā, kad aizliegtā vienošanās bija plaši attīstīta, un ka pirms tās bija notikuši
vairāki slepeni kontakti, kuros bija iesaistīta prasītāja. Prasītāja pati atzīst diskusiju prettiesisko saturu, nekādi nenorādot,
ka tā būtu atklāti iebildusi vai precizējusi saviem konkurentiem, ka tā sanāksmēs piedalījās ar atšķirīgu mērķi.
Turklāt ir maz ticams, ka prasītājai nebija nekādas intereses prettiesiskajās diskusijās attiecībā uz PBS, jo tā turpināja
ražot PBS 1999. un 2000. gadā un bija starp četriem lielākajiem PBS ražotājiem, kuri visi piedalījās šajās pašās sanāksmēs,
un PCS tā sāka pārdot tikai 2002. gadā (apstrīdētā lēmuma 36. apsvērums).
Bez tam pierādījumi attiecībā uz aplūkotajām sanāksmēm ietver tabulas, kurās precizētas dalībnieku tirgus daļas (apstrīdētā
lēmuma 261. apsvērums) un kurās ir atsauce uz diskusijām par to tirgus daļu piešķiršanu, kuras atbrīvojušās pēc
Atochem
un
Caffaro
ražotnes slēgšanas un “kuras principā bija jāpiešķir
Solvay
,
Degussa
un [prasītājai], ņemot vērā tiem [tām] piederošo faktisko tirgus daļu” (apstrīdētā lēmuma 277. apsvērums).
Turklāt pretēji prasītājas apgalvotajam
Degussa
norāde, saskaņā ar kuru attiecīgās sanāksmes esot notikušas tiesisku tikšanos “laikā”, nenozīmē, ka prettiesiskās diskusijas
notika “nejauši” vai ka tām bija gadījuma raksturs.
Ņemot vērā visus šos faktus, prasītājas argumenti nav pietiekami, lai pierādītu, ka tās dalība attiecīgajās diskusijās nekādi
nebija vērsta pret konkurenci.
Saistībā ar Lionas un Bāzeles sanāksmēm ir jānorāda, ka, lai arī prasītājas dalība šajās tikšanās izriet no informācijas,
ko iesniegušas attiecīgi
Degussa
un
Solvay
un kuru neapstiprina citi pierādījumi, ņemot vērā šo sanāksmju dalībnieku identitāti un mērķi, kā arī to tuvumu laika ziņā,
Komisija ir pamatoti atzinusi, ka prasītāja ir piedalījusies visā šajā sanāksmju sērijā.
Līdz ar to prasītājas argumentāciju attiecībā uz sanāksmēm par PBS, kas notika laika posmā no 1998. gada septembra līdz 1999. gada
decembrim, nevar atbalstīt.
–       Secinājums
Jāatgādina, ka pierādījumi, uz kuriem apstrīdētajā lēmumā atsaukusies Komisija, lai pierādītu, ka uzņēmums ir izdarījis EKL
81. panta 1. punkta pārkāpumu, ir jāizvērtē nevis izolēti, bet gan kopumā (skat. iepriekš 108. punktā minēto judikatūru).
Ņemot vērā iepriekš 113.–244. punktā veikto pārbaudi, ir jākonstatē, ka visus izanalizētos faktus var uzskatīt par pierādījumu
kopumu, kas juridiski pietiekamā veidā pierāda prasītājas dalību pārkāpumā.
Komisija attiecībā uz katru faktu, kurš veido šī pārkāpuma sastāvu, ir sniegusi ticamus pierādījumus, un daudzos gadījumos
tie ir tieši apstiprināti ar citiem pierādījumiem. Prasītājas piedalīšanās aizliegtajā vienošanās izriet, pirmkārt, no tās
piedalīšanās vairākās sanāksmēs un slepenajos kontaktos un, otrkārt, no tā, ka dokumentos, kas sagatavoti tiešā saistībā ar
šiem kontaktiem, ir minēts prasītājas nosaukums un ar to saistīta informācija. Prasītājas argumentācija, kas izriet no iespējamas
pierādījumu sagrozīšanas vai “izpušķošanas”, ņemot vērā šo analīzi, ir nepamatota.
Tiktāl, ciktāl attiecībā uz dažiem pārkāpumu veidojošiem faktiem Komisija ir izvirzījusi tādus izolētus pierādījumus, kurus
nevarēja tieši apliecināt ar citām norādēm, ir jāatgādina, ka attiecībā uz saskaņotu pierādījumu kopumu, kas pierāda piedalīšanos
aizliegtā vienošanās, ir nepieciešams arī patiesi nopietns skaidrojums, lai pārliecinātos, ka kādā sanāksmju sērijas periodā
ir notikušas pilnīgi atšķirīgas lietas no tām, kas risinājās iepriekšējo, kā arī turpmāko sanāksmju laikā (skat. iepriekš
127. punktu).
Ņemot vērā iepriekš veikto analīzi, ir jākonstatē, ka prasītāja nav izvirzījusi nevienu nopietnu argumentu, kas apšaubītu
pierādījumus, kurus Komisija attiecinājusi uz prasītāju saistībā it īpaši ar konkrētām
CEFIC
asamblejas ietvaros notikušajām sanāksmēm, attiecībā uz kurām Komisija ir pamatojusies uz norādēm, kas izriet no viena vienīga
informācijas avota (skat. iepriekš 216. un 243. punktu).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānoraida prasītājas kritika, kas pieprasa, lai šaubas tiktu tulkotas par labu prasītājai, ņemot
vērā
in dubio pro reo
principu. Veicot vispārīgu vērtējumu, ar šo kritiku, kā arī prasītājas specifiskajiem iebildumiem nevar apšaubīt apstrīdētajā
lēmumā norādīto attiecīgo precīzo un saskaņoto pierādījumu kopumu.
Visbeidzot konstatējuma par prasītājas piedalīšanos attiecīgajā pārkāpumā likumību nevar atspēkot tās argumenti, kas vērsti
uz to, lai pierādītu, ka prasītāja tirgū ir uzvedusies “agresīvi”, pamatojoties uz tirgus attīstības vēsturisku aprakstu,
it īpaši attiecībā uz tās tirgus daļas būtisko palielināšanos EEZ laika posmā no 1993. gada līdz 2001. gadam.
Pirmkārt, ja ir konstatēts, ka nolīgumam vai saskaņotai darbībai piemīt pret konkurenci vērsts mērķis, nav vajadzības izvērtēt
tās sekas (Tiesas 2009. gada 19. marta spriedums lietā C‑510/06 P
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, I‑1843. lpp., 140. punkts, un 2009. gada 4. jūnija spriedums lietā C‑8/08
T‑Mobile Netherlands
u.c., Krājums, I‑4529. lpp., 28.–30. punkts).
Otrkārt, uzņēmuma, kas ir atzīts par galveno vainīgo pārkāpumā, atbildība pamatoti iestājas tad, ja tas ir piedalījies apspriedēs,
zinot, ka to mērķis bija vērsts pret konkurenci, pat ja tas vēlāk nav īstenojis nevienu no tajās saskaņotajiem pasākumiem
(Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P
līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 508. un 509. punkts).
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāuzskata, ka pirmais pamats nav pamatots, un līdz ar to tas ir jānoraida.

Par otro pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu piekļuves dokumentiem ietvaros
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija esot pamatojusies uz atsevišķiem apsūdzošiem pierādījumiem, kas izriet no
Solvay
un
Degussa
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, nedodot iespēju prasītājai iesniegt savus apsvērumus par šiem pierādījumiem.
Pirmkārt, saistībā ar
Solvay
sniegto informāciju attiecībā uz telefonzvaniem
Solvay
neesot norādījusi datumus, kuros tā esot sazinājies ar prasītāju. Komisija esot secinājusi, ka runa bija par sanāksmēm, kas
atspoguļotas apstrīdētā lēmuma 171.–174., 211., 215.–217. un 239.–242. apsvērumā (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums). Šķiet,
ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Solvay
ir noliegusi, ka tā būtu piedalījies apstrīdētā lēmuma 215.–217. apsvērumā norādītajā sanāksmē. Šis fakts ir īpaši svarīgs,
ņemot vērā to, ka Komisija ir pamatojusies uz iespējamiem
Solvay
zvaniem, lai pēc tam apstiprinātu iespējamos
Atofina
zvanus. Prasītāja nevarēja piekļūt
Solvay
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, lai iepazītos ar to, ko
Solvay
bija norādījusi attiecībā uz šo sanāksmi.
Otrkārt, Komisija esot pamatojusies uz
Degussa
un
Solvay
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem saistībā ar 1998. gada septembrī Briselē notikušo sanāksmi (apstrīdētā lēmuma 239.–242. apsvērums).
Tomēr prasītāja neesot varējusi iepazīties ar
Solvay
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem minētajām iespējamām norādēm, kas attiecās uz telefona zvanu, ko prasītāja esot saņēmusi
saistībā ar šo sanāksmi.
Treškārt, Komisija esot pamatojusies uz
Solvay
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, lai apstiprinātu
Degussa
apgalvojumu, saskaņā ar kuru prasītāja esot piedalījusies 1999. gada novembrī Briselē notikušajā sanāksmē (apstrīdētā lēmuma
273.–275. apsvērums). Nezinot, ko
Solvay
bija teikusi, prasītāja neesot varējusi atbildēt uz šo iebildumu.
Turklāt prasītāja nevarēja sagatavot savu aizstāvību, jo tai nebija piekļuves attiecīgajām atbildēm, kurās varēja būt arī
attaisnojoši pierādījumi.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 27. panta 2. punktu procesos pilnībā respektē attiecīgo pušu aizstāvības tiesības. Tās ir tiesīgas
piekļūt Komisijas lietas materiāliem, ievērojot uzņēmumu likumīgās intereses savu komercnoslēpumu aizsargāšanā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikaturu tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas ir saistītas ar tiesību uz aizstāvību principu, paredz,
ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā
aizstāvībai, pārbaudi (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑199/99 P
Corus UK
/Komisija,
Recueil
, I‑11177. lpp., 125.–128. punkts, un Vispārējās tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu lietā T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp., 81. punkts).
Pie šiem dokumentiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus
dokumentus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts).
Attiecībā uz apsūdzošajiem dokumentiem dokumenta nenosūtīšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais
uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esamību,
un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts,
pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja šis nepaziņotais dokuments tiktu noraidīts kā pierādījums
(skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 71.–73. punkts).
Turpretī attiecībā uz to, ka nebija ticis paziņots attaisnojošs dokuments, attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka šī
nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda,
ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai (iepriekš 253. punktā minētais spriedums apvienotajās
lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 318. punkts, un iepriekš 97. pantā minētais spriedums lietā
Hercules Chemicals
/Komisija, 81. punkts), pierādot tostarp, ka tas būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar apsvērumiem, kurus
paziņojuma uz iebildumiem stadijā izmantoja Komisija un tādēļ kaut kādā veidā varēja ietekmēt lēmumā ietvertos apsvērumus
(skat. iepriekš 109. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 75. punkts).
Saistībā ar piekļuvi atbildēm, kuras uz paziņojumu par iebildumiem snieguši citi attiecīgie uzņēmumi, ir jāatgādina, ka šādas
atbildes būtībā neietilpst izmeklēšanas lietas materiālos (skat. iepriekš 122. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 380. punkts).
Līdz ar to saistībā ar dokumentiem, kas nav iekļauti lietas materiālos, kuri tika formulēti, paziņojot par iebildumiem, Komisijai
minētās atbildes ir jāizsniedz citiem attiecīgajiem uzņēmumiem tikai tādā gadījumā, ja tiek konstatēts, ka minētajās atbildēs
ir iekļauti jauni apsūdzoši vai attaisnojoši pierādījumi.
Šajā gadījumā, pirmkārt, prasītāja prasības pieteikumā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību, apstrīdētajā
lēmumā izmantojot dažus apsūdzošus pierādījumus, kas izriet no
Solvay
un
Degussa
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, par kurām prasītājai nebija iespēja izteikt savus apsvērumus. Otrkārt, tā apgalvo,
ka tai nav bijusi iespēja sagatavot savu aizstāvību, jo tai nebija piekļuves attiecīgajām atbildēm, kurās varēja būt arī attaisnojoši
pierādījumi.
Turklāt tiesas sēdē prasītāja izvirzīja jaunu argumentāciju, saskaņā ar kuru tai nebija piekļuves kādam
Solvay
dokumentam, kuru Komisija bija iesniegusi Vispārējās tiesas 2010. gada 6. janvārī noteikto procesa organizatorisko pasākumu
ietvaros (skat. turpmāk 300. punktu).
–       Par iespējamiem apsūdzošiem pierādījumiem, kas izriet no
Solvay
un
Degussa
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka, ja Komisija vēlas pamatoties uz pierādījumu, kas izriet no atbildes uz paziņojumu par
iebildumiem, lai pierādītu pārkāpumu, pārējiem šajā procedūrā apsūdzētajiem uzņēmumiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu
viedokli par šādu jaunu pierādījumu. Šajos apstākļos attiecīgais pierādījums patiesībā ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem
uzņēmumiem, par kuriem tiek apgalvots, ka tie ir piedalījušies pārkāpumā (skat. Vispārējās tiesas iepriekš 122. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 386. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., 50. punkts).
Dokumentu par apsūdzošu dokumentu var uzskatīt vienīgi tad, ja Komisija to izmanto, lai pamatotu uzņēmuma izdarītā pārkāpuma
konstatējumu. Lai uzņēmums pierādītu, ka pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, nepietiek ar to, ka attiecīgais uzņēmums pierāda,
ka tas administratīvā procesa laikā nav varējis izteikt savu viedokli par dokumentu, kas izmantots kādā apstrīdētā lēmuma
daļā. Tam ir jāpierāda, ka Komisija šo dokumentu apstrīdētajā lēmumā ir izmantojusi kā pierādījumu, lai apstiprinātu pārkāpumu,
kurā piedalījies uzņēmums (Vispārējās tiesas 2003. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑5/00 un T‑6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
un
Technische Unie
/Komisija,
Recueil
, II‑5761. lpp., 35. punkts).
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka 2006. gada 24. februārī Komisija prasītājai izsniedza
Solvay
un
Degussa
atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem fragmentus, kuros bija ietverti daži jauni pierādījumi, kurus Komisijai bija nodoms
izmantot pret prasītāju. Runa ir par
Solvay
atbildes 249.–254. punktu, kas attiecas uz sanāksmi par
Atochem
PBS ražošanas vietas slēgšanu, kas notika 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā, un
Degussa
atbildes 26.–28. punktu, kas attiecās uz sazināšanos ar prasītāju pa telefonu 1997. gada novembrī notikušo sanāksmju ietvaros.
Prasītāja savus komentārus iesniedza 2006. gada 15. martā.
Prasītāja tomēr apgalvo, ka Komisija uz to ir attiecinājusi citus pierādījumus, kas izriet no tām pašām atbildēm, kas prasītājai
netika izsniegtas.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā šķiet, ka
Solvay
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir noliegusi, ka tā būtu piedalījusies 1998. gada aprīļa sanāksmē Frankfurtē pie
Mainas, kas norādīta apstrīdētā lēmuma 215.–217. apsvērumā. Saskaņā ar prasītājas viedokli šis pierādījums ir būtisks, jo
Komisija ir pamatojusies uz faktu, ka
Solvay
prasītāju bija informējusi pa telefonu, tostarp par attiecīgās sanāksmes iznākumu (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums).
Ir jānorāda, ka ar šo argumentāciju prasītāja faktiski atsaucās uz iespējamā attaisnojošā pierādījuma neizpaušanu.
Šajā sakarā no apstrīdētā lēmuma 217. apsvēruma izriet, ka
Solvay
ir apstrīdējusi nevis savu dalību attiecīgajā sanāksmē, bet vienīgi viena pierādījuma – proti, viena no tā ķīmiskās rūpniecības
nozares ģenerāldirektora dienas plāna izmantošanu saistībā ar 1998. gada sanāksmi, ņemot vērā to, ka attiecīgais dienas plāns
saskaņā ar
Solvay
viedokli pieder direktoram, kurš tika iecelts 2000. gadā.
Šis vienīgais precizējums nevar būt pretrunā ar
Solvay
paziņojumu saistībā ar prasītājai sniegto informāciju attiecīgo sanāksmju sērijas laikā un tātad tas nav attaisnojošs pierādījums.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pamatojusies uz
Deguss
a un
Solvay
sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, lai pierādītu faktus attiecībā uz 1998. gada 28. septembra sanāksmi Briselē
(apstrīdētā lēmuma 239.–242. apsvērums).
Ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 239.–241. apsvērumā Komisija, pamatojoties uz
Degussa
lūgumā par iecietības režīma piemērošanu norādīto informāciju, ir aprakstījusi vienu “augsta līmeņa” sanāksmi starp
Degussa
un
Solvay
, kura attiecās uz HP un PBS, norādot arī, ka šajā pašā dienā
Degussa
bija tikusies ar prasītāju, lai to informētu par šīs sanāksmes rezultātu.
Turklāt no apstrīdētā lēmuma 242. apsvēruma, kā arī no pierādījumiem, ko Komisija iesniegusi 2010. gada 6. janvāra procedūras
organizatorisko pasākumu ietvaros, izriet, ka
Solvay
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai arī apstiprinot, ka šāda sanāksme ir notikusi, apgalvoja, ka jautājums par
PBS nevarēja tikt apspriests, bet
Degussa
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem skaidri apstiprināja, ka tika diskutēts par PBS un ka diskusijas esot bijušas
par kopējo plānu saistībā ar
Atochem
PBS ražotnes slēgšanu. Līdz ar to Komisija palika pie sava secinājuma, saskaņā ar kuru sanāksmē tika runāts par šiem diviem
produktiem.
Ir jāatzīmē, ka norādes, kas izriet no šīm atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, galvenokārt attiecas uz sanāksmes starp
Degussa
un
Solvay
saturu, nevis uz tās sanāksmes saturu, kas notika starp
Degussa
un prasītāju. Šīs norādes ir saistītas vienīgi ar jautājumu, vai šajā sanāksmē runa bija par diviem produktiem vai tikai
par HP. Komisija ir vienīgi norādījusi, ka
Degussa
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir skaidri apstiprinājusi iepriekš sniegto informāciju.
Šādos apstākļos precizējumus, ko
Solvay
un
Degussa
iesniegušas savās attiecīgajās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, nevar uzskatīt par jaunu apsūdzošu pierādījumu pret
prasītāju.
Attiecībā uz šo pašu sanāksmi prasītāja apgalvo, ka tā nav varējusi iepazīties ar iespējamām
Solvay
norādēm saistībā ar telefonzvanu, ko prasītāja esot saņēmusi no
Solvay
.
Ir jāatzīmē, ka, lai gan
Solvay
paziņojumā saistībā ar prasītājai sniegto informāciju (apstrīdētā lēmuma 172. apsvērums) arī ir norāde uz attiecīgo sanāksmi,
apstrīdētā lēmuma 239.–242. apsvērumā izvirzītajos pierādījumos, kurus Komisija iesniegusi 2010. gada 6. janvāra procedūras
organizatorisko pasākumu ietvaros, nav nevienas atsauces uz
Solvay
un prasītājas sazināšanos par telefonu. Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru, iespējams, ir izmantots jauns apsūdzošs pierādījums,
kurš izriet no
Solvay
sniegtās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem saistībā ar attiecīgo sanāksmi, līdz ar to nav pamatots.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija esot pamatojusies uz
Solvay
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, lai apstiprinātu
Degussa
norādi, saskaņā ar kuru prasītāja esot piedalījusies 1999. gada novembra sanāksmē Briselē (apstrīdētā lēmuma 273.–275. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma 275. apsvēruma, kā arī no pierādījumiem, ko Komisija iesniegusi 2010. gada 6. janvāra procedūras organizatorisko
pasākumu ietvaros, izriet, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Solvay
ir vienīgi norādījusi, ka tās rīcībā nav informācijas par šo sanāksmi, bet ka tā apstiprina savu dalību tajā. Turklāt, neapstrīdot
diskusiju prettiesisko saturu, tā norādīja, ka tā laika tirgus realitāte bija tāda, ka ražotāji sāka piemērot neatkarīgas
cenas, lai palielinātu savas tirgus daļas.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šajā pašā apsvērumā, “ņemot vērā to, ka
Solvay
bija apstiprinājusi
Degussa
paziņojumu un
Atofina
,
Kemira
un
Solexis
netika apstrīdējušas šīs sanāksmes saturu, kas ir atspoguļots paziņojumā par iebildumiem”, Komisija nav atgriezusies pie sava
secinājuma saistībā ar attiecīgo sanāksmi, uzskatot, ka šī sanāksme notika “tādā pašā kontekstā un tādā pašā veidā, kas bija
raksturīgs citām karteļa sanāksmēm šajā paša periodā”, tāpat kā prasītājas līdzdalība tajā.
No šiem apsvērumiem izriet, ka
Solvay
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem minētā norāde labākajā gadījumā ir papildu elements pierādījumu kopumā, ko Komisija
ņēmusi vērā saistībā ar attiecīgo sanāksmi. Ņemot vērā it īpaši tās saturu,
Solvay
norāde, saskaņā ar kuru tā apstiprinājusi savu dalību attiecīgajā sanāksmē, nevar būt papildu pierādījums, kas attiecas uz
prasītājas dalību pārkāpumā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāuzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija būtu pamatojusies uz jauniem apsūdzošiem
pierādījumiem, kas izriet no neizpaustiem atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem fragmentiem, un tātad tā nevar atsaukties
uz šo pierādījumu neizpaušanu.
–       Par iespējamiem attaisnojošiem pierādījumiem, kas izriet no
Solvay
un
Degussa
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai nav pēc savas ierosmes jāsniedz piekļuve dokumentiem, kuri nav
izmeklēšanas lietas materiālos un kurus tā neplāno izmantot pret attiecīgajiem lietas dalībniekiem galīgajā lēmumā (iepriekš
122. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 383. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98 un no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 340. punkts).
Šajā gadījumā no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja administratīvā procesa laikā nav pieprasījusi piekļuvi
Degussa
un
Solvay
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, bet ka tā šajā sakarā 2006. gada 18. maijā ir iesniegusi pieteikumu, pēc tam, kad
tai tika paziņots apstrīdētais lēmums. 2006. gada 2. jūnijā Komisija šo pieteikumu noraidīja.
Ir jānorāda, ka, runājot par dokumentiem, kuriem Komisijai pēc savas ierosmes parasti nav jāsniedz piekļuve, prasītāja principā
nevar pamatoti atsaukties uz iespējamo attaisnojošo pierādījumu, kas ietverti attiecīgajās atbildēs, neizpaušanu, jo tā netika
pieprasījusi piekļuvi šīm atbildēm administratīvā procesa laikā (šajā ziņā skat. iepriekš. 122. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 383. punkts).
Šo apsvērumu neatspēko fakts, ka Komisija prasītājai ir izpaudusi dažus attiecīgo atbilžu fragmentus (skat. iepriekš 272. punktu).
Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, attiecīgais izvilkums ir apsūdzošs
pierādījums pret dažādiem lietas dalībniekiem, par kuriem tiek apgalvots, ka tie ir piedalījušies pārkāpumā (šajā ziņā skat.
iepriekš 122. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 386. punkts, un iepriekš 270. punktā minēto spriedumu lietā
Avebe
/Komisija, 50. punkts).
Lai arī tai attiecīgajiem uzņēmumiem ir jāsniedz piekļuve izvilkumiem no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, kurā ietvertas
visas norādes, kas attiecas uz minēto apsūdzošo pierādījumu, Komisijai nav pienākuma attiecināt šo piekļuvi uz citiem izvilkumiem
no attiecīgās atbildes, kuriem nav sakara ar izvirzīto pierādījumu.
Turklāt, pieņemot, ka prasītājas argumentācija ir jāsaprot tādejādi, ka prasītāja ar to ir vēlējusies pierādīt, ka Komisijai
attiecīgajās atbildēs vajadzēja konstatēt attaisnojošos pierādījumus un tātad pēc savas ierosmes izpaust tos prasītājai, ir
jānorāda, ka šādas argumentācijas ietvaros prasītājai ir pienākums iesniegt pirmo norādi par to, ka attiecīgās atbildes varētu
kalpot tās aizstāvībai.
Tai it īpaši ir jānorāda attiecīgie iespējamie attaisnojošie pierādījumi, vai jāiesniedz norāde, kas apliecinātu to esamību
un tātad to, ka šos pierādījumus būtu lietderīgi izmantot procesā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra
spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija, Krājums, II‑3435. lpp., 351.–359. punkts).
Šajā gadījumā, izņemot iepriekš 276. un 277. punktā izvērtētos un noraidītos argumentus, prasītāja prasības pieteikumā neizvirza
nekādu specifisku argumentāciju saistībā ar to, ka, iespējams, neizpaustajos atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem fragmentos
būtu attaisnojoši pierādījumi.
Līdz ar to prasītājas iebildums, saskaņā ar kuru
Solvay
un
Degussa
atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem fragmentos, iespējams, ir ietverti attaisnojoši pierādījumi, nav pieņemams.
–       Par
Solvay
iesniegto dokumentu
Tiesas sēdes laikā prasītāja ir izvirzījusi jaunu argumentāciju, kas attiecas uz vienu
Solvay
dokumentu, ko Komisija iesniegusi 2010. gada 6. janvāra procedūras organizatorisko pasākumu ietvaros. Saskaņā ar prasītājas
viedokli šis dokuments, kurš netika izsniegts administratīvā procesa ietvaros, ne tikai tika izmantots kā apsūdzošs pierādījums,
bet tajā bija ietverti arī attaisnojoši pierādījumi saistībā ar attiecīgās sanāksmes saturu.
Saistībā ar dokumentu, ko Komisija izpaudusi pēc rakstveida procesa pabeigšanas, attiecīgā argumentācija ir jāuzskata par
pieņemamu saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta prasībām.
Pēc būtības saistībā ar prasītājas apgalvojumiem, kas izriet no iespējamā apsūdzošā pierādījuma, ir jāatzīmē, ka attiecīgais
dokuments, lai arī Komisija to iesniegusi to lietas materiālu faktu ietvaros, kurus tā izvirzīja savu konstatējumu attiecībā
uz 1997. gada 26. novembra Briseles sanāksmi pamatojumam (apstrīdētā lēmuma 198. un 199. apsvērums), faktiski nav atrodams
starp tiem lietas materiāliem, uz kuriem ir atsauce apstrīdētā lēmuma minētajos apsvērumos.
Patiesībā, kā Komisija to ir apstiprinājusi tiesas sēdē, prasītājai pret to neiebilstot, minētais dokuments ir
Solvay
paziņojuma – kuru veidoja
Solvay
teiktais, kas vēlāk tika apstiprināts rakstiski – atreferējums. Vienīgi rakstiskā versija, kas bija lakoniskāka, tika iekļauta
lietas materiālos un norādīta apstrīdētajā lēmumā (apstrīdētā lēmuma 198. apsvērums un 217. lappuses beigās ietvertā piezīme).
Komisija precizē, ka prasītājai piešķirtās piekļuves dokumentiem ietvaros attiecīgais dokuments nepārprotami tika minēts kā
Komisijas iekšējais dokuments un tas netika izmantots apstrīdētā lēmuma pieņemšanai.
Tādējādi, tā kā nav pierādījuma, ka Komisija šo dokumentu būtu ņēmusi vērā, to nevar uzskatīt par jaunu apsūdzošu pierādījumu,
kas netika izpausts.
Runājot par iespējamiem attaisnojošiem pierādījumiem, ir jānorāda, ka, lai ievērotu tiesības uz aizstāvību, Komisijas sagatavotajos
lietas materiālos ir jāietver visi attiecīgie dokumenti, kas iegūti izmeklēšanas laikā. It īpaši, ja ir skaidrs, ka ir atļauts
izslēgt no administratīvā procesa informāciju, kam nav nekādas saistības ar faktiskiem un juridiskiem apgalvojumiem, kas ir
ietverti iebildumu rakstā un kas līdz ar to nekādi neattiecas uz izmeklēšanu, ne tikai Komisijai ir jānosaka dokumenti, kas
ir noderīgi attiecīgā uzņēmuma aizstāvībā (iepriekš 109. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 126. punkts).
Šajā ziņā Komisija šajā gadījumā nav izpildījusi minētās prasības, jo tā no lietas materiāliem ir izslēgusi attiecīgo dokumentu,
kurā bija ietverts
Solvay
teiktā atreferējums attiecībā uz vienu no apstrīdētajā lēmumā norādītajām sanāksmēm, lai gan rakstveida paziņojums, ko saistībā
šo sanāksmi iesniedzis šis pats uzņēmums, tika izmantots kā pierādījums, kas attiecas uz izmeklēšanu.
Tomēr ir jāatgādina, ka šāda neatbilstība apstrīdētā lēmuma likumību var ietekmēt vienīgi tādā gadījumā, ja tā varēja ietekmēt
procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu attiecībā uz prasītāju, kurai ir pienākums pierādīt, ka tā būtu varējusi izmantot
neizpausto attaisnojošo dokumentu savai aizstāvībai un it īpaši ka tā būtu varējusi izmantot pierādījumus, kuri nesakrita
ar novērtējumu, ko Komisija veica paziņojuma par iebildumiem stadijā, un līdz ar to jebkādā veidā būtu varējusi ietekmēt apstrīdētajā
lēmumā sniegto vērtējumu (skat. iepriekš 265. punktu).
Šajā ziņā prasītāja norāda, ka
Solvay
paziņojuma neizpaustajā versijā ir norādes attiecībā uz neuzticēšanos ražotāju starpā, kas varētu ietekmēt 1997. gada 26. novembra
sanāksmes prettiesiskā satura konstatējumu.
Ir jānorāda, ka paziņojuma neizpaustajā versijā ir ietverti daži
Solvay
pārstāvja komentāri, uz kuriem prasītāja atsaukusies un kuros ir aprakstīts “kara stāvoklis” starp diskusiju dalībniekiem,
kuri netika uzskatīti par “konkurentiem, bet par ienaidniekiem”, lai gan “drīzāk bija vajadzīga draudzīga vide, lai cilvēki
atsāktu sarunāties [..] nolūkā likt personām noticēt, ka tiks paaugstinātas cenas, bet citi no tā negūs labumu, piesavinoties
klientus”.
Ir jāatzīmē, ka, lai arī daži izvilkumi no
Solvay
mutiskā paziņojuma, it īpaši iepriekš minētie, nav pārņemti šī paša paziņojuma rakstiskajā versijā, kura ir īsāka un kura
vienīgā ir iekļauta lietas materiālos, tomēr šo divu versiju saturs būtiski neatšķiras.
Prasītājas norādītie izvilkumi, kuros ir atsauce uz aizdomu pilno gaisotni, kas tajā laikā valdīja starp ražotājiem, ko turklāt
Komisija bija konstatējusi attiecībā uz vienu citu sanāksmi, kura notika šajā pašā laika posmā (apstrīdētā lēmuma 164. apsvērums),
neietekmē attiecīgās sanāksmes slepenā rakstura vērtējumu, kas izriet no apstrīdētā lēmuma 198.–205. apsvērumā norādītā pierādījumu
kopuma. It īpaši šajā pašā paziņojumā
Solvay
ir skaidri apstiprinājusi diskusiju prettiesisko raksturu, precizējot, ka “[attiecīgo] vakariņu laikā [sanāksmes dalībnieki]
vienojās mēģināt paaugstināt cenas, lai tās ieviestu [..] ar 1998. gada 1. janvāri” (apstrīdētā lēmuma 203. apsvērums).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, lai arī tā ir nelikumīga, attiecīgā mutiskā paziņojuma atreferējuma neminēšana
lietas materiālos nevarēja ietekmēt apstrīdētajā lēmumā sniegto novērtējumu saistībā ar attiecīgo sanāksmi.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pamats, kas izriet no tiesību uz aizstāvību pārkāpuma, ir jānoraida kopumā.

Par trešo pamatu, kas attiecas uz naudas soda apmēra noteikšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja vispirms apgalvo, ka naudas soda apmērs pārsniedz 10 % no tās realizētā tirdzniecības apgrozījuma 2005. gada laikā,
pārkāpjot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu.
Turklāt, ņemot vērā prasītājas minimālo dalību karteļa darbībās, šis naudas soda apmērs esot nesamērīgs. Komisija labākajā
gadījumā būtu varējusi konstatēt, ka prasītāja bija pieļāvusi EKL 81. panta “tehnisku pārkāpumu” tiktāl, ciktāl tās darbinieki
sanāksmēs, kas notika 1999. gada sākumā Milānā un 1999. gada decembrī Fribūrā, esot dzirdējuši diskusijas, kas no tiesiskiem
tematiem “novirzījās” uz “nepiemērotiem” tematiem.
Pirmkārt, prasītājas dalības pārkāpumā ilgumu vajadzēja samazināt par vienu gadu, līdz ar to samazinot arī naudas soda apmēru.
Otrkārt, naudas soda apmēru vajadzēja samazināt, ņemot vērā prasītājas dalības pārkāpumā pasīvo vai sekotājas lomu, kas izriet
no tā, ka prasītāja ir vienkārši bijusi klāt divās attiecīgajās sanāksmēs, aktīvi nepiedaloties diskusijās.
Turklāt visi pārējie uzņēmumi, izņemot
Caffaro
, kuram piemērotā naudas soda apmērs, ņemot vērā tā pasīvo lomu, esot samazināts, patiesi bija uzņēmušies organizēt karteļa
sanāksmes. Tomēr prasītāja neesot ne organizējusi, ne arī atbalstījusi karteļa sanāksmes. Prasītāja esot ierindota “slikto
skolnieku” vidū, jo tā esot atņēmusi
Kemira
,
Degussa
un
Solvay
tirgus daļas, kā arī esot norādījusi
EKA Chemicals
, ka tā turpināšot tirdzniecību Skandināvijā “saskaņā ar vadības norādījumiem”. Prasītāja esot karteļa sanāksmju Seviļā neizdošanās
pamatā, jo tā atteicās “spēlēt šo spēli” un netika uzaicināta uz sanāksmi nākamajā dienā.
Visbeidzot, piemērojot diferencēto pieeju, prasītāja esot ieskaitīta tajā pašā kategorijā kā citi uzņēmumi, kuriem 1999. gadā
piederēja tirgus daļas 9–11 % apmērā. 1994. gadā, kad varbūtēji sākās karteļa darbības, prasītājai esot piederējusi tirgus
daļa 5 % apmērā un tai esot izdevies dubultot savu tirgus daļu ar tās konkurējošajām darbībām karteļa laikā. Esot neloģiski,
ka prasītājai ir piemērots tāds pats naudas soda apmērs kā karteļa aktīvajiem dalībniekiem.
Savā replikā prasītāja no jauna apliecina, ka tā pārkāpumā esot spēlējusi pasīvu lomu, ko apstiprinot citu aizliegtās vienošanās
dalībnieku bieži izteiktie iebildumi pret prasītājas konkurējošajām darbībām, kas esot novedis pie tā, ka prasītāja ir dubultojusi
savu tirgus daļu, kā arī tās iespējamās dalības pārkāpumā “tehniskais” raksturs, jo prasītāja pilnīgi noteikti esot palikusi
divās sanāksmēs, kuru laikā risinājās “nepiemērotās” diskusijas, taču aktīvi šajās diskusijās neesot piedalījusies. Turklāt
Komisija kļūdaini esot mēģinājusi pielīdzināt tiesisko piedalīšanos
CEFIC
asamblejā, kas ir komerciāla organizācija, dalībai darbībās, kas ir aizliegta vienošanās.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Šī pamata ietvaros, kurš izvirzīts to secinājumu pamatojumam, kuri vērsti uz to, lai samazinātu naudas soda apmēru, prasītāja
izvirza trīs iebildumus.
Pirmkārt, atsaucoties uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas pārkāpumu, prasītāja apgalvo, ka Komisijai minēto
noteikumu vajadzēja piemērot, ņemot vērā tās apgrozījumu atsevišķi, nevis tās mātes sabiedrības un pašas prasītājas kopējo
apgrozījumu.
Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrajā daļā paredzētā 10 % maksimālā robeža no apgrozījuma ir jānosaka,
pamatojoties uz visu to sabiedrību kopējo apgrozījumu, kuras veido saimniecisko vienību, kas atbildīga par pārkāpumu, par
kuru ir uzlikts sods (iepriekš 97. punktā minētais spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 528. punkts). Turpretī, ja minētā saimnieciskā vienība pēc tam ir sadalījusies, katram lēmuma adresātam ir
tiesības uz attiecīgās maksimālās robežas individuālu piemērošanu (Vispārējās tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās
lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 390. punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, šo iebildumu nevar pieņemt. Patiesībā prasītāja neapstrīd Komisijas konstatējumu, saskaņā ar kuru
FMC
un prasītāja bija vienota saimnieciska vienība, kas ir atbildīga par pārkāpumu, un ka tādēļ tās abas solidāri tika sauktas
pie atbildības par attiecīgo pārkāpumu. Tā arī neapgalvo, ka šī vienība pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tika sadalīta.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tās dalības pārkāpumā ilgums būtu jāsamazina par vienu gadu, līdz ar to arī samazinot naudas
soda apmēru. Saskaņā ar prasītājas viedokli Komisija labākajā gadījumā būtu varējusi konstatēt, ka prasītāja bija pieļāvusi
EKL 81. panta “tehnisku pārkāpumu” tiktāl, ciktāl tās darbinieki sanāksmēs, kas notika 1999. gada sākumā Milānā un 1999. gada
decembrī Fribūrā, bija dzirdējuši diskusijas, kas no tiesiskiem tematiem “novirzījās” uz “nepiemērotiem” tematiem.
Ir jāuzskata, ka šis iebildums sakrīt ar pirmo pamatu, kas izriet no pārkāpuma konstatējuma, un līdz ar to tas ir jānoraida,
pamatojoties uz iepriekš 245.–254. punktā minētajiem iemesliem.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisijai vajadzēja tai piemērot atbildību mīkstinošu apstākli par tās pasīvo lomu pārkāpumā.
Vispirms ir jāatzīmē, ka, lai arī Komisija norāda, ka prasītāja administratīvā procesa laikā nav tieši atsaukusies uz savu
pasīvo lomu, šis apsvērums neietekmē šī iebilduma pieņemamību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu
lietā T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 194. punkts).
Pirmkārt, uzņēmumiem, kuri ir paziņojuma par iebildumiem saņēmēji, nav īpaši jālūdz, lai tiem piemērotu atbildību mīkstinošu
apstākli. Otrkārt, ja pārkāpumu veic vairāki uzņēmumi, Komisijai ir jāizvērtē katra tā relatīvais dalības pārkāpumā smagums,
lai noteiktu, vai uz tiem ir attiecināmi atbildību mīkstinoši vai pastiprinoši apstākļi, it īpaši, ja runa, kā tas ir šajā
gadījumā, ir par atbildību mīkstinošu apstākli, kas skaidri minēts Pamatnostādņu 3. punktā minētajā neizsmeļošajā sarakstā.
Turklāt pēc būtības ir jāatgādina, ka kāda uzņēmuma “vienīgi pasīva vai arī tikai sekotāja loma” pārkāpuma izdarīšanā, ja
tā ir pierādīta saskaņā ar Pamatnostādņu 3. punkta pirmo ievilkumu, var būt atbildību mīkstinošs apstāklis, turklāt šī pasīvā
loma nozīmē, ka attiecīgais uzņēmums “neizceļas”, t.i., tas aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu
izstrādāšanā (Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedums lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 167. punkts).
Starp pierādījumiem, kas norāda uz uzņēmuma pasīvo lomu aizliegtās vienošanās norisē, varētu ņemt vērā to, ka uzņēmuma piedalīšanās
sanāksmēs bija ievērojami fragmentārāka nekā aizliegtās vienošanās parasto dalībnieku piedalīšanās, tāpat tā vēlo ienākšanu
tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no tā dalības pārkāpumā ilguma vai arī no tā, vai pārkāpumā piedalījušos trešo
uzņēmumu pārstāvji ir snieguši šajā sakarā skaidrus paziņojumus (skat. iepriekš 329. punktā minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 164. punkts un tajā minētā judikatūra). Katrā ziņā ir jāņem vērā visi attiecīgie apstākļi noteiktā lietā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir rīcības brīvība attiecībā uz atbildību mīkstinošu apstākļu piemērošanu (Vispārējās
tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā T‑44/00
Mannesmannröhren Werke
/Komisija,
Recueil
, II‑2223. lpp., 307. punkts, un iepriekš 118. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Bolloré
u.c./Komisija, 602. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tās loma pārkāpumā izriet no tā, ka prasītāja vienkārši esot bijusi klāt divās
sanāksmēs par PBS – vienā sanāksmē 1999. gada sākumā Milānā un otrā sanāksmē 1999. gada decembrī Fribūrā – bez jebkādas aktīvas
piedalīšanās diskusijās. Saskaņā ar prasītājas viedokli tā esot bijusi sanāksmju Seviļā neizdošanās pamatā, jo tā esot atteikusies
“spēlēt šo spēli”. Turklāt Komisija esot kļūdaini mēģinājusi pielīdzināt prasītājas tiesisko piedalīšanos
CEFIC
asamblejā dalībai pārkāpumu veidojošā rīcībā.
Tomēr jāatzīst, ka šādai argumentācijai nevar piekrist tiktāl, ciktāl tā balstās vienīgi uz tiem argumentiem, kas tika noraidīti
pirmā pamata pārbaudes ietvaros, proti, iepriekš 154.–167., 202.–221 un 245.–254. punktā.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tās loma atšķīrās no pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku lomas, izņemot
Caffaro
, kuras pasīvo lomu atzina Komisija. Saskaņā ar prasītājas viedokli tā bija ierindota “slikto skolnieku” vidū, jo tā pārņēma
Kemira
,
Degussa
un
Solvay
tirgus daļas, kā arī norādīja
EKA Chemicals
, ka tā turpinās tirdzniecību Skandināvijā. Tās pasīvo lomu pārkāpumā šķietami apliecinot citu aizliegtās vienošanās dalībnieku
iebildumi pret prasītājas konkurējošajām darbībām, kā arī tās tirgus daļas nozīmīgā palielināšanās pārkāpuma laika posmā.
Kā izriet no iepriekš minētā pirmā pamata pārbaudes, Komisija juridiski pietiekamā veidā ir pierādījusi, ka prasītāja bija
pārstāvēta vai informēta par lielāko daļu slepeno sanāksmju, kas minētas apstrīdētajā lēmumā, laika posmā no 1997. gada 29. maija
līdz 1999. gada 13. decembrim. Prasītāja šajā ziņā nevar pamatoti uzskatīt, ka tās piedalīšanās bija ievērojamāki fragmentārāka
nekā pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku piedalīšanās. Šīs piedalīšanās veids, proti, apstāklis, ka prasītāja fiziski
nepiedalījās dažās sanāksmēs, bet par tām tika informēta pa telefonu, sakrīt ar sanāksmju norises nelegālo raksturu un nekādi
neliecina par to, ka prasītājai būtu bijusi “vienīgi pasīva vai arī tikai sekotājas loma”.
Tas, ka prasītāja piederēja grupai, ko
Degussa
un
Solvay
dēvēja par “nepaklausīgajiem” vai “sliktajiem skolniekiem”, nepierāda to, ka tās attieksme būtiski atšķīrās no citu aizliegtās
vienošanās dalībnieku attieksmes. Patiesībā runa bija par grupu, kurā bija apvienojušies četri no astoņiem aizliegtās vienošanās
dalībniekiem, proti, HP mazie ražotāji, kuri vēlējās paaugstināt kopējo ražošanas jaudu, kas nāktu par sliktu cenām (apstrīdētā
lēmuma 130. apsvērums). Ņemot vērā Komisijas konstatējumus, kurus prasītāja nav apstrīdējusi (skat. iepriekš 162. un 163. punktu),
tas, ka šīs ražotāju grupas intereses nesakrīt ar lielo tirgus dalībnieku –
Degussa
un
Solvay
– piedāvāto stratēģiju (apstrīdētā lēmuma 139. un 166. apsvērums), nenozīmē, ka to uzvedība bija vienīgi pasīva vai sekotājas.
Turklāt, kaut arī prasītāja apgalvo, ka citi ražotāji esot sūdzējušies par tās konkurējošajām darbībām tirgū, tā šajā ziņā
neatsaucas ne uz vienu skaidru paziņojumu, kas varētu pierādīt tās pasīvo uzvedību aizliegtās vienošanās ietvaros.
Pirmkārt, prasītāja pamatojas uz savu pašu darbinieku paziņojumiem saistībā ar uzņēmuma ieviesto agresīvi konkurējošo stratēģiju.
Otrkārt, tā atsaucas uz dažām norādēm, kas attiecas vienīgi uz laika posmu pirms dienas, kurā aizsākās prasītājas dalība pārkāpumā,
kas ir 1997. gada 29. maijs, – proti, uz piezīmēm, kas atteicas uz 1994. gada 31. janvāra sanāksmi starp
EKA Chemicals
un
Kemira
, norādot, ka
Kemira
“Francijā esot zaudējusi [..] par labu
FMC
un
AL
”, uz
Atofina
paziņojumu saistībā ar “
Degussa
atgādinājumu par izmaiņām tirgus daļās laika posmā starp [1988. un 1989. gadu] un [1995. gadu], kas saistītas ar strauju
Solvay
un
Degussa
tirgus daļu zaudēšanu par labu [vairākiem citiem uzņēmumiem, tostarp arī prasītājai]”, kā arī uz vienu
EKA Chemicals
norādi, saskaņā ar kuru “1996. gadā
FMC
un
Ausimont
savas tirgus daļas ir palielinājušas ar agresīvu rīcību attiecībā uz cenām” un “[1996. gada] beigās to konkurenti [..] esot
sākuši asi reaģēt, lai mēģinātu atgūt savas pozīcijas”.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka prasītāja nav izvirzījusi argumentu, kurš pierādītu, ka tai aizliegtās
vienošanās īstenošanā ir bijusi vienīgi pasīva vai sekotājas loma.
Visbeidzot, neizvēršot precīzāku argumentāciju, prasītāja kritizē Komisiju, ka tā neesot ņēmusi vērā apstākli, ka prasītājai
no 1994. gada līdz 1999. gadam, proti, aizliegtās vienošanās laikā, esot izdevies būtiski palielināt savu HP tirgus daļu.
Ir jāatzīmē, ka ar šo argumentāciju prasītāja neapšauba apsvērumus, kas attiecas uz diferencēto pieeju tiktāl, ciktāl tā atzīst,
ka tā esot bijusi iekļauta tajā pašā kategorijā kā tie uzņēmumi, kuriem 1999. gadā piederēja līdzīgas tirgus daļas. Tā turpretī
apgalvo, ka šis apstāklis pierāda tās agresīvi konkurējošo lomu, kuru tā, domājams, ir spēlējusi tirgū, par spīti tam, ka
tā bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, un kas būtu jāņem vērā atbildību mīkstinošo apstākļu ietvaros.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai arī prasītāja atsaucas uz savas HP tirgus daļas paaugstināšanu laika posmā starp 1994. un 1999. gadu,
šī paaugstināšana saskaņā ar prasītājas pašas izvirzītajiem pierādījumiem ir būtiski ierobežotāka pārkāpuma laika posmā, kas
tiek attiecināts uz prasītāju, proti, no 1997. līdz 1999. gadam.
Atbilstoši Pamatnostādņu 3. punkta otrajam ievilkumam “pārkāpumus izraisošu līgumu vai prakses neīstenošana” var būt atbildību
mīkstinošs apstāklis tiktāl, ciktāl attiecīgais uzņēmums pierāda, ka periodā, kurā tas bija aizliegtās vienošanās dalībnieks,
tas faktiski atturējās no tās piemērošanas, rīkojoties tirgū kā konkurents, vai vismaz, ka tas skaidri un būtiski pārkāpa
pienākumus attiecībā uz aizliegtās vienošanās īstenošanu tādā mērā, ka traucēja tās funkcionēšanu (skat. iepriekš 329. punktā
minēto spriedumu lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 196. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt vienīgi tas, ka uzņēmums, attiecībā uz kuru ir pierādīts, ka tas ir panācis vienošanos ar saviem konkurentiem, nerīkojas
tirgū tādā veidā, kā tas ir vienojies ar saviem konkurentiem, īstenojot vairāk vai mazāk neatkarīgu politiku tirgū, ne vienmēr
ir apstāklis, kas ir jāņem vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis, nosakot uzliekamā naudas soda apmēru. Nevar izslēgt, ka
šis uzņēmums ir vienkārši mēģinājis aizliegto vienošanos izmantot sev par labu (skat. iepriekš 116. punktā minēto spriedumu
lietā
Lafarge
/Komisija, 772. un 773. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā vienīgi tas, ka prasītājai ir izdevies palielināt savu HP tirgus daļu, nepierāda, ka tā faktiski atturējās no
pārkāpumus izraisošu līgumu īstenošanas, kas bija saistīti ar cenu paaugstināšanu un tirgus daļu sadali, uzvedoties tirgū
kā konkurente. Šis apstāklis līdz ar to nepamato atbildību mīkstinošu apstākļu piemērošanu tiktāl, ciktāl nevar izslēgt, ka
prasītājai ir vienkārši izdevies izmantot aizliegto vienošanos savā labā (skat. iepriekš 118. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Bolloré
u.c./Komisija, 629. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida iebildumi, kas izvirzīti šī pamata ietvaros.
Tādējādi prasība ir jānoraida pilnībā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
FMC Foret SA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības rašanās faktiII – 2
Apstrīdētais lēmumsII – 2
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 3
Juridiskais pamatojumsII – 4
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz iespējamu kļūdu pierādījumu saistībā ar prasītājas dalību pārkāpumā vērtējumāII – 5
Lietas dalībnieku argumentiII – 5
– Par prasītājas saņemtajiem telefonzvaniemII – 6
– Par sazināšanos, kas notikusi CEFIC asambleju ietvarosII – 9
– Par 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā [Königswinter] notikušo sanāksmiII – 11
– Par sanāksmi ar Degussa 1998. gada 28. septembrī BriselēII – 11
– Par sanāksmēm attiecībā uz PBSII – 12
– Argumenti, kas izvirzīti replikas ietvarosII – 12
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 16
– Ievada apsvērumiII – 19
– Par pierādījumiem, kas attiecas uz prasītājas dalību pārkāpumāII – 24
– Par daudzpusējām sanāksmēm 1997. gada 28. vai 29. maijā SeviļāII – 27
– Par prasītājas saņemtajiem telefonzvaniemII – 29
– Par kontaktiem CEFIC asambleju ietvarosII – 34
– Par 1998. gada 13. jūlijā Kēnigsvinterā notikušo sanāksmiII – 37
– Par sanāksmi ar Degussa 1998. gada 28. septembrī BriselēII – 38
– Par sanāksmēm attiecībā uz PBSII – 39
– SecinājumsII – 40
Par otro pamatu, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu piekļuves dokumentiem ietvarosII – 42
Lietas dalībnieku argumentiII – 42
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 42
– Par iespējamiem apsūdzošiem pierādījumiem, kas izriet no Solvay un Degussa atbildēm uz paziņojumu par iebildumiemII – 44
– Par iespējamiem attaisnojošiem pierādījumiem, kas izriet no Solvay un Degussa atbildēm uz paziņojumu par iebildumiemII – 47
– Par Solvay iesniegto dokumentuII – 48
Par trešo pamatu, kas attiecas uz naudas soda apmēra noteikšanuII – 50
Lietas dalībnieku argumentiII – 50
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 51
Par tiesāšanās izdevumiemII – 55
*
Tiesvedības valoda – angļu.