CELEX: 62009CJ0548
Обжалване
Обща външна политика и политика на сигурност
Ограничителни мерки срещу Ислямска република Иран за предотвратяване на ядреното разпространение
Замразяване на средствата на банка
Липса на уведомление за решението
Правно основание
Право на защита

С жалбата си иранската банка Bank Melli Iran, собственост на иранската държава, иска от Съда да отмени Решение на Първоинстанционния
съд на Европейските общности [понастоящем Общия съд на Европейския съюз] от 14 октомври 2009 г. по дело Bank Melli Iran/Съвет
(T‑390/08, Сборник, стр. II‑3967, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което този съд отхвърля жалбата на
банката за отмяна на точка 4 от таблица В от приложението към Решение 2008/475/ЕО на Съвета от 23 юни 2008 година за прилагане
на член 7, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 423/2007 относно ограничителните мерки срещу Иран (ОВ L 163, стр. 29, наричано по-нататък
„спорното решение“), доколкото се отнася до Bank Melli Iran и клоновете ѝ.

Правна уредба

Резолюции 1737 (2006) и 1747 (2007) на Съвета за сигурност на Организацията на обединените нации
С оглед оказване на натиск върху Ислямска република Иран, за да преустанови чувствителни по отношение на разпространението
ядрени дейности и разработването на системи за ядрено оръжие (дейности, наричани по-нататък „ядрено разпространение“), на
23 декември 2006 г. Съветът за сигурност на Организацията на Обединените нации (наричан по-нататък „Съветът за сигурност“)
приема Резолюция 1737 (2006), в приложението към която са изброени поредица лица и субекти, участващи в ядреното разпространение
и чиито финансови средства и икономически ресурси (наричани по-нататък „финансови средства“) трябва да се замразят. Списъкът
в приложението към Резолюция 1737 (2006) впоследствие е актуализиран с няколко резолюции, и по-специално с Резолюция 1747 (2007)
на Съвета за сигурност от 24 март 2007 г., с която са замразени финансовите средства на иранската банка Bank Sepah и на установеното
ѝ в Обединеното кралство дъщерно дружество Bank Sepah International plc. Съветът за сигурност не налага на жалбоподателя мерки
за замразяване на финансовите средства.

Обща позиция 2007/140/ОВППС
Що се отнася до Европейския съюз, Резолюция 1737 (2006) е изпълнена с Обща позиция 2007/140/ОВППС на Съвета от 27 февруари
2007 година относно ограничителните мерки срещу Иран (ОВ L 61, стр. 49).
Член 5, параграф 1 от Обща позиция 2007/140 предвижда:
„Всички финансови средства […], които са притежавани, държани или контролирани директно или индиректно от:
а)      лица и структури, посочени в приложението към Резолюция 1737 (2006) на [Съвета за сигурност], както и допълнителни лица и
структури, посочени от Съвета за сигурност или от Комитета в съответствие с параграф 12 от Резолюция 1737 на [Съвета за сигурност];
тези лица и структури са изброени в приложение I,
б)      лица и структури, необхванати в приложение І, които са заети, пряко свързани или предоставят помощ за ядрените дейности на
Иран, имащи отношение към разпространението на ядрено оръжие или за разработването на системи за доставка на ядрено оръжие,
лица или структури, действащи от тяхно име или по тяхно указание, или структури, притежавани или контролирани от тях, включително
чрез незаконни средства, според списъка в приложение ІІ, се замразяват“.
Жалбоподателят не е споменат в приложенията към Обща позиция 2007/140.

Регламент (ЕО) № 423/2007
В границите на правомощията на Европейската общност Резолюция 1737 (2006) е изпълнена с Регламент (ЕО) № 423/2007 на Съвета
от 19 април 2007 година относно ограничителни мерки срещу Иран (ОВ L 103, стр. 1), който е приет на основание членове 60 ЕО
и 301 ЕО и с оглед на Обща позиция 2007/140 и чието съдържание е по същество еднакво със съдържанието на тази обща позиция,
доколкото в приложението към Регламента са включени същите структури и физически лица.
Член 5 от Регламент № 423/2007 забранява определени сделки с лица и субекти в Иран или с цел използване в Иран.
Член 7 от Регламент № 423/2007 гласи:
„1.      Всички финансови средства […], принадлежащи, притежавани, държани или контролирани от лицата, субектите и органите, изброени
в приложение IV, се замразяват. Приложение IV включва лицата, субектите и органите, посочени от Съвета за сигурност […] или
Комитета по санкциите в съответствие с параграф 12 от Резолюция 1737 (2006) на Съвета за сигурност […].
2.      Всички финансови средства […], принадлежащи, притежавани, държани или контролирани от лицата, субектите и органите, изброени
в приложение V, се замразяват. Приложение V включва физически и юридически лица, субекти и органи, които не са включени в
приложение IV и които, съгласно член 5, параграф 1, буква б) от Обща позиция 2007/140[…], са идентифицирани като:
а)      участващи във, пряко свързани със или подкрепящи чувствителни от гледна точка на разпространението ядрени дейности на Иран,
или
б)      участващи във, пряко свързани със или подкрепящи разработването от Иран на системи за ядрено оръжие, или
в)      действащи от името на или под ръководството на лице, субект или орган, посочени в букви а) или б), или
г)      юридическо лице, субект или орган, притежаван или контролиран от лице, субект или орган, посочен в букви а) или б), включително
чрез незаконни средства.
3.      Финансови средства или икономически ресурси не се предоставят нито пряко, нито косвено, на или в полза на физически или юридически
лица, субекти или органи, изброени в приложения IV и V.
4.      Съзнателното и преднамерено участие в дейности, чийто предмет или последици представляват пряко или косвено заобикаляне на
мерките, посочени в параграфи 1, 2 и 3, се забранява.“
Жалбоподателят не е споменат в приложенията към Регламент № 423/2007.
Членове 8 и 9 от Регламент № 423/2007 предвиждат възможност за освобождаване на някои финансови средства, за да бъдат удовлетворени
кредитори, които имат изпълнителен запор или съдебно, административно или арбитражно решение за тези суми или пък изискуеми
вземания. Член 10 от Регламента предвижда възможност за освобождаване на някои финансови средства, за да може банката — под
контрола на компетентните органи — да поеме определени разходи, например необходимите разходи за покриването на основните
потребности на лицата, чиито финансови средства са замразени, или за заплащането на предоставените ѝ правни услуги.
Член 13 от Регламент № 423/2007 задължава съответните лица и субекти да съобщават различна информация на компетентните органи
и да им сътрудничат.
Член 15, параграфи 2 и 3 от Регламента гласи:
„2.      С квалифицирано мнозинство Съветът установява, преразглежда и изменя списъка на лицата, субектите и органите по член 7, параграф 2,
като спазва изцяло решенията, взети от Съвета във връзка с приложение II към Обща позиция 2007/140[…]. Списъкът в приложение V
се преразглежда редовно и поне веднъж на 12 месеца.
3.      Съветът посочва индивидуални и специфични причини за решенията, които са приети съобразно параграф 2, и ги довежда до знанието
на лица, образувания и други заинтересовани органи.“
Член 16 от Регламент № 423/2007 предвижда, че държавите членки установяват правилата относно санкциите, които ще се прилагат
за нарушения на този регламент.

Резолюция 1803 (2008) на Съвета за сигурност
Съгласно точка 10 от Резолюция 1803 (2008) на Съвета за сигурност от 3 март 2008 г. последният иска „от всички държави да
проявяват бдителност във връзка с дейностите, провеждани от разположените на тяхна територия финансови институции с всички
банки със седалище в Иран, и по-специално с банката Melli и с банката Saderat, както и с техните клонове и представителства
в чужбина, за да се предотврати възможността тези дейности да способстват за чувствителни по отношение на ядреното разпространение
дейности или за разработването на системи за ядрено оръжие“.

Обща позиция 2008/479/ОВППС
Обща позиция 2008/479/ОВППС на Съвета от 23 юни 2008 година за изменение на Обща позиция 2007/140 (ОВ L 163, стр. 43) наред
с останалото заменя приложение II към последната. Приложението включва таблица A, озаглавена „Физически лица“, и таблица B,
озаглавена „Организации“.
Въпреки че Резолюция 1803 (2008) не изисква да се замразят финансовите средства на Melli Bank и Bank Melli Iran, тази мярка
е предвидена в Обща позиция 2008/479. В озаглавената „Име“ първа колона в таблица B, точка 5 от приложението към Общата позиция
са включени следните данни:
„Bank Melli, Melli Bank Iran и всички клонове и филиали, включително
а)      Melli Bank plc
б)      Bank Melli Iran Zao“.
Във втората колона, озаглавена „Идентифицираща информация“, е посочен адрес срещу името на всяка от съответните банки.
Третата колона, озаглавена „Основания“, съдържа следния текст:
„Предоставя или прави опити за предоставяне на финансова подкрепа на компании, които участват в ядрената и ракетната програма
на Иран или доставят стоки за нея (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company
и DIO). Bank Melli улеснява чувствителните дейности, предприемани от Иран. Тя е съдействала за многобройни покупки на чувствителни
материали за ядрената и ракетната програми на Иран. Предоставя редица финансови услуги от името на организации, свързани с
ядрената и ракетната промишленост на Иран, включително откриване на акредитиви и поддържане на сметки. Много от гореспоменатите
компании са посочени в резолюции 1737 и 1747 на [Съвета за сигурност].“
В четвъртата колона, озаглавена „Дата на включване в списъка“, е посочена датата „23.6.2008 г.“.

Спорното решение
Също на 23 юни 2008 г. Съветът приема спорното решение. Приложението към това решение заменя приложение V към Регламент № 423/2007.
То включва таблица A, озаглавена „Физически лица“, и таблица B, озаглавена „Юридически лица, организации и органи“, като и
двете таблици съдържат същите колони като таблиците в приложението към Обща позиция 2008/479. Жалбоподателят е вписан в точка 4
от таблица B. Данните за жалбоподателя са същите като съдържащите се в приложението към посочената обща позиция. Спорното
решение е публикувано на 24 юни 2008 г. в
Официален вестник на Европейския съюз
.
На 25 юни 2009 г. в
Официален вестник на Европейския съюз
е публикувано известие на вниманието на лицата, субектите и органите, включени от Съвета в списъка на лицата, субектите и
органите, за които се прилага член 7, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 423/2007 на Съвета (приложение V) (ОВ C 145, 2009 г.,
стр. 1). В него се напомня, че съгласно член 15, параграф 2 от посочения регламент списъкът се преразглежда редовно и поне
веднъж на 12 месеца. За тази цел заинтересованите лица, субекти и органи могат да подадат заявление до Съвета, заедно с необходимата
придружаваща документация, за преразглеждане на решението за включването им в посочения списък. Заявленията следва да бъдат
изпратени на Съвета в срок от един месец след публикуването на известието.

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 18 септември 2008 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба във връзка с точка 4 от таблица B от приложението
към спорното решение, като иска от Общия съд:
–        да отмени посочената точка 4, доколкото се отнася до жалбоподателя, както и до неговите клонове и дъщерни дружества,
–        при условията на евентуалност да установи, че член 7, параграф 2 и член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007 не се прилагат
към настоящия спор,
–        при всички положения да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Френската република, Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Комисията на Европейските общности са допуснати
да встъпят в производството пред Общия съд в подкрепа на искането на Съвета за отхвърляне на жалбата.
В подкрепа на исканията си жалбоподателят посочва пет правни основания. Първото е изведено от наличието на съществено процесуално
нарушение и нарушение на Договора за ЕО, на правните норми за прилагането му и на член 7, параграф 2 от Обща позиция 2007/140,
от злоупотреба с власт и от липса на правно основание на спорното решение. Второто е изведено от нарушение на принципа на
равно третиране. Третото е изведено от нарушение на принципа на пропорционалност и на правото на собственост. Четвъртото правно
основание е изведено от нарушение на правото на защита, на правото на ефективна съдебна защита и на член 15, параграф 3 от
Регламент № 423/2007. Петото е изведено от липса на компетентност на Съвета в рамките на Договора да налага „наказателни санкции“
като замразяването на финансови средства.
Преди да разгледа тези правни основания, в точки 35—37 от обжалваното съдебно решение Общият съд първо напомня принципите
на съдебния контрол.
След това Общият съд разглежда и отхвърля едно по едно посочените правни основания, както и жалбата като цяло.

Искания на страните в производството по обжалване
Bank Melli Iran иска от Съда:
–        да отмени обжалваното съдебно решение,
–        да уважи исканията ѝ, представени пред Общия съд,
–        да осъди ответника да заплати разноските по производството пред двете инстанции.
Съветът иска от Съда да отхвърли жалбата и да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Френската република иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата,
–        да измени съображенията, изложени в точки 86—88 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд приема, че Съветът е длъжен
да уведомява индивидуално засегнатите лица и субекти за мерките за замразяване на финансови средства, приети на основание
на Регламент № 423/2007,
–        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Обединеното кралство иска от Съда да отхвърли жалбата.
Комисията иска от Съда:
–        да установи, че нито едно от посочените от жалбоподателя правни основания не обосновава отмяна на обжалваното съдебно решение,
–        съответно да отхвърли жалбата.

Правни основания и доводи на страните
Bank Melli Iran посочва три главни правни основания и още три при условията на евентуалност.
С главните си правни основания жалбоподателят поддържа, първо, че Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото,
като е приел, че нарушението на задължението за индивидуално уведомяване за обжалвания акт не съставлява съществено процесуално
нарушение, и е изложил неправилни съображения; второ, че Общият съд е допуснал грешка при тълкуването на правните основания
на Регламент № 423/2007 и е изложил неправилни съображения; и трето, че Общият съд е нарушил задължението да мотивира актовете
си, както и правото на защита на жалбоподателя и принципа на ефективна съдебна защита.
При условията на евентуалност жалбоподателят твърди, първо, че Общият съд е нарушил член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007
и че съображенията му са противоречиви; второ, че Общият съд е допуснал грешка в преценката, що се отнася до правото на собственост
на жалбоподателя; и трето, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката на фактите, като е включил и запазил името на жалбоподателя
в списъка в приложение V към посочения регламент.

По първото главно правно основание, изведено от нарушение на задължението за индивидуално уведомяване и неправилност на мотивите
на обжалваното съдебно решение
Това правно основание се отнася до точки 86—90 от обжалваното съдебно решение, които гласят:
„86      За сметка на това не може да се приеме твърдението на Съвета, подкрепено от встъпилите страни, че е изпълнил задължението
си да запознае жалбоподателя с мотивите чрез публикуването на [спорното] решение в Официален вестник. Всъщност решение като
[спорното], с което се приема изменена редакция на приложение V към Регламент № 423/2007, има действие erga omnes, тъй като
е насочено към съвкупност от адресати, определени общо и абстрактно, които са длъжни да замразят финансовите средства на включените
в списъка от посоченото приложение субекти. Въпреки това подобно решение не е само с общ характер, тъй като замразяването
на финансовите средства се отнася до поименно посочени субекти, които са пряко и лично засегнати от индивидуалните ограничителни
мерки, постановени спрямо тях (вж. в този смисъл и по аналогия [Решение на Съда от 3 септември 2008 г. по дело Kadi и Al Barakaat
International Foundation/Съвет и Комисия, С‑402/05 Р и С‑415/05 Р, Сборник, стр. І‑6351, точки 241—244 и Решение на Общия
съд от 12 декември 2006 г. по дело Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Съвет, T‑228/02, Recueil, стр. II‑4665],
точка 98). Освен това замразяването на финансовите средства има значителни последици за засегнатите субекти, доколкото това
може да ограничи упражняването на основните им права. При тези обстоятелства, предвид необходимостта да се осигури спазването
на посочените както материални, така и процесуални права, […] следва да се приеме, че Съветът е длъжен да направи всичко възможно
да запознае засегнатите субекти с мерките за замразяване на финансови средства чрез индивидуално уведомяване.
87      Изтъкнатите от Съвета доводи по естеството си не могат да изменят този извод. Всъщност, първо, фактът, че индивидуалното уведомяване
в някои случаи се оказва невъзможно, няма отношение към интереса на субектите да бъдат уведомени и следователно не е релевантен
в случаите, в които адресът на съответния субект е известен. Второ, правилото, че всеки е длъжен да познава закона, не може
да бъде изтъквано срещу жалбоподателя, тъй като спрямо него [спорното] решение представлява индивидуален акт. Трето, посоченото
от Съвета разграничение спрямо мерките за замразяване на финансови средства в рамките на борбата с тероризма е без значение,
тъй като въпросът дали мотивите съдържат опозоряващи обстоятелства, може евентуално да е релевантен единствено при преценката
на целесъобразността на публикуването на мотивите в Официален вестник. За сметка на това изискването за индивидуално уведомяване
за мерките за замразяване на финансови средства е резултат от обстоятелството, че тези мерки засягат лично и значително правата
на съответните субекти. Доколкото обаче приетите на основание на Регламент № 423/2007 мерки за замразяване на финансови средства
и мерките, приети в рамките на борбата с тероризма, имат сходни последици, следва и в двата случая съответните субекти да
бъдат запознати с приетите мерки по един и същи начин.
88      Предвид изложеното дотук следва да се приеме, че Съветът не е спазил произтичащото от член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007
задължение да запознае жалбоподателя с мотивите на [спорното] решение, тъй като не го е уведомил индивидуално, макар от самото
съдържание на посоченото решение да личи, че адресът на жалбоподателя му е бил известен.
89      Все пак от приложенията към молбата за допускане на обезпечение, представена от жалбоподателя по дело T‑390/08 R, личи, че
с писмо от 24 юни 2008 г. френската банкова комисия е уведомила парижкия клон на жалбоподателя за приемането на [спорното]
решение и за публикуването му в Официален вестник на същия ден. В този смисъл жалбоподателят е бил своевременно и официално
уведомен за приемането на [спорното] решение, както и за възможността да се запознае с мотивите му в Официален вестник. Нещо
повече, той очевидно действително се е запознал със съдържанието на посоченото решение, след като е приложил копие от него
към жалбата си.
90      При тези изключителни обстоятелства следва да се приеме, че макар Съветът да не е запознал жалбоподателя с мотивите на [спорното]
решение чрез индивидуално уведомяване, последният не е бил лишен от възможността да се запознае своевременно с мотивите на
[спорното] решение и да прецени основателността на наложената му мярка за замразяване на финансови средства. Ето защо пропускът
на Съвета не оправдава отмяна на [спорното] решение.“
Доводи на страните
Жалбоподателят изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като е приел, че нарушението на задължението
за индивидуално уведомяване по член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 не съставлява съществено процесуално нарушение,
което е основание за отмяна на съответния акт, и е изложил неправилни съображения.
Той подчертава, че съгласно член 254 ЕО индивидуалните решения произвеждат действие едва от момента на съобщаването им. В
случая съобщаването на спорното решение било още по-важно, тъй като жалбоподателят не е бил изслушан преди приемането му.
Като цитира Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hoechst/Комисия (C‑227/92 P, Recueil, стр. I‑4443), жалбоподателят изтъква, че
съобщаването на решението е съществено процесуално изискване, чието неспазване е основание за абсолютна недействителност на
акта. Обстоятелството, че друго лице или друга организация е дало/а информация на адресата на акта, не води до отпадане на
недействителността. Затова според жалбоподателя уведомяването му за спорното решение от френската банкова комисия не отговаря
на условията за съобщаване, установени в Регламент № 423/2007.
Наред с твърдението, че е допуснато нарушение на съществени процесуални правила, жалбоподателят поддържа, че мотивите на решението
на Общия съд са неправилни, доколкото се приема, че поради получената от жалбоподателя информация от френската банкова комисия
актът не е недействителен, а пропускът на Съвета е обоснован от „изключителни обстоятелства“, докато всъщност несъобщаването
на увреждащ акт съставлява нарушение на норма от публичен ред в правото на Съюза.
Френската република и Комисията оспорват съображенията на Общия съд и искат от Съда да ги измени. Според тях член 15, параграф 3
от Регламент № 423/2007 не изисква индивидуално уведомяване за спорното решение, нито пък е възможно да се изведе задължение
за уведомяване от първичното право. Затова Общият съд неправилно приел в точка 88 от обжалваното съдебно решение, че Съветът
е бил длъжен да уведоми адресата индивидуално.
Съветът, Френската република и Комисията подчертават, че решенията за замразяване на средства имат нормативен характер. Съветът
отбелязва, че въпреки съображенията си относно задължението за уведомяване Общият съд не е приел, че спорният акт съставлява
решение, а не регламент.
Френската република освен това оспорва сравнението, което Общият съд прокарва в точка 87 от обжалваното съдебно решение между
мерките за замразяване на финансови средства в рамките на борбата срещу ядреното разпространение, насочени срещу трети държави,
и мерките за замразяване на финансови средства в рамките на борбата с тероризма, насочени срещу самостоятелно действащи физически
лица и организации. Според Френската република никога не се е смятало, че третите държави трябва да бъдат уведомявани индивидуално
за санкциите срещу тях. Разликата в целите на двата вида мерки се изразява и в различните им правни основания, доколкото Регламент
№ 423/2007 е приет на основание членове 60 ЕО и 301 ЕО, докато мерките в областта на тероризма се приемат на основание член 308
ЕО.
В съдебното заседание Съветът поясни, че свързаните с тероризма лица се уведомяват за мерките за замразяване на финансовите
им средства съобразно указанията в точка 147 от Решение на Общия съд по дело Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Съвет,
посочено по-горе, а именно за да не бъдат засегнати законните интереси на тези лица, в
Официален вестник на Европейския съюз
се публикуват само общите мотиви към решението, а специфичните и конкретните съображения се съобщават на самите лица.
Обединеното кралство напомня, че целта на съобщаването е адресатът да бъде информиран за решението и да може да го обжалва.
Доколкото в случая става дума за замразяване на финансови средства, предварителното уведомяване било невъзможно, тъй като
било необходимо да се постигне ефект на изненада. Член 254 ЕО не конкретизирал как трябва да се съобщи актът. По този въпрос
Обединеното кралство счита, че публикуването на известие в
Официален вестник на Европейския съюз
едновременно с публикуването на решението достатъчно привлича вниманието на заинтересованите лица. При всички положения заинтересованият
субект усещал незабавно последиците от прилагането на решението. В случая френският клон на банката жалбоподател бил информиран
за спорното решение, а жалбоподателят имал възможност да упражни правото си на обжалване. Обединеното кралство, както и Съветът,
Френската република и Комисията подчертават, че жалбоподателят не е претърпял никакви неблагоприятни последици поради неуведомяването
му за спорното решение.
Съображения на Съда
На първо място, следва да се отбележи, че въпреки заглавието си спорното решение по характер е регламент. То включва само
едно приложение, което заменя приложение V към Регламент № 423/2007. Следователно действието на това приложение се определя
от член 19, втора алинея от посочения регламент, който предвижда, че този регламент е задължителен в своята цялост и се прилага
пряко във всички държави членки, което отговаря на разпоредбата на член 249 ЕО относно действието на регламентите.
При това положение за този вид актове Договорът по принцип изисква не да бъдат съобщавани, а да бъдат публикувани съобразно
член 254, параграфи 1 и 2 ЕО.
На второ място, що се отнася по-конкретно до член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007, следва да се напомни, че принципът
на ефективна съдебна защита изисква органите на Съюза, които издават актове за прилагането на ограничителни мерки спрямо определени
лица и образувания, в рамките на възможното, да уведомяват съответното лице или образувание за съображенията си за издаването
на акта в момента на приемането му или поне в най-кратки срокове след това, за да се позволи на тези лица или образувания
да упражнят правото си на обжалване (вж. в този смисъл Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и
Комисия, посочено по-горе, точка 336).
Именно за да се спази този принцип, член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 задължава Съвета да посочва индивидуални и
специфични причини за решенията, приети съобразно член 7, параграф 2 от Регламента, и да ги довежда до знанието на лицата,
образуванията и заинтересованите органи.
Всъщност, както посочва Общият съд в точка 86 от обжалваното съдебно решение, замразяването на финансовите средства има значителни
последици за засегнатите субекти, доколкото това може да ограничи упражняването на основните им права.
Въпреки че Регламент № 423/2007 не предвижда ред, по който тези причини да бъдат „доведени до знанието“ на заинтересованите
лица, образувания и органи, не може да се приеме становището на Обединеното кралство, че е достатъчна публикацията в
Официален вестник на Европейския съюз
.
Всъщност, ако можеше да се приеме, че с публикуването на решението в
Официален вестник на Европейския съюз
се съобщават индивидуалните и специфичните причини за издаването му, не би било ясно защо е счетено за необходимо да се предвиди
изрично такова съобщаване в член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007, след като въпросното решение при всички случаи трябва
да бъде публикувано съобразно член 254, параграфи 1 и 2 ЕО поради характера си на регламент, както беше посочено в точка 45
от настоящото решение.
Оттук следва, че Съветът трябва да изпълни задълженията си по тази разпоредба именно чрез индивидуално уведомяване.
Този извод не може да бъде оборен от посочената от жалбоподателя разпоредба на член 254, параграф 3 ЕО, която се отнася до
същинското съобщаване на решенията и за която впрочем жалбоподателят не е твърдял пред Общия съд, че е нарушена.
Същото се отнася и за изтъкнатите от жалбоподателя точки 68—73 от Решение по дело Hoechst/Комисия, посочено по-горе, които
трябва да се разглеждат в светлината на доводите на страните по това дело и в цялостния им контекст. Както личи от точки 44—53
от Решение по дело Hoechst/Комисия, посочено по-горе, и от точки 21—24 от заключението на генералния адвокат Cosmas по това
дело, Hoechst AG е твърдяло, че обжалваното решение не е подписано и че не му е изпратен текстът, който е бил приет на посочената
дата. В точка 69 от посоченото решение Съдът отговаря на тези доводи, като отпраща към точки 48 и 49 от Решение от 15 юни
1994 г., Комисия/BASF и др. (C‑137/92 P, Recueil, стр. I‑2555), които се отнасят до порок като разглеждания по това дело,
а именно липса на подпис върху акта. Що се отнася до точка 72 от Решение по дело Hoechst/Комисия, посочено по-горе, тя очевидно
отпраща към извода в Решение по дело Комисия/BASF и др., посочено по-горе, а именно за правните последици от липсата на подпис
върху акта.
В случая Съветът не е посочил индивидуалните и специфичните причини за замразяването на финансовите средства, както е предвидено
в член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007, но френската банкова комисия е предала достатъчна информация на клона на жалбоподателя
и същият е бил в състояние да обжалва. Предвид тези обстоятелства Общият съд не допуска грешка при прилагането на правото,
когато в точка 90 от обжалваното съдебно решение приема, че макар Съветът да не е запознал жалбоподателя с мотивите на спорното
решение, последният не е бил лишен от възможността да се запознае своевременно с мотивите на спорното решение и да прецени
основателността на наложената му мярка за замразяване на финансовите средства.
Въпреки че, както току‑що бе посочено, по принцип е необходимо индивидуално съобщаване, всъщност е достатъчно да се констатира,
че член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 не изисква конкретна форма за това и упоменава само задължението за „довеждане
до знанието“. Важното е да се осигури полезното действие на тази разпоредба, тоест да се осигури ефективна съдебна защита
на лицата и субектите, до които се отнасят ограничителните мерки, приети на основание член 7, параграф 2 от този регламент,
което в случая е изпълнено.
От всички тези съображения следва, че първото правно основание е неоснователно.

По второто главно правно основание, изведено от грешка при тълкуването на правните основания на Регламент № 423/2007 и неправилност
на мотивите на обжалваното съдебно решение
Това правно основание се отнася до точки 45—50 от обжалваното съдебно решение, които гласят:
„45      Особеността на членове 60 ЕО и 301 ЕО е, че представляват свързващо звено между включващите икономически мерки действия на
Общността и целите на Договора за ЕС [в редакцията му преди Договора от Лисабон] в областта на външните отношения, сред които
фигурира [Общата външна политика и политика на сигурност (ОВППС)] (вж. в този смисъл Решение по дело Kadi [и Al Barakaat International
Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе], точка 197). В действителност членове 60 ЕО и 301 ЕО са разпоредби, които изрично
предвиждат, че действие на Общността може да се окаже необходимо за постигане на една от специфичните цели, поставени пред
Европейския съюз с член 2 ЕС, а именно прилагането на обща външна политика и политика на сигурност.
46      Все пак това обстоятелство не е пречка за съвместното съществуване на Съюза и на Общността като две обединени, но различни
правни системи, както и за конституционната структура на „стълбовете“, каквато е била волята на авторите на действащите понастоящем
договори (вж. в този смисъл Решение по дело Kadi [и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе],
точка 202). Ето защо въпреки че прилага една от целите на Съюза, действието на Общността в рамките на членове 60 ЕО и 301 ЕО
е предприето въз основа на общностния стълб. Следователно законосъобразността на приетите в тази област актове като Регламент
№ 423/2007 и на актовете за прилагането му трябва да се преценява с оглед на предвидените от правилата на същия стълб условия,
включително що се отнася до подходящото правило за гласуване.
47      От изложеното дотук следва, че обратно на твърдението на жалбоподателя Обща позиция 2007/140, която е част от втория стълб
на Съюза, не е правно основание на Регламент № 423/2007 и на актовете за прилагането му, което означава, че приложимото правило
за гласуване при приемането и изменението на посочената обща позиция не е релевантно. Всъщност наличието на приета по-рано
обща позиция или общо действие в областта на ОВППС е само едно от условията по член 301 ЕО, доколкото с него се определя и
приложимото правило за гласуване при приемането на актове на негово основание.
48      В случая обаче не се оспорва, че Регламент № 423/2007 и [спорното] решение са приети с квалифицирано мнозинство в съответствие
с правилото по член 301 ЕО. Не се оспорва и че приемането на същия регламент е предшествано от приемането с единодушно решение
на Обща позиция 2007/140 и че приемането на [спорното] решение е предшествано от приемането с единодушно решение на Обща позиция
2008/479, с която жалбоподателят е включен в списъка на субектите, до които се отнася мярка за замразяване на финансови средства
по член 5, параграф 1, буква б) от Обща позиция 2007/140. При това положение следва да се приеме, че са спазени условията
по член 301 ЕО.
49      Следователно трябва да се отхвърли оплакването на жалбоподателя, изведено от неспазване на приложимото правило за гласуване.
50      Що се отнася до останалите оплаквания на жалбоподателя, необходимо е да се напомни, че даден акт е опорочен поради злоупотреба
с власт само ако въз основа на обективни, относими и непротиворечиви доказателства изглежда, че е бил приет с единствената
или поне определяща цел да постигне различни от изложените в него цели или да се избегне процедура, специално предвидена от
Договора, за да се противодейства на конкретните обстоятелства (вж. Решение на Съда от 14 декември 2004 г. по дело Swedish
Match, C‑210/03, Recueil, стр. I‑11893, точка 75 и Решение на [Общия] съд от 13 януари 2004 г. по дело Thermenhotel Stoiser
Franz и др./Комисия, T‑158/99, Recueil, стр. II‑1, точка 164 и цитираната съдебна практика). В случая обаче жалбоподателят
не представя доказателства, от които да личи, че като е приел обжалваното решение, Съветът е преследвал различна цел от целта
за предотвратяване на ядреното разпространение чрез замразяване на финансовите средства на субектите, за които смята, че са
заети, пряко свързани или предоставят помощ за съответните дейности, съгласно процедурата, предвидена за тази цел в Договора
за ЕО и в Регламент № 423/2007.“
Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че Общият съд е допуснал грешка в тълкуването на правното основание на Регламент № 423/2007 и е изложил
неправилни съображения.
Жалбоподателят напомня, че член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 се отнася до субектите, които „участва[т] във, пряко
[са] свързани със или подкрепя[т]“ ядреното разпространение. Като се основава на Решение по дело Kadi и Al Barakaat International
Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе (точка 167), той поддържа, че след като релевантният критерий по Регламент № 423/2007
и спорното решение е не дали съответният субект е контролиран от трета държава, а дали участва в определени дейности на ядрено
разпространение, тези разпоредби остават извън приложното поле на членове 60 ЕО и 301 ЕО. Затова било абсолютно необходимо
тези разпоредби да бъдат приети на основание не само на членове 60 ЕО и 301 ЕО, но и на основание член 308 ЕО, който изисква
единодушие.
Жалбоподателят поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото с констатацията, че Обща позиция 2007/140
не е правно основание на Регламент № 423/2007 и на спорното решение, а само „едно от условията“ по член 301 ЕО. С тази констатация
Общият съд провел разграничение, каквото не е предвидено в нормите на Договора. Жалбоподателят подчертава, че списъкът в приложение V
към Регламент № 423/2007 е еднакъв с този в приложение II към Обща позиция 2007/140, който съгласно член 7, параграф 2 от
тази обща позиция може да бъде изменен само с единодушие. След като посоченият регламент е приет на основание членове 60 ЕО
и 301 ЕО и на основание на тази обща позиция, приложение V трябвало да бъде изменено съобразно правилото за единодушие. Като
приел спорното решение в нарушение на това правило, Съветът допуснал злоупотреба с власт.
Френската република смята, че посоченото от жалбоподателя правно основание е в разрез със самия текст на член 301 ЕО.
Съветът, Обединеното кралство и Комисията изтъкват, че Регламент № 423/2007 е ясно насочен към Ислямска република Иран и че
съответно не е необходимо да бъде приеман на основание член 308 ЕО. В това отношение Решение по дело Kadi и Al Barakaat International
Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, било ирелевантно, тъй като се отнасяло до различно положение. Всъщност разглежданият
по това дело регламент не бил насочен към трета държава, както е в случая. Комисията добавя, че ако с настоящото жалбоподателят
оспорва връзката си с Ислямска република Иран, това би било ново правно основание, което е недопустимо.
Що се отнася до твърдението за злоупотреба с власт, Комисията счита, че Общият съд е отговорил правилно на това твърдение
в точка 50 от обжалваното съдебно решение, посочвайки приложимата в тази област съдебна практика.
Съображения на Съда
Жалбоподателят оспорва съображенията на Общия съд относно правното основание на Регламент № 423/2007, тъй като счита, че този
регламент е трябвало да бъде приет с единодушие или на основание на членове 60 ЕО, 301 ЕО и 308 ЕО, или на основание на членове
60 ЕО и 301 ЕО и Обща позиция 2007/140. Поради това спорното решение не можело да бъде прието с квалифицирано мнозинство,
както предвижда член 15, параграф 2 от Регламент № 423/2007 относно измененията на списъците на лицата, субектите и образуванията,
посочени в член 7, параграф 2 от този регламент.
Съгласно постоянната практика на Съда изборът на правно основание на общностен акт трябва да се основава върху обективни елементи,
които подлежат на съдебен контрол, сред които по-специално са целта и съдържанието на акта (вж. по-специално Решение по дело
Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, точка 182).
Жалбоподателят не оспорва избора на членове 60 ЕО и 301 ЕО. Той оспорва само това, че тези разпоредби са единственото правно
основание на Регламент № 423/2007.
Както сочи заглавието му, Регламент № 423/2007 се отнася до ограничителните мерки срещу Ислямска република Иран. Видно от
съображенията и разпоредбите на Регламента като цяло, целта му е чрез икономически ограничителни мерки да предотврати или
преустанови водената от тази държава ядрена политика поради произтичащите от нея рискове. Както посочва генералният адвокат
в точка 75 от заключението си, борбата се води не срещу общата дейност по ядрено разпространение, а конкретно срещу рисковете,
свързани с иранската ядрена програма.
При положение че целта и съдържанието на разглеждания акт несъмнено се състоят в приемането на икономически мерки спрямо Ислямска
република Иран, не е било необходимо този акт да бъде приет на основание член 308 ЕО, тъй като член 301 ЕО е достатъчно правно
основание, доколкото разрешава действия на Общността за спирането или ограничаването, изцяло или отчасти, на икономическите
връзки с една или повече трети страни — действия, които могат да включват и мерки за замразяване на финансовите средства на
субекти, които подобно на Bank Melli Iran са свързани с режима в съответната трета страна.
Що се отнася до защитаваното от жалбоподателя становище, че е необходимо като правно основание да се посочи и Обща позиция
2007/140, достатъчно е да се констатира, че то намира опровержение в самия текст на член 301 ЕО, който предвижда възможност
за предприемане на общностни мерки, когато обща позиция или съвместно действие, приети в съответствие с разпоредбите на Договора
за ЕС в редакцията му преди Договора от Лисабон, свързани с ОВППС, предвиждат действия на Общността. Този текст сочи, че за
да могат да бъдат приети общностни мерки, трябва да има обща позиция или съвместно действие, но не и че тези мерки трябва
да бъдат приети на основание на съответната обща позиция или на съответното съвместно действие.
При всички положения общата позиция не би могла да бъде правно основание на общностен акт. Всъщност общите позиции на Съвета
в областта на ОВППС, като Общи позиции 2007/140 и 2008/479, се приемат в рамките на Договора за ЕС съобразно член 15 от него,
докато регламентите на Съвета, като Регламент № 423/2007, се приемат в рамките на Договора за ЕО.
Ето защо Съветът не е можел да приема общностни актове другояче, освен на основание на овластяващите го разпоредби на Договора
за ЕО, а именно в случая членове 60 ЕО и 301 ЕО.
Следователно Общият съд правилно постановява в точка 47 от обжалваното съдебно решение, че наличието на приета по-рано обща
позиция в областта на ОВППС е само едно от условията по член 301 ЕО.
Що се отнася до оплакването за злоупотреба с власт, следва да се констатира, че жалбоподателят не е доказал неправилност на
точка 50 от обжалваното съдебно решение.
От тези съображения следва, че второто главно правно основание е неоснователно.

По третото главно правно основание, изведено от нарушение на задължението за мотивиране на акта, от нарушение на правото на
защита и принципа на ефективна съдебна защита
Това правно основание се отнася до точки 80—85 от обжалваното съдебно решение, които гласят:
„80      Предвиденото в член 253 ЕО, а в конкретния случай и в член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007 задължение за мотивиране
на увреждащия акт има за цел, от една страна, да се даде на заинтересованото лице достатъчно информация, за да прецени дали
актът е обоснован и евентуално дали има порок, който дава основание валидността му да се оспорва пред общностния съд, и от
друга страна, да се даде възможност на този съд да упражни контрол за законосъобразност на този акт. Така определеното задължение
за мотивиране е основен принцип на общностното право, който не може да се дерогира, освен по императивни съображения. Поради
това мотивите по принцип трябва да бъдат съобщени на заинтересованото лице едновременно с увреждащия го акт, тъй като тяхното
отсъствие не може да се поправи с факта, че заинтересованото лице узнава мотивите на акта в хода на производството пред общностния
съд. Освен това в случаите на първоначално решение за замразяване на финансовите средства на даден субект спазването на задължението
за мотивиране е още по-важно, тъй като съставлява единствената гаранция, че заинтересованото лице ще може да използва ефективно
способите за обжалване, с които разполага, за да оспори законосъобразността на разглежданото решение, като се има предвид,
че то не разполага с право на изслушване преди приемане на решението (вж. в този смисъл и по аналогия Решение [на Общия съд
по дело Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Съвет, посочено по-горе], точки 138—140 и цитираната съдебна практика).
81      Ето защо, освен ако съобщаването на определени обстоятелства е недопустимо поради императивни съображения, свързани със сигурността
или с осъществяването на международните отношения на Общността и на нейните държави членки (вж. по аналогия Решение по дело
Kadi [и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе], точка 342), Съветът на основание член 15,
параграф 3 от Регламент № 423/2007 е длъжен да доведе до знанието на съответния субект специфичните и конкретните причини
за приемането на решение на замразяване на финансови средства като [спорното] решение. В този смисъл той трябва да посочи
фактическите и правните обстоятелства, от които зависи правната обоснованост на мярката, както и съображенията, поради които
е решил да вземе тази мярка. Трябва да се направи всичко възможно тези мотиви да бъдат съобщени или едновременно с приемането
на съответната мярка, или във възможно най-кратък срок след това (вж. в този смисъл и по аналогия Решение [на Общия съд по
дело Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Съвет, посочено по-горе], точки 143—148 и цитираната съдебна практика).
82      Въпреки това мотивите трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и с контекста на приемането му. Изискването за
мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието
на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта,
могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства,
доколкото въпросът дали мотивите са достатъчни следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както
и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя. По-специално увреждащият акт е достатъчно мотивиран, при
положение че е издаден в познат за заинтересованото лице контекст, който му позволява да разбере обхвата на наложената му
мярка (вж. Решение [на Общия съд по дело Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Съвет, посочено по-горе], точка 141
и цитираната съдебна практика).
83      Както бе посочено в точка 57 по-горе, прилагането на член 7, параграф 2, букви а) и б) от Регламент № 423/2007 изисква засегнатият
субект да е зает, пряко свързан или да предоставя помощ за ядреното разпространение. Следователно освен до посочването на
правното основание на приетата мярка, задължението на Съвета за мотивиране се отнася именно до това обстоятелство. За разлика
от това и обратно на твърдението на жалбоподателя, Съветът не е длъжен да мотивира нито решението да приеме мерки, надхвърлящи
мерките, приети с Резолюция 1803 (2008), доколкото в точка 65 по-горе бе установено, че [спорното] решение не изпълнява тази
резолюция, нито решението да третира жалбоподателя различно от останалите ирански банки.
84      В настоящия случай Съветът е посочил както в заглавието на [спорното] решение, така и в съображение 2 от него, че взетите
мерки се основават на член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007. В точка 4 от таблица B от приложението към обжалваното решение
той е уточнил и индивидуалните и специфичните причини, поради които смята, че жалбоподателят предоставя подкрепа за ядреното
разпространение. В действителност Съветът е споменал, първо, вида на оказваната от жалбоподателя подкрепа, а именно предоставянето
на финансови услуги, включително откриване на акредитиви и поддържане на сметки, второ, дейностите, които са свързани с ядреното
разпространение и до които се отнасят тези услуги, а именно покупката на чувствителни материали, и трето, лицата, на които
жалбоподателят оказва подкрепа, а именно осемте посочени поименно субекти.
85      При тези обстоятелства [Общият] съд смята, че мотивите на [спорното] решение по отношение на жалбоподателя са достатъчни […]“
Третото главно правно основание се отнася и до точка 97 от обжалваното съдебно решение, която гласи:
„В това отношение следва да се отхвърли твърдението на жалбоподателя, че Съветът бил длъжен служебно да му предостави достъп
до доказателствата по преписката. Всъщност, когато е съобщена достатъчно точна информация, позволяваща на заинтересования
субект надлежно да изложи становището си по установените от Съвета обстоятелства в негов ущърб, принципът за спазване на правото
на защита не изисква от последния по собствен почин да даде достъп до документите в преписката. Единствено по искане на заинтересованото
лице Съветът е длъжен да даде достъп до всички неповерителни административни документи, отнасящи се до съответната мярка (вж.
в този смисъл и по аналогия Решение на [Общия] съд от 11 юли 2002 г. по дело Hyper/Комисия, T‑205/99, Recueil, стр. II‑3141,
точки 63—65 и цитираната съдебна практика). Уведомяването по собствен почин за доказателствата по преписката в действителност
би било прекомерно изискване, като се има предвид, че към момента на приемането на мярка за замразяване на финансови средства
не е сигурно, че субектът, до който тя се отнася, възнамерява чрез достъп до преписката да провери фактическите обстоятелства,
на които се основават твърденията на Съвета срещу него.“
Накрая следва да се цитират и точки 102—104 от обжалваното съдебно решение:
„102      Що се отнася до обстоятелството, че Съветът не е представил по собствен почин доказателствата в подкрепа на мотивите на [спорното]
решение, от точка 97 по-горе и точка 107 по-нататък следва, че той не е бил длъжен да го направи нито преди, нито след подаването
на настоящата жалба.
103      Жалбоподателят също така не обяснява защо необходимостта да провери поотделно отношенията си с всеки от посочените в [спорното]
решение субекти го е възпрепятствала да поиска достъп до преписката на Съвета или изслушване. Напротив, тези действия са можели
да улеснят необходимите проучвания чрез справките в документите и чрез получените разяснения.
104      Предвид изложеното дотук следва да се приеме за установено, че тъй като жалбоподателят не е направил искане в този смисъл
до Съвета, последният не е бил длъжен да му предостави достъп до преписката или да проведе изслушване, което означава, че
трябва да се отхвърли оплакването, изведено от нарушение на правото на защита.“
Доводи на страните
Жалбоподателят оспорва, първо, извода на Общия съд в точки 84 и 85 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателят е разполагал
с достатъчно точна информация за мотивите за замразяването на финансовите му средства; второ, извода на Общия съд в точка 97
от обжалваното съдебно решение, че Съветът не е бил длъжен да му предостави достъп до доказателствата по преписката; трето,
извода на Общия съд в точки 102 и 104 от обжалваното съдебно решение, че след като жалбоподателят не е направил искане в този
смисъл до Съвета, последният не е бил длъжен да му предостави достъп до преписката нито преди, нито след подаването на жалбата;
и четвърто, извода на Общия съд в точка 106 от обжалваното съдебно решение, че е напълно в състояние да упражни контрол.
Жалбоподателят напомня, че съгласно практиката на Съда заинтересованото лице трябва още в хода на административното производство
да получи всички необходими сведения, за да може да защити интересите си. Като цитира Решение от 27 юни 1991 г. по дело Al‑Jubail
Fertilizer/Съвет (C‑49/88, Recueil, стр. I‑3187, точки 17 и 18), той добавя, че съответното лице трябва да получи възможност
надлежно да изложи становището си относно съществуването и релевантността на твърдените факти и обстоятелства и на приведените
в негов ущърб доказателства. Видно от Решение от 8 юли 1999 г. по дело Hercules Chemicals/Комисия (C‑51/92 P, Recueil, стр. I‑4235,
точки 76 и 78), нарушението на това право не можело да бъде отстранено чрез осигуряването на достъп до преписката на по-късен
етап, в хода на съдебното производство по жалбата за отмяна на спорното решение. Съгласно тази съдебна практика на още по-силно
основание е налице нарушение на правото на защита и правото на ефективна съдебна защита, ако достъп до преписката изобщо не
бъде предоставен, дори и в съдебното производство по жалбата за отмяна.
Оспорваните части на обжалваното съдебно решение били в противоречие с практиката на самия Общ съд, а именно с Решение от
4 декември 2008 г. по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет (T‑284/08, Recueil, стр. II‑3487, точки 74 и 75),
както и с практиката на Европейския съд по правата на човека, а именно с Решение по дело Saadi с/у Италия от 28 февруари 2008 г.
(§ 138 и 139) и Решение по дело A. и др. с/у Обединеното кралство от 19 февруари 2009 г. (§ 126).
Френската република и Обединеното кралство изтъкват, че в точка 4 от таблица B от приложението към спорното решение е посочена
достатъчна и ясна информация за жалбоподателя. Затова според тези държави членки не е било необходимо да му се предоставя
достъп до доказателствата по преписката, както е установил и Общият съд в точка 97 от обжалваното съдебно решение.
Френската република отбелязва, че Решение на Общия съд по дело People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, посочено по-горе,
е ирелевантно, тъй като се отнася до процедурата за налагане на санкции в областта на тероризма, докато спорното решение се
отнася до санкциите срещу трети държави. Що се отнася до съдебната практика в областта на конкуренцията, Съветът и Обединеното
кралство твърдят, че и тя е ирелевантна в случая. Обединеното кралство и Комисията освен това считат, че съдебната практика
на Европейския съд по правата на човека не подкрепя твърденията на жалбоподателя.
Що се отнася до представянето на доказателства в хода на съдебното производство, Съветът и Комисията твърдят, че жалбоподателят
не е съобразил точки 30, 31 и 107 от обжалваното съдебно решение, от които личи, „че жалбата не съдържа правно основание,
с което да се оспорва констатацията на Съвета, че жалбоподателят предоставя финансова подкрепа за ядреното разпространение,
докато именно на тази констатация се основава [спорното] решение в частта, която се отнася до жалбоподателя, и че следователно
подобно правно основание е можело да бъде повдигнато непосредствено след подаването на жалбата, евентуално като се уточни,
че допълнителни доказателства ще бъдат представени веднага щом са налични“ (точка 30), поради което в точка 107 от обжалваното
съдебно решение Общият съд правилно е заключил, че не е било необходимо Съветът да представя доказателства в подкрепа на мотивите
на спорното решение.
Помолен в съдебното заседание да даде становище по този въпрос, жалбоподателят посочи, че подадената до Общия съд жалба имплицитно
е съдържала правно основание, с което се оспорва констатацията, че жалбоподателят оказва подкрепа за ядреното разпространение,
и че жалбоподателят е възнамерявал да доразвие това правно основание, след като получи преписката с доказателствата, въз основа
на които Съветът е приел спорното решение.
Съображения на Съда
Що се отнася до частта от настоящото правно основание, с която се твърди нарушение на задължението за мотивиране, следва първо
да се констатира, че след като Съветът не е съобщил индивидуалните и специфичните причини за издаването на спорното решение
съгласно член 15, параграф 3 от Регламент № 423/2007, то следва да се вземат предвид мотивите, изложени в самото решение,
което е публикувано и за което френската банкова комисия е информирала жалбоподателя.
Общият съд не допуска грешка при прилагането на правото, когато в точки 84 и 85 от обжалваното съдебно решение постановява,
че мотивите на спорното решение са достатъчни с оглед на съдебната практика относно задължението за мотивиране. Общият съд
в частност отбелязва, че в спорното решение е посочено правното основание, на което е прието, както и индивидуалните и специфичните
причини, поради които Съветът смята, че жалбоподателят предоставя подкрепа за ядреното разпространение в Иран. Прочитът на
мотивите на спорното решение потвърждава, че тези данни са били достатъчни, за да може жалбоподателят да разбере какви са
твърденията срещу него и да прецени обосноваността на спорното решение.
Въпросът за мотивите на спорното решение обаче е отделен от въпроса за доказването на твърдяното нарушение на жалбоподателя,
а именно на споменатите в това решение деяния и тяхната квалификация като участие или подкрепа за чувствителните от гледна
точка на ядреното разпространение дейности на Ислямска република Иран или за разработването от тази държава на системи за
ядрено оръжие по смисъла на член 7, параграф 2, букви а) и б) от Регламент № 423/2007.
Както посочват Обединеното кралство и Комисията, посочената от жалбоподателя практика на Европейския съд по правата на човека
е ирелевантна. Всъщност посочените по-горе Решение по дело Saadi с/у Италия и A. и др. с/у Обединеното кралство са свързани
с член 3 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
(наричана по-нататък „ЕКПЧ“), а именно абсолютната забрана на изтезанията и на нечовешкото или унизителното отношение или
наказание. За правото на собственост, което мярката замразяване на финансовите средства накърнява, не е предвидена подобна
абсолютна защита нито в ЕКПЧ, нито в правото на Съюза (относно абсолютния характер на забраната на изтезанията вж. Решение
от 12 юни 2003 г. по дело Schmidberger, C‑112/00, Recueil, стр. I‑5659, точка 80), поради което посочената съдебна практика
не може да се отнесе към това право.
Регламент № 423/2007 не предвижда провеждането на административно производство преди издаването на решения за замразяване
на финансови средства, независимо дали става дума за първоначалното решение предвид очаквания от него ефект на изненада, или
за решенията за преразглеждане. Само известието в
Официален вестник на Европейския съюз,
описано в точка 21 от настоящото решение, се отнася до интересите на лицата, субектите и органите, включени в съответния списък,
като им дава възможност да поискат преразглеждане на решението за включването им в списъка, като приложат към искането си
съответните доказателства.
В случая предвид липсата на уредено административно производство посочената от жалбоподателя съдебна практика на Съюза е ирелевантна.
Всъщност Решение по дело Al‑Jubail Fertilizer/Съвет, посочено по-горе, е постановено във връзка с антидъмпингова процедура,
за която се прилага Регламент (ЕИО) № 2176/84 на Съвета от 23 юли 1984 година относно защитата срещу дъмпингов или субсидиран
внос от страни, които не са членки на Европейската икономическа общност (ОВ L 201, стр. 1), а Решение по дело Hercules Chemicals/Комисия,
посочено по-горе, е постановено по дело в областта на конкуренцията, за което са се прилагали Регламент № 17 на Съвета от
6 февруари 1962 година, Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално
издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3) и Регламент № 99/63/ЕИО на Комисията от 25 юли 1963 година за
изслушването, предвидено в член 19, параграфи 1 и 2 от Регламент № 17 на Съвета (ОВ 127, 1963 г., стр. 2268).
При всички положения в точка 97 от обжалваното съдебно решение Общият съд напомня, че само по искане на заинтересованото лице
Съветът е длъжен да даде достъп до всички неповерителни административни документи, свързани със спорното решение. Жалбоподателят
обаче не обяснява защо според него този извод на Общия съд съставлява грешка при прилагане на правото. Освен това жалбоподателят
не е поискал от Съвета да получи достъп до преписката му, както личи от констатациите на Общия съд в точки 103 и 104 от обжалваното
съдебно решение, които жалбоподателят не оспорва пред Съда.
От тези съображения следва, че третото главно правно основание е неоснователно.

По първото правно основание, изложено при условията на евентуалност и изведено от нарушение на член 7, параграф 2 от Регламент
№ 423/2007 и от противоречивост на мотивите на обжалваното съдебно решение
Това правно основание се отнася в частност до точки 51, 52, 64 и 65 от обжалваното съдебно решение, които гласят:
„51      На последно място, доколкото жалбоподателят поддържа, че член 15, параграф 2 и член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007
не могат да бъдат надлежно правно основание на [спорното] решение, тъй като дават възможност на Съвета да приеме мерки за
замразяване на финансови средства, които надхвърлят постановените от Съвета за сигурност мерки, следва да се отбележи, че
членове 60 ЕО и 301 ЕО не дават никакво основание да се приеме, че предоставената с тях компетентност на Общността е ограничена
до изпълнението на приетите от Съвета за сигурност мерки. Следователно Съветът е имал правомощие да приеме не само член 7,
параграф 1 от Регламент № 423/2007, с който се изпълнява Резолюция 1737 (2006) чрез разпореждане на замразяването на финансовите
средства на посочените в нея субекти, но и член 7, параграф 2 от същия регламент, с който се дава възможност за приемането
на мерки за замразяване на финансови средства срещу други субекти, които според Съвета са заети, пряко свързани или предоставят
помощ за ядреното разпространение.
52      В този контекст несъмнено е вярно, че съображение 6 от Регламент № 423/2007 налага на Съвета да упражнява правомощието си
по член 7, параграф 2 от същия регламент „предвид целите на Резолюция 1737 (2006)“. Въпреки това задължението да се следват
целите на Резолюция 1737 (2006) изобщо не предполага, че член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 може да се прилага само
по отношение на субектите, до които се отнасят ограничителните мерки, приети от Съвета за сигурност въз основа на същата резолюция.
Обстоятелството, че Съветът за сигурност не е приел мерки или че е взел особена позиция, може най-многото да бъде взето предвид
наред с други релевантни обстоятелства при преценката дали са изпълнени условията по член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007.
[…]
64      На първо място, от точки 51 и 52 по-горе следва, че член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007 предоставя на Съвета самостоятелно
правомощие, чието упражняване не зависи от това дали Съветът за сигурност е приел ограничителни мерки срещу съответните субекти.
В действителност целта на член 7, параграф 2 от посочения регламент и на [спорното] решение, което е прието на основание на
този регламент, не е да се изпълнят резолюциите на Съвета за сигурност в областта на ядреното разпространение, а единствено
да се осигури постигането на целите на една от разглежданите резолюции, а именно Резолюция 1737 (2006), посредством приемането
на самостоятелни ограничителни мерки.
65      В този смисъл, обратно на поддържаното от жалбоподателя, нито член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, нито [спорното]
решение изпълняват Резолюция 1803 (2008), което означава, че съдържанието и целите на тази резолюция не са критерий, от гледна
точка на който трябва да се преценява съвместимостта на [спорното] решение с принципа на пропорционалност.“
Доводи на страните
Жалбоподателят поддържа, че Общият съд не е съобразил пределите на правото на преценка на Съвета по член 7, параграф 2 от
Регламент № 423/2007, като е приел, че резолюциите на Съвета за сигурност са ирелевантни при тази преценка. Така Общият съд
допуснал грешка при прилагането на правото и грешка при преценката на фактите, като отхвърлил правните основания, изведени
от нарушение на принципа на пропорционалност и на правото на собственост, а изложените от него съображения били противоречиви.
Според жалбоподателя не може да се отрече връзката между Регламент № 423/2007 и резолюциите на Съвета за сигурност. Целта
на посочения регламент била да бъдат изпълнени тези резолюции. С Резолюция 1803 (2008) обаче Съветът за сигурност искал от
държавите само да проявяват „бдителност“ спрямо Bank Melli Iran.
Освен това съображенията на Общия съд били противоречиви. Всъщност в точка 52 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочвал
релевантността на резолюциите на Съвета за сигурност, а в точки 64 и 65 от обжалваното съдебно решение описвал правомощията
на Съвета като самостоятелни.
Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията настояват, че приеманите от Съвета мерки са самостоятелни.
Френската република посочва, че с Резолюция 1803 (2008) Съветът за сигурност оставя въпроса на преценката на държавите. При
всички положения отправената от Съвета за сигурност препоръка за бдителност не означавала, че замразяването на финансови средства
е непропорционална мярка. Комисията подчертава, че Съветът е следвал целта на Резолюция 1737 (2006).
Освен това тези държави членки и институции отбелязват предвидените в Регламент № 423/2007 изключения, например в член 9 от
него, и заключават, че не е допуснато нарушение на принципа на пропорционалност.
Съображения на Съда
Важно е първо да се напомни, че резолюциите на Съвета за сигурност, от една страна, и общите позиции и регламентите на Съвета,
от друга, са част от различни правопорядъци.
Резолюциите на Съвета за сигурност, като резолюции 1737 (2006) и 1803 (2008), се приемат в рамките на Организацията на Обединените
нации, в която не членуват нито Съюзът, нито Общността. Общите позиции на Съвета в областта на ОВППС, като Общи позиции 2007/140
и 2008/479, се приемат в рамките на дял V от Договора за ЕС в редакцията му преди Договора от Лисабон съгласно член 15 от
Договора за ЕС. Регламентите на Съвета пък, като Регламент № 423/2007, се приемат в рамките на Договора за ЕО, който съставлява
общностният стълб на Съюза.
Актовете, приемани в рамките на ООН, от една страна, и в рамките на Съюза, от друга, се издават от органи със самостоятелни
правомощия, които са им предоставени със съответните учредителни актове, а именно договорите за създаването им.
В Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, Съдът се произнася по въпроса
за отношението между резолюциите на Съвета за сигурност и общностните регламенти. В точка 296 от това решение Съдът постановява,
че при изготвянето на общностни мерки за прилагане на посочена в обща позиция резолюция на Съвета за сигурност, Общността
трябва надлежно да отчете съдържанието и целите на съответната резолюция.
Освен това Съдът неколкократно постановява, че при тълкуването на регламент, с който се прилага резолюция на Съвета за сигурност,
следва да се имат предвид текстът и целта на резолюцията (Решение от 30 юли 1996 г. по дело Bosphorus, C‑84/95, Recueil, стр. I‑3953,
точка 14, Решение от 27 февруари 1997 г. по дело Ebony Maritime и Loten Navigation, C‑177/95, Recueil, стр. I‑1111, точка 20,
Решение от 11 октомври 2007 г. по дело Möllendorf и Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Сборник, стр. I‑8361, точка 54, Решение
по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, точка 297, Решение от 29 април 2010 г.
по дело M и др., C‑340/08, Сборник, стр. I‑3913, точка 45 и Решение от 29 юни 2010 г. по дело E и F, C‑550/09, все още непубликувано
в Сборника, точка 72).
Съдът обаче е приел и че задължението на общностните институции да зачитат институциите на ООН не би могло да води до невъзможност
да се упражни контрол за законосъобразност на общностния акт от гледна точка на основните права, които са неразделна част
от общите принципи на общностното право, и че това не поставя под съмнение предимството на съответната резолюция на Съвета
за сигурност в международноправен план (вж. в този смисъл Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет
и Комисия, посочено по-горе, точки 288 и 326).
Тези съображения обосновават в достатъчна степен извода на Общия съд в точка 64 от обжалваното съдебно решение, че правомощието,
което е предоставено на Съвета с член 7, параграф 2 от Регламент № 423/2007, е самостоятелно. В това отношение задължението
„надлежно да се отчетат“ съдържанието и целите на съответната резолюция изобщо не противоречи на констатацията, че Съветът
се произнася самостоятелно при спазване на нормите на своя правопорядък. Ето защо, обратно на поддържаното от жалбоподателя,
Общият съд не си противоречи, когато в точка 52 от обжалваното съдебно решение отбелязва релевантността на резолюциите на
Съвета за сигурност, а същевременно в точки 64 и 65 от посоченото решение квалифицира правомощието на Съвета като самостоятелно.
В точка 65 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че съдържанието и целите на Резолюция 1803 (2008) не са критерий,
от гледна точка на който трябва да се преценява съвместимостта на спорното решение с принципа на пропорционалност. Това заключение
трябва да се разбира в светлината на текста на Резолюция 1803 (2008), която не изисква от държавите конкретни мерки, а иска
от тях да проявяват бдителност във връзка с дейностите на установените на тяхна територия финансови институции, и по-специално
Bank Melli Iran, за да се предотврати възможността тези дейности да способстват за чувствителни по отношение на ядреното разпространение
дейности.
Този текст изобщо не забранява на държавите да приемат конкретна мярка за замразяване на финансовите средства на Bank Melli
Iran.
От тези съображения следва, че първото правно основание, изложено при условията на евентуалност, е неоснователно.

По второто правно основание, изложено при условията на евентуалност и изведено от грешка в преценката, що се отнася до правото
на собственост на жалбоподателя
Това правно основание се отнася по-конкретно до точки 70 и 71 от обжалваното съдебно решение, които гласят:
„70      Четвърто, що се отнася до причинените на жалбоподателя неудобства и до създаденото ограничение за основните му права, сред
които са правото на собственост и правото на упражняване на икономическа дейност, следва да се отбележи, че съгласно постоянната
съдебна практика посочените права са неразделна част от общите принципи на правото, за чието спазване следи общностният съд.
В този смисъл спазването на основните права е условие за законосъобразност на общностните актове (вж. Решение по дело Kadi
[и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе], точка 284 и цитираната съдебна практика). Въпреки
това също от съдебната практика следва, че основните права не са абсолютни и че упражняването им може да се ограничава, когато
това е обосновано поради следваните от Общността цели от общ интерес. В този смисъл всяка икономическа или финансова ограничителна
мярка по дефиниция има последици, които засягат правото на собственост и свободното упражняване на икономическа дейност, като
по този начин причинява вреда в частност на субектите, извършващи дейностите, които съответните ограничителни мерки целят
да предотвратят. Значимостта на целите, преследвани със спорната правна уредба, може да обоснове отрицателните последици,
дори ако са значителни, за определени оператори (вж. в този смисъл Решение […] по дело Bosphorus, [посочено по-горе], точки
21—23 и Решение по дело Kadi [и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе], точки 355 и 361).
71      В случая свободата на упражняване на икономическа дейност, както и правото на собственост на жалбоподателя са ограничени в
значителна степен поради приемането на [спорното] решение, доколкото той не може в частност да разполага с финансовите си
средства, които се намират на територията на Общността или са държани от лица от Общността, освен ако не разполага с конкретни
разрешения, и доколкото неговите клонове на тази територия не могат да сключват нови сделки със своите клиенти. Все пак, като
се има предвид първостепенното значение на поддържането на мира и международната сигурност, причинените неудобства не са несъразмерни
спрямо преследваните цели, още повече че, от една страна, тези ограничения се отнасят само до част от активите на жалбоподателя,
а от друга, членове 9 и 10 от Регламент № 423/2007 предвиждат определени изключения, които позволяват на субектите, до които
се отнасят мерките за замразяване на финансови средства, да покриват основните си разходи“.
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че съгласно практиката на Европейския съд по правата на човека, и в частност съгласно посочените по-горе
Решение по дело Saadi с/у Италия (§ 138 и 139) и Решение по дело A. и др. с/у Обединеното кралство (§ 126), защитата на гарантираните
с ЕКПЧ основни права не може да бъде претегляна спрямо интереса от борбата с тероризма и закрилата от него. По същите причини
същите съображения се прилагали и към мерките, които следва да се вземат за поддържането на международния мир и международната
сигурност. Посочените основания за взетите ограничителни мерки, а именно поддържането на международния мир и международната
сигурност, съставлявали неправилни съображения от гледна точка на защитата на правата на човека, за чието спазване в общностния
правен ред следи Съдът.
Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията напомнят, че правото на собственост не е абсолютно. Те подчертават,
че обжалваното съдебно решение съответства на практиката на Съда (Решение по дело Bosphorus, посочено по-горе, и Решение по
дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе) и на практиката на Европейския съд по
правата на човека (Решение по дело Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) с/у Ирландия от 30 юни
2005 г., Recueil des arrêts et décisions 2005‑VI, § 155). Освен това те отбелязват, че цитираната от жалбоподателя практика
на Европейския съд по правата на човека е ирелевантна, тъй като не се отнася до правото на собственост.
Съображения на Съда
Без да е необходимо да се взема становище по въпроса дали жалбоподателят, чието дружество е изцяло собственост на иранската
държава, може да се позовава на защитата на правото на собственост като основно право, достатъчно е да се констатира, че Общият
съд правилно напомня в точка 70 от обжалваното съдебно решение, че разглежданите в настоящото дело основни права не са абсолютни
и упражняването им може да се ограничава, когато това е обосновано поради следваните от Общността цели от общ интерес.
Това наистина е така, що се отнася до правото на собственост и свободата на упражняване на икономическа дейност (вж. по-специално
Решение от 14 май 1974 г. по дело Nold/Комисия, 4/73, Recueil, стр. 491, точка 14, Решение от10 юли 2003 г. по дело Booker
Aquaculture и Hydro Seafood, C‑20/00 и C‑64/00, Recueil, стр. I‑7411, точки 67 и 68, Решение по дело Swedish Match, посочено
по-горе, точка 72 и Решение по дело Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, посочено по-горе, точка 355).
Следователно правото на свободна стопанска инициатива, както и упражняването на правото на собственост могат да бъдат предмет
на определени ограничения, при условие че тези ограничения действително отговарят на преследваните цели от общ интерес и не
представляват по отношение на преследваната цел непропорционална и нетърпима намеса, която би могла да накърни самата същност
на гарантираните права (Решение по дело Swedish Match, посочено по-горе, точка 72).
В това отношение съображението, което Общият съд е изложил в точка 71 от обжалваното съдебно решение, а именно за първостепенното
значение на поддържането на международния мир и международната сигурност, с достатъчна яснота сочи коя е преследваната цел
от общ интерес. Това съображение всъщност трябва да се тълкува в светлината на различните актове, с чието приемане е свързано
и спорното решение.
Както беше посочено в точка 89 от настоящото решение, изтъкнатата от жалбоподателя практика на Европейския съд по правата
на човека е ирелевантна.
Освен това Общият съд подчертава, от една страна, че ограниченията се отнасят само до част от активите на жалбоподателя, а
от друга, че членове 9 и 10 от Регламент № 423/2007 предвиждат определени изключения, които позволяват на субектите, до които
се отнасят мерките за замразяване на финансови средства, да покриват основните си разходи. Това съображение сочи, че този
съд е извършил имплицитна, но достатъчна проверка за пропорционалността на посочените мерки.
Ето защо следва да се отхвърли второто правно основание, изложено при условията на евентуалност.

По третото правно основание, изложено при условията на евентуалност и изведено от явна грешка в преценката, резултат от включването
и запазването на името на жалбоподателя в списъка в приложение V към Регламент № 423/2007
Доводи на страните
Жалбоподателят споменава Регламент (ЕО) № 1100/2009 на Съвета от 17 ноември 2009 година за прилагане на член 7, параграф 2
от Регламент № 423/2007 относно ограничителни мерки срещу Иран и за отмяна на Решение 2008/475 (ОВ L 303, стр. 31). Този регламент
съставлявал ново обстоятелство, поради което жалбоподателят имал право да изложи нови правни основания. Както следвало от
писмо на Съвета от 18 ноември 2009 г., посоченият регламент се основавал както на съображенията, поради които преди това жалбоподателят
е включен в списъка в приложение V към Регламент № 423/2007, така и на нови съображения, описани в писмо на Съвета от 1 октомври
2009 г. Ако Съдът намери, че въпреки обжалването на спорното решение жалбоподателят не е оспорил — наистина имплицитно, но
несъмнено — твърдението на Съвета, че жалбоподателят участва в ядреното разпространение, то било допустимо жалбоподателят
да оспори сега това твърдение.
Жалбоподателят изтъква, че Съветът е допуснал явна грешка в преценката на фактите, като е включил и запазил името му в списъка
в приложение V към Регламент № 423/2007, и в това отношение отпраща към всички документи, които е представил във връзка с
оспорването на Регламент № 1100/2009.
Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията смятат, че това правно основание е недопустимо, тъй като с
разглеждането му Съдът би се произнесъл по спор с по-широк предмет от този, по който е трябвало да се произнесе Общият съд.
Съображения на Съда
Дори ако Регламент № 1100/2009 наистина съставлява ново обстоятелство, което дава възможност на жалбоподателя да посочва нови
правни основания, достатъчно е да се констатира, че това правно основание се отнася до съществото на спора, а не до обжалването
на първоинстанционното съдебно решение. В производството по обжалване обаче правомощията на Съда се свеждат до преценка на
правното решение, дадено във връзка с изложените в първоинстанционното производство правни основания или във връзка с правни
основания, които Общият съд е трябвало служебно да разгледа.
Следователно посоченото правно основание е недопустимо.
Тъй като нито едно от изложените от жалбоподателя правни основания не е уважено, жалбата следва да се отхвърли.

По съдебните разноски
По смисъла на член 122 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
По смисъла на член 69, параграф 2 от същия процедурен правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118
от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като
Съветът, Френската република, Обединеното кралство и Комисията са направили искане в този смисъл и жалбоподателят е загубил
делото, последният трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Bank Melli Iran да заплати съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: френски.