CELEX: 62014TJ0312
Tühistamishagi
Kalandus
Ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks
Komisjoni otsus, millega kinnitatakse tegevuskava Itaalia kalanduskontrolli süsteemi puuduste kõrvaldamiseks
Akt, mis ise ei muuda hageja õiguslikku olukorda
Isikliku puutumuse puudumine
Vastuvõetamatus

Vaidluse taust
Nõukogu 20. novembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1224/2009, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, muudetakse määrusi (EÜ) nr 847/96, (EÜ) nr 2371/2002, (EÜ) nr 811/2004, (EÜ) nr 768/2005, (EÜ) nr 2115/2005, (EÜ) nr 2166/2005, (EÜ) nr 388/2006, (EÜ) nr 509/2007, (EÜ) nr 676/2007, (EÜ) nr 1098/2007, (EÜ) nr 1300/2008, (EÜ) nr 1342/2008 ning tunnistatakse kehtetuks määrused (EMÜ) nr 2847/93, (EÜ) nr 1627/94 ja (EÜ) nr 1966/2006 (
ELT L 343, lk 1
), artiklis 102 on ette nähtud:
„1.   Komisjoni taotluse korral edastavad liikmesriigid komisjonile igasuguse käesoleva määruse rakendamisega seotud asjakohase teabe. Teabenõuet esitades määrab komisjon kindlaks teabe esitamise põhjendatud tähtaja.
2.   Kui komisjoni arvates on ühise kalanduspoliitika eeskirjade rakendamisel ette tulnud ebakorrapärasusi või ei ole konkreetses liikmesriigis olevad kontrollisätted ja -meetodid tõhusad, teavitab ta asjaomaseid liikmesriike, kes korraldavad seejärel haldusjuurdluse, milles võivad osaleda komisjoni ametnikud.
3.   Asjaomased liikmesriigid teavitavad komisjoni kõnealuse juurdluse tulemustest ning edastavad komisjonile aruande, mis on koostatud mitte rohkem kui kolm kuud pärast komisjoni taotlust. Komisjon võib ajavahemikku liikmesriigi nõuetekohaselt põhjendatud palve korral pikendada mõistliku aja võrra.
4.   Kui lõikes 2 osutatud haldusjuurdlus ei vii ebakorrapärasuste kõrvaldamiseni või kui komisjon tuvastab artiklites 98 ja 99 osutatud kontrolli või sõltumatute inspektsioonide käigus liikmesriigi kontrollisüsteemis või artiklis 100 osutatud auditeerimisel puudusi, koostab komisjon kõnealuse liikmesriigiga tegevuskava. Liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed kõnealuse tegevuskava rakendamiseks.”
17. detsembril 2012 teavitas Euroopa Komisjon Itaalia Vabariiki sellest, et ta oli tuvastanud rikkumised ühise kalanduspoliitika teatavate eeskirjade, eelkõige pika rändega kalaliikide püüki Vahemerel puudutavate eeskirjade rakendamisel, ning tuletas talle meelde kohustust viia oma kontrollisüsteemi suhtes läbi haldusjuurdlus vastavalt määruse nr 1224/2009 artikli 102 artiklile 2.
Itaalia avaliku võimu poolt määratud järelevalveasutus viis 13. veebruaril 2013 komisjoni ametnike abiga läbi haldusjuurdluse.
Haldusjuurdluse lõpparuanne edastati komisjonile 17. aprillil 2013.
Komisjon leidis, et haldusjuurdlus ei olnud lõpetanud tema poolt eelnevalt tuvastatud rikkumisi, ning töötas koostöös Itaalia ametiasutustega välja tegevuskava.
Määruse nr 1224/2009 artikli 102 artikli 4 alusel 6. detsembril 2013 vastu võetud otsusega C (2013) 8635 final (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kinnitas komisjon tegevuskava Itaalia kalanduskontrolli süsteemi puuduste kõrvaldamiseks. Tegevuskavas nimetatud meetmete hulgas näeb meede nr 13 ette uute tehniliste vahendite kasutuselevõtu, et saavutada kooskõla väikesesilmalisi triivvõrke hõlmava süsteemi „ferrettara” ja muude püügivahendite vahel, meede nr 15 asendusmeetmete võtmise satelliidipõhise seiresüsteemi puudumise korvamiseks ning mõõkkala püügi luba omavate laevade deklareerimiskohustuse, meede nr 16 püütava mõõkkala alammõõte käsitlevate rahvusvaheliste sätete siseriiklikul tasandil ülevõtmise ning õngejadade tehnilised kriteeriumid, ning lõpuks näeb meede nr 17 ette raskete ja korduvate rikkumiste puhul kohaldatavate rahaliste karistuste hoiatava mõju tugevdamise.
Menetlus ja poolte nõuded
Hagejad, Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca), Associazione Lega Pesca et Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL), esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 28. aprillil 2014.
Komisjon esitas 23. juulil 2014 Üldkohtu kantseleisse saabunud dokumendiga Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel vastuvõetamatuse vastuväite.
8. septembril 2014 esitasid hagejad omapoolsed märkused komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kohta.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus (teine koda) alustada suulist menetlust komisjoni tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväite lahendamiseks.
Menetlust korraldava meetmega paluti pooltel kohtuistungil vastata erinevatele küsimustele ja eeskätt küsimusele, kas võib asuda seisukohale, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandat osa, mille kohaselt võib iga füüsiline või juriidiline isik esitada hagi „üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid [käesolevas tekstis kasutatakse ELTL artikli 263 kontekstis teiste keeleversioonide põhjal läbivalt sõna „sisaldama” asemel sõna „vajama”], peaks arvestades nii selle sätte eesmärki kui kas asjaolu, et aluslepingu autorid sidusid otsese puutumuse tingimuse täiendava tingimusega, mis on seotud rakendusmeetmete puudumisega, kohaldama ainult juhul, kui vaidlustatakse akte, mis ise ehk sõltumata mis tahes rakendusmeetmetest, muudavad asjassepuutuva isiku õiguslikku olukorda.
Poolte kohtukõned ja Üldkohtu küsimustele antud vastused kuulati ära 6. veebruari 2014. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus eriti sellele lisatud tegevuskava meetmeid nr 13, 15, 16 ja 17 puudutavas osas;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Hagejad täpsustasid kohtuistungil, et hagi eesmärk on üksnes saavutada vaidlustatud otsusele lisatud tegevuskava meetmete nr 13, 15, 16 ja 17 tühistamine, ning see täpsustus on kantud kohtuistungi protokolli.
Õiguslik käsitlus
Komisjon leiab, et käesolev hagi on vastuvõetamatu eelkõige põhjusel, et hagejad, kes ei ole vaidlustatud otsuse adressaadid, ei ole tõendanud, et neil on õigus selle otsuse peale hagi esitada. Ta väidab, et hagejatel ei ole õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa alusel, mille kohaselt võib iga füüsiline või juriidiline isik esitada hagi „üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ja ei [vaja] rakendusmeetmeid”. Ta täpsustab sellega seoses, et vaidlustatud otsus vajab rakendusmeetmete võtmist. Ta tõdeb ka vaidlustatud otsuse vahetu õigusmõju puudumist, kuna tegevuskava võib hagejate õiguslikule olukorrale mõju avaldada ainult selle rakendamiseks vajalike siseriiklike meetmete kaudu. Viimaseks väidab ta, et vaidlustatud otsus ei mõjuta hagejaid isiklikult.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et hagejate puhul on tegemist ühendustega, kuhu kuuluvad kalandussektoris kutsealaselt tegutsevad isikud ning kes esindavad nende isikute huve.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et teatud õigussubjektide ringi ühiste huvide edendamiseks asutatud ühenduse esitatud hagi vastuvõetavus sõltub juhul, kui sellel ühendusel endal puudub hagi esitamise õigus, sellest, kas ühenduse liikmed oleksid võinud esitada kõnealuse hagi isiklikult (vt kohtumäärus, 10.12.2004, EFfCI
vs
. parlament ja nõukogu, T‑196/03, EKL,
EU:T:2004:355
, punktid 41–43 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuginevad hagejad hagi esitamise õigusele, mis kuulub nende liikmetele ehk Itaalia kalandussektoris oma kutseala raames töötajatele ning eelkõige kaluritele, kellele Itaalia ametiasutused on andnud mõõkkala püügi loa, ja nad ei viita enda isiklikule õigusele hagi esitada, kusjuures ka toimikumaterjalidest ei ilmne sellise õiguse olemasolu.
Järelikult tuleb hagejate õigust esitada hagi hinnata hagejate liikmete hagi esitamise õigust silmas pidades, nagu on märgitud eespool punktis 19.
Lisaks on selge, et vaidlustatud otsus on adresseeritud Itaalia Vabariigile ja et hagejad ei ole selle adressaadid.
Esiteks tuleb hinnata, kas hagejatel on alust tugineda ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandale osale, ning seejuures tuleb teha kindlaks, kas see säte on kohaldatav, kui vaidlustatud akt ise ei muuda hageja õiguslikku olukorda.
ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa kohaldatavus juhul, kui puudub akt, mis ise muudaks hagejate õiguslikku olukorda
ELTL artikli 263 neljandas lõigus on ette nähtud, et „iga füüsiline või juriidiline isik võib esimeses ja teises lõigus sätestatud tingimustel esitada hagi temale adresseeritud või teda otseselt ja isiklikult puudutava akti vastu ning üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ja ei [vaja] rakendusmeetmeid”.
ELTL artikli 263 neljanda lõigu kaks esimest osa vastavad sellele, mis oli enne Lissaboni lepingu jõustumist ette nähtud EÜ artikli 230 neljandas lõigus. Esimene osa võimaldab akti adressaadil akti vaidlustada ja teine osa täpsustab, et kui tühistamishagi esitanud füüsiline või juriidiline isik ei ole vaidlustatud akti adressaat, sõltub hagi vastuvõetavus sellest, kas akt puudutab teda ühtaegu otseselt ja isiklikult (vt selle kohta kohtuotsus, 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami jt
vs
. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EKL,
EU:C:2013:625
, punktid 55 ja 56).
Enne Lissaboni lepingu jõustumist valitses olukord, et kui akt mõjutas füüsilise või juriidilise isiku õiguslikku olukorda otseselt, ilma selleks rakendusmeetmeid vajamata, võis see isikult võtta tõhusa kohtuliku kaitse juhul, kui nimetatud akt ei puudutanud teda isiklikult. Täpsemalt oli isikul võimalik taotleda akti kohtulikku kontrolli alles pärast selle akti sätete rikkumist, tuginedes akti õigusvastasusele tema vastu siseriiklikus kohtus algatatud menetluses (kohtuotsus, 19.12.2013, Telefónica
vs
. komisjon, C‑274/12 P, EKL,
EU:C:2013:852
, punkt 27).
Selle üldkohaldatavaid akte puudutava ohu vältimiseks lisati Lissaboni lepinguga ELTL artikli 263 neljandasse lõiku kolmas lauseosa, mis lihtsustab füüsiliste ja juriidiliste isikute esitatud tühistamishagide vastuvõetavuse tingimusi. Nimelt, ilma et see sätte osa seaks füüsiliste ja juriidiliste isikute esitatud tühistamishagide vastuvõetavuse tingimuseks isikliku puutumuse, annab ta selle õiguskaitsevahendi niisuguste „üldkohaldatavate aktide” suhtes, mis ei sisalda rakendusmeetmeid ja mis puudutavad hagejat otseselt (kohtuotsus, Inuit Tapiriit Kanatami jt
vs
. parlament ja nõukogu, eespool punkt 24,
EU:C:2013:625
, punkt 57).
Seega tuleb mõistet „[mis tahes füüsilist või juriidilist isikut otseselt puudutav] üldkohaldatav akt […], mis [ei vaja] rakendusmeetmeid” ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa tähenduses tõlgendada kooskõlas selle sätte eesmärgiga, mis seisneb selles – nagu nähtub ka sätte tekkeloost –, et vältida olukorda, kus isikul, kelle õiguslikku olukorda see säte siiski muudab, puudub võimalus end selle akti vastu tõhusalt kohtulikult kaitsta (kohtuotsus, Telefónica
vs
. komisjon, eespool punkt 25,
EU:C:2013:852
, punktid 27 ja 28).
Seda eesmärki arvestades ilmneb, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmas osa on kohaldatav üksnes juhul, kui vaidlustatud akt ise ehk sõltumata mis tahes rakendusmeetmetest muudab hageja õiguslikku olukorda.
Kui aga akt ise ei muuda hageja õiguslikku olukorda, muutub hageja õiguslik olukord alles siis, kui hageja suhtes võetakse vastu selle akti rakendusmeetmed. Hageja võib siis need meetmed vaidlustada ja selle vaidlustamise raames viidata ka nende rakendusaktide aluseks oleva akti õigusvastasusele, mistõttu ei saa teda lugeda tõhusast kohtulikust kaitsest ilmajäetuks.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kui meetmete vastuvõtja on liikmesriik, on nende meetmete vaidlustamise võimalus tagatud nii aluslepingu sätete kui ka Euroopa Kohtu praktika kohaselt. ELL artikli 19 lõike 1 teises lõigus on nimelt sätestatud, et tulemusliku õiguskaitse tagamiseks peavad liikmesriigid ette nägema vajaliku kaebeõiguse liidu õigusega hõlmatud valdkondades. Ühtlasi on Euroopa Kohus juba otsustanud, et liikmesriikide kohtud on kohustatud tõlgendama ja kohaldama hagi esitamist reguleerivaid siseriiklikke menetlusnorme viisil, mis võimaldab füüsilistel ja juriidilistel isikutel kohtus vaidlustada iga sellise nende kohta tehtud siseriikliku otsuse või muu abinõu õiguspärasuse, mis on seotud liidu üldkohaldatava õigusakti kohaldamisega nende suhtes, taotledes viimase kehtetuks tunnistamist (kohtuotsus, 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, C‑50/00 P, EKL,
EU:C:2002:462
, punkt 42).
Tõlgendust, mis eespool punktis 28 ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandale osale anti ning mis lähtub selle sätte eesmärgist, kinnitab ka asjaolu, et aluslepingu autorid lisasid selles sättes otsese puutumuse tingimusele täiendava tingimuse, mis on seotud rakendusmeetmete puudumisega.
Enne nende kahe kumulatiivse tingimuse koosmõju analüüsimist tuleb esiteks seoses otsese puutumuse tingimusega meenutada, et ei ole mingit põhjust tõlgendada seda tingimust ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandas osas teisiti kui sama sätte teises osas (kohtujuristi ettepanek, Kokott, kohtuasjad Inuit Tapiriit Kanatami jt
vs
. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P, EKL,
EU:C:2013:21
, punkt 69, ja Telefónic
vs
. komisjon, C‑274/12 P, EKL,
EU:C:2013:204
, punkt 59). Igal juhul ei tohi sellesse sättesse uuendusena sisse viidud otsese puutumuse mõistet tõlgendada kitsamalt kui EÜ artikli 230 neljandas lõigus toodud otsese puutumuse mõistet (kohtuotsus, 25.10.2011, Microban International ja Microban (Europe)
vs
. komisjon, T‑262/10, EKL,
EU:T:2011:623
, punkt 32).
Kohtupraktikast tuleneb, et tingimus, mille kohaselt peab vaidlustatud meede füüsilist või juriidilist isikut otseselt puudutama, nõuab, et vaidlustatud akt avaldaks otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale ega jätaks seda rakendama kohustatud adressaatidele mingit kaalutlusõigust (kohtuotsus, 22.3.2007, Regione Siciliana
vs
. komisjon, C‑15/06 P, EKL,
EU:C:2007:183
, punkt 31).
See tingimus hõlmab tegelikult kahte eraldiseisvat eeldust, mille kohaselt vaidlustatud akt ise, ilma mis tahes rakendusmeetmeteta, muudab või ei muuda hageja õiguslikku olukorda.
Esimese eelduse puhul muudab vaidlustatud akt ise hageja õiguslikku olukorda. Nii on see eelkõige juhul, kui aktiga asendatakse liikmesriigi meetmed, mis hageja olukorda varem reguleerisid. See puudutab hagejat niisiis niisama otseselt kui need liikmesriigi meetmed, ning loetakse „viivitamatult täitmisele kuuluvaks” ja sellele isikule „vahetult kohaldatavaks” (kohtuotsus, 1.7.1965, Toepfer ja Getreide-Import Gesellschaft
vs
. komisjon, 106/63 ja 107/63, EKL,
EU:C:1965:65
, lk 532, 533).
Selle esimese eelduse alla kuuluvad ka määrus, mis on kohaldatav vahetult, ilma liikmesriigi ametiasutuste sekkumiseta, ja mis teataval viisil tegelikult mõjutab üksikisikute õiguslikku olukorda, piirates nende õigusi või pannes neile kohustusi (vt selle kohta kohtuotsus, 1.4.2004, komisjon
vs
. Jégo-Quéré, C‑263/02 P, EKL,
EU:C:2004:210
, punktid 35 ja 37) või otsus, millega nähakse ette teatava aine turustamiskeeld (kohtuotsus Microban International ja Microban (Europe)
vs
. komisjon, eespool punkt 32,
EU:T:2011:623
, punktid 24, 28 ja 34).
Esimese eelduse korral loetakse otsese puutumuse tingimus täidetuks, ilma et oleks vaja läbi viia sellekohast analüüsi.
Teise eelduse korral vajab vaidlustatud akt üksikisikute õiguslikule olukorrale mõju avaldamiseks tingimata rakendusmeetmete vastuvõtmist. Otsese puutumuse tingimus loetakse sellegipoolest täidetuks, kui akt paneb adressaadile rakendamiskohustuse ja kui adressaat on automaatselt kohustatud võtma meetmeid, mis mõjutavad hageja õiguslikku olukorda (kohtuotsused, 13.5.1971, International Fruit Company jt
vs
. komisjon, 41/70–44/70, EKL,
EU:C:1971:53
, punktid 23–28; 19.10.2000, Italie ja Sardegna Lines
vs
. komisjon, C‑15/98 ja C‑105/99, EKL,
EU:C:2000:570
, punkt 36, ja 26.9.2000, Starway
vs
. nõukogu, T‑80/97, EKL,
EU:T:2000:216
, punktid 61 ja 62).
Tuleb rõhutada, et teise eelduse korral peab vaidlustatud akt selleks, et otsese puutumuse tingimus oleks täidetud, tingimata vajama hagejat puudutavate rakendusmeetmete võtmist.
Niisiis, selle asjaolu tulemusel, et ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa puhul lisasid aluslepingu autorid puutumuse tingimusele täiendava tingimuse, mis on seotud rakendusmeetmete puudumisega, on teine eeldus kõnealuse kolmanda sätteosa kohaldamisalast tingimata välistatud.
Tuleb lisada, et küsimus, kas vaidlustatud otsuse adressaadil on selle akti rakendamisel kaalutlusõigus või ei ole, ei mõjuta rakendusmeetmete olemasolu puudutava tingimuse hindamist, kuna rakendusmeetmete olemasolust piisab ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa kohaldamatuks muutumiseks (vt selle kohta kohtuotsus Telefónica
vs
. komisjon, eespool punkt 25,
EU:C:2013:852
, punkt 35, ja kohtumäärus, 9.9.2013, Altadis
vs
. komisjon, T‑400/11, EKL,
EU:T:2013:490
, punkt 47). Siinkohal tuleb lisada, et kui rakendusmeetmete mõistega ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa tähenduses oleks hõlmatud ainult niisugused rakendusmeetmed, mis eeldavad kaalutlusõiguse kasutamist, oleks üksikisikul paradoksaalsel moel palju lihtsam esitada hagi üldkohaldatavate aktide peale, mida selles sättes ainsana käsitletakse, kui üksikaktide peale, mille puhul isikliku puutumuse tingimus säilis. Niisugune tõlgendus ei näi aga olevat kooskõlas aluslepingu autorite tahtega.
Eelnevast tuleneb, et arvestades nii ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa eesmärki kui ka asjaolu, et aluslepingu autorid lisasid otsese puutumuse tingimusele täiendava tingimuse, mis on seotud rakendusmeetmete puudumisega, on see säte kohaldatav ainult niisuguste aktide vaidlustamise korral, mis langevad otsese puutumuse tingimusega hõlmatud kahest eeldusest (vt eespool punkt 34) esimese alla ehk eelduse alla, mis puudutab akte, mis ise, mis tahes rakendusaktidest sõltumata, muudavad hageja õiguslikku olukorda.
Järelikult, kui vaidlustatud akt ise ei muuda hageja õiguslikku olukorda, siis piisab selle asjaolu tuvastamisest ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa kohaldamatuse kindlakstegemiseks, ilma et seejuures oleks vaja kontrollida, kas see akt vajab rakendusmeetmete võtmist hageja suhtes.
Käesolevas asjas käsitletavat olukorda tuleb analüüsida just eeltoodud kaalutlustest lähtudes.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et vaidlustatud otsus võeti vastu määruse nr 1224/2009 artikli 102 artikli 4 alusel, milles on ette nähtud esiteks, et komisjon võib koos liikmesriigiga koostada tegevuskava, mille eesmärk on kõrvaldada selle liikmesriigi poolt ühise kalanduspoliitika valdkonnas loodud kontrollisüsteemis tuvastatud puudused, ja teiseks, et liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed teda puudutava tegevuskava rakendamiseks.
Selles sättes piirdus nõukogu komisjonile volituse andmisega töötada koostöös pädevate liikmesriigi ametiasutustega välja tegevuskava, mis seisneb nimetatud ametiasutuste poolt siseriiklikul tasandil vastu võetavate meetmete kogumis, ja seejärel selle kava nende jaoks kohustuslikuks tegemises.
Määruse nr 1224/2009 artikli 102 lõikest 4 ei nähtu seega, et komisjonil oleks pädevus võtta vastu ühepoolseid meetmeid, mis oleks vahetult kohaldatavad selle liikmesriigi kalandussektoris oma kutseala raames tegutsejatele.
Sellega seoses tuleb märkida, et määruse nr 1224/2009 artikkel 102 pealkirjaga „Kontrolli-, sõltumatu inspektsiooni ja auditeerimisaruannete järelmeetmed” kuulub selle määruse X jaotisse, mille pealkiri on omakorda „Komisjonipoolne hindamine ja kontroll”.
Selles jaotises nimetatud meetmete eesmärk on nähtuvalt määruse nr 1224/2009 X jaotise esimesest artiklist ehk artiklist 96 „Üldpõhimõtted” kontrollida ja hinnata seda, kuidas liikmesriigid kohaldavad ühise kalanduspoliitika eeskirju.
Otsus, mis on vastu võetud määruse nr 1224/2009 artikli 102 lõike 4 ehk nimetatud määruse X jaotise viimase artikli viimase lõike alusel, kujutab endast seega liikmesriikide poolt ühise kalanduspoliitika eeskirjade kohaldamise kontrollimise ja hindamise lõppetappi, ning see väljendub üksnes meetmete kogumis, mida asjaomane liikmesriik peab rakendama, kui ta ei ole neid eeskirju täitnud. Nagu nähtub komisjoni 14. novembri 2008. aasta teatisest nõukogule ja Euroopa Parlamendile ettepaneku kohta võtta vastu nõukogu määrus, millega luuakse ühenduse kontrollisüsteem ühise kalanduspoliitika eeskirjade järgimise tagamiseks, on tegevuskava vastuvõtmise eesmärk anda asjaomasele liikmesriigile võimalus võtta järelmeetmeid puudujääkide kõrvaldamiseks ja rikkumiste lõpetamiseks.
Määruse nr 1224/2009 artikli 102 lõike 4 alusel vastu võetud otsust tuleb niisiis eristada üldkohaldatavatest või üksikmeetmetest, mida komisjon võib võtta XI jaotise „Kvootide ja püügikoormuse vähendamine ja ülekandmine” alusel. Selles jaotises olevate sätete kohaselt võib komisjon muu hulgas liikmesriigi jaoks ajutiselt sulgeda kõnealustest puudustest mõjutatud kalapüügi (artikkel 104), teha mahaarvamisi kõnealuse liikmesriigi tulevastest kvootidest (artikkel 105), teha mahaarvamisi kõnealuse liikmesriigi tulevasest püügikoormusest (artikkel 106) või kiireloomulistel juhtudel peatada asjaomase liikmesriigi lipu all sõitvate laevade püügitegevuse (artikkel 108).
Eelnevast tuleneb, et määruse nr 1224/2009 artikli 102 lõike 4 alusel vastu võetud otsus ise, sõltumata mis tahes rakendusmeetmetest, ei muuda peale selle adressaadiks oleva liikmesriigi õigusliku olukorra mitte ühegi teise füüsilise või juriidilise isiku õiguslikku olukorda. See ei muuda niisiis ise ka kalandussektoris oma kutseala raames tegutsejate õiguslikku olukorda.
Seda üksikisikute õigusliku olukorra muutumise puudumist kinnitavad käesoleval juhul ka avaldamismeetmed, mida vaidlustatud otsuse suhtes kohaldati. Seda otsust ei ole nimelt avaldatud Euroopa Liidu Teatajas, vaid see adresseeriti üksnes Itaalia Vabariigile. Lisaks salastati see otsus kuni 14. märtsini 2014 vähemalt tasemel „EU Restricted ”, mis annab täiendavat aimu sellest, et selle aktile ei saa üksikisikute vastu tugineda.
Lisaks tuleb märkida, et kõigile vaidlustatud otsusele lisatud tegevuskavas toodud meetmetele vastab meetme vastuvõtmine liikmesriigi pädevate ametiasutuste poolt. Täpsemalt on seoses meetmetega nr 13 ja 15 ette nähtud ministri dekreedi ja meetmetega nr 16 ja 17 kehtivate liikmesriigi õigusaktide muutmisettepaneku vastuvõtmine. See annab kinnitust, et vaidlustatud otsus ise, sõltumata mis tahes rakendamismeetmetest, ei saa muuta üksikisikute õiguslikku olukorda.
Selle põhjal tuleb lähtuvalt eeltoodud kaalutlustest ja eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktides 42 ja 43 esitatust järeldada, et hagejatel ei ole nende hagi vastuvõetavaks tunnistamise tarbeks võimalust tugineda ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandale osale.
Eelnev järeldus peab paika ilma, et oleks vaja kindlaks teha, kas vaidlustatud otsuse puhul on tegemist „üldkohaldatava aktiga” ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa tähenduses. Samuti ei ole vaja kontrollida, kas see otsus eeldab hagejaid või hagejate liikmeid puudutavate rakendusmeetmete vastuvõtmist – nende asjaolude kontrollimise korral peaks Üldkohus lähtuma selle isiku olukorrast, kes tugineb õigusele esitada hagi kõnealuse sätte alusel, mitte teiste isikute olukorrast (kohtuotsus Telefónica
vs
. komisjon, eespool punkt 25,
EU:C:2013:852
, punkt 30).
Lisaks, isegi kui oletada, et Itaalia Vabariik ei ole võtnud vastu vaidlustatud otsusele lisatud tegevuskavas ette nähtud meetmeid – pooled näisid seda asjaolu kohtuistungil möönvat –, ei oleks hagejate või tema liikmete õiguslikku olukorda mingil moel mõjutatud ja viimaseid ei saaks vastupidi hagejate väidetele pidada tõhusast kohtulikust kaitsest ilmajäetuiks.
Olgu lisatud, et kuna komisjonil on määruse nr 1224/2009 artikli 102 lõike 4 alusel üksnes õigus töötada koostöös pädevate liikmesriigi ametiasutustega välja tegevuskava, mis seisneb nimetatud ametiasutuste poolt siseriiklikul tasandil vastu võetavate meetmete kogumis, ja teha seejärel see kava nende jaoks kohustuslikuks (vt eespool punkt 46), siis väidavad hagejad vääralt, et Itaalia ametiasutused või Itaalia kohtud saavad vaidlustatud otsust kas vahetult või kooskõlalise tõlgendamise meetodi abil kohaldada.
Lisaks ei saa niisugune otsus, nagu seda on vaidlustatud otsus, mis ise ehk sõltumata mis tahes rakendusmeetmetest ei muuda peale selle adressaadiks oleva liikmesriigi õigusliku olukorra mitte ühegi teise füüsilise või juriidilise isiku õiguslikku olukorda, tekitada üksikisikutele kohustusi ja sellele ei saa üksikisiku vastu iseenesest tugineda (vt analoogia alusel kohtumäärus, 7.7.2014, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica
vs
. komisjon, T‑244/13,
EU:T:2014:644
, punktid 30 ja 39).
Viimaseks tuleb seoses hagejate argumendiga, et Itaalia kohtud saavad kasutada kooskõlalise tõlgendamise meetodit, märkida, et selle argumendiga ei saa nõustuda. Tuleb nimelt meeles pidada, et liikmesriigi õiguse kooskõlalise tõlgendamise põhimõttel on teatud piirid. Nii piiravad liikmesriigi kohtu kohustust viidata asjakohaste siseriiklike õigusnormide tõlgendamisel ja kohaldamisel direktiivile õiguse üldpõhimõtted ning see ei või olla aluseks siseriikliku õiguse
contra legem
tõlgendamisele (kohtuotsus, 15.1.2014, Association de médiation sociale, C‑176/12, EKL,
EU:C:2014:2
, punkt 39). Niisiis on Itaalia siseriiklikes õigusnormides vaidlustatud otsuses ette nähtud kohustused kas juba sätestatud, ja sellisel juhul ei mõjuta see otsus hagejate või hagejate liikmete õiguslikku olukorda, või ei sisalda siseriiklikud õigusnormid niisuguseid kohustusi, ja sellisel juhul ei saa Itaalia kohtud liikmesriigi õigust kooskõlaliselt tõlgendada.
Hagejate isiklik puutumus
Tuleb meelde tuletada, et hagejad ei ole vaidlustatud otsuse adressaadid ning – nagu juba märgitud (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 55) – neil ei ole alust tugineda ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandale osale.
Seega on nende poolt ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda osa alusel esitatud hagi vastuvõetav ainult juhul, kui vaidlustatud otsus puudutab neid otseselt ja isiklikult.
Mis puudutab teist neist kahest tingimusest, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saavad isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see puudutab neid isiklikult ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (kohtuotsused, 15.7.1963, Plaumann
vs
. komisjon, 25/62, EKL,
EU:C:1963:17
, lk 223; 9.6.2011, Comitato „Venezia vuole vivere” jt
vs
. komisjon, C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, EKL,
EU:C:2011:368
, punkt 52, ning Telefónica
vs
. komisjon, eespool punkt 25,
EU:C:2013:852
, punkt 46).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb veel, et võimalus vaidlustatud õigusakti vastuvõtmise ajal enam-vähem täpselt määratleda õigussubjektide arvu ja isegi neid isikuid, kellele seda akti kohaldatakse, ei tähenda siiski mingil moel, et see akt neid subjekte isiklikult puudutab, kui on selge, et seda kohaldatakse asjaomase aktiga määratletud õiguslikult või faktiliselt objektiivse olukorra alusel (kohtuotsus Telefónica
vs
. komisjon, eespool punkt 25,
EU:C:2013:852
, punkt 47).
Tuleb nentida, et vaidlustatud otsust kohaldatakse objektiivselt määratletud olukordade suhtes ning see tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriatele.
Nimelt, esiteks puudutavad vaidlustatud otsus ja eelkõige sellele lisatud tegevuskava meetmed nr 13, 15, 16 ja 17 hagejate liikmeid üksnes seetõttu, et nad on objektiivsete kriteeriumide põhjal kalurid, täpsemalt teatavate kalapüügimeetodite abil mõõkkala püüdvad kalurid, samamoodi nagu iga teist majandustegevuses osalejat, kes on tegelikult või potentsiaalselt samasuguses olukorras (vt seoses sätetega, mis näevad ette vaidlustatud otsusega võrreldavaid kohustusi, kohtuotsus komisjon
vs
. Jégo-Quéré, eespool punkt 36,
EU:C:2004:210
, punkt 46, ja kohtumäärus, 14.2.2012, Federcoopesca jt
vs
. komisjon, T‑366/08,
EU:T:2012:74
, punkt 28).
Ühtlasi ei eitatud kohtuistungil, et ajakohastatud loetellu Itaalia lipu all sõitvatest laevadest, millel on mõõkkala püügi luba, kuulub rohkem kui 7300 laeva: see kinnitab täiendavalt asjaolu, et vaidlustatud otsus ei saa hagejaid ega nende liikmeid isiklikult puudutada.
Teiseks ei ilmne, et mõni liidu õiguse säte oleks pannud komisjonile vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel kohustuse järgida menetlust, mille raames oleks hagejatel või nende liikmetel olnud võimalus oma õigused maksma panna. Niisiis ei ole liidu õigus andnud niisugustele ettevõtjatele nagu hagejad või nende liikmed seoses vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega erilist õiguslikku seisundit (kohtuotsus, komisjon
vs
. Jégo-Quéré, eespool punkt 66,
EU:C:2004:210
, punkt 47).
Eelnevast tuleneb, et vaidlustatud otsus ei puudutanud vastuvõtmise hetkel piiratud isikuteringi, kelle õigusi komisjon oleks tahtnud reguleerida (kohtuotsus, 21.5.1987, Union Deutsche Lebensmittelwerke jt
vs
. komisjon, 97/85, EKL,
EU:C:1987:243
, punkt 11).
Isegi kui oletada, et vaidlustatud otsus võib hagejaid või nende liikmeid puudutada kui rühma isikuid, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad selle rühma liikmetele eriomaste kriteeriumide põhjal – kuigi see ei ole tõendatud –, ei ilmne toimikust igal juhul, et hagejad või nende liikmed saaks lugeda niisuguse õiguse omandanuks, mida vaidlustatud otsus võiks mõjutada.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kui vaidlustatud otsus puudutab selliste isikute rühma, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad rühma liikmetele eriomaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla aktist isiklikult puudutatud, kuna nad kuuluvad majandustegevuses osalejate piiratud ringi. See võib nii olla eeskätt juhul, kui otsusega muudetakse õigusi, mille need isikud on omandanud enne otsuse vastuvõtmist (kohtuotsused, 13.3.2008, komisjon
vs
. Infront WM, C‑125/06 P, EKL,
EU:C:2008:159
, punktid 71 ja 72, ja 27.2.2014, Stichting Woonlinie jt
vs
. komisjon, C‑133/12 P, EKL,
EU:C:2014:105
, punkt 46).
Käesolevas kohtuasjas tuleb märkida, et ühise kalanduspoliitika eesmärk on tagada vee-elusressursside kasutamine säästvates majandus‑, keskkonna- ja sotsiaalsetes tingimustes (määruse nr 1224/2009 põhjendus 1). Selle poliitika edukus on seotud tõhusa kontrollisüsteemi rakendamisega (määruse nr 1224/2009 põhjendus 2).
Nimetatud kontrollisüsteem põhineb määruse nr 1224/2009 III jaotises „Vetele ja varudele juurdepääsu üldtingimused” ette nähtud lubade korral. Nõnda võib kalalaeva vastavalt nimetatud määruse artiklile 6 kasutada vee-elusressursside töönduslikul eesmärgil kasutamiseks vaid juhul, kui tal on kehtiv kalalaevatunnistus. Samuti on nimetatud määruse artiklis 7 sätestatud, et liidu vetes tegutseval liidu kalalaeval on lubatud teha konkreetseid püügitoiminguid vaid juhul, kui need on märgitud tema kehtivale kalapüügiloale.
Kalalaevatunnistuse võib aga ajutiselt peatada või jäädavalt ära võtta. Selle kohta on määruse nr 1224/2009 artiklis 92 kehtestatud punktisüsteem. Selle süsteemi kohaselt määratakse kalalaevatunnistuse omanikule ühise kalanduspoliitika eeskirjade tõsise rikkumise tulemusel vastav arv punkte. Kui punktide koguarv ületab teatava künnise, peatatakse kalalaevatunnistus automaatselt või võetakse ära. Nimetatud määruse artiklis 7 ette nähtud kalapüügiluba ei väljastata, kui asjaomane kalalaev ei ole saanud kalalaevatunnistust või kui tema kalalaevatunnistus on peatatud või ära võetud.
Lisaks on määruse nr 1224/2009 artikliga 108 antud komisjonile võimalus juhul, kui teatavad tingimused on täidetud, võtta erakorralisi meetmeid, sealhulgas peatada liikmesriigi lipu all sõitvate laevade püügitegevus.
Niisiis on liidu kalalaevad ressurssidele juurdepääsu küsimuses seotud lubade korraga, mida iseloomustab teatav ebakindlus.
Sellega seoses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kalapüügiõiguse ja pädeva liikmesriigi poolt konkreetseks kalapüügihooajaks antud kvoodi omamine ei anna õigust seda kvooti sõltumata asjaoludest ammendada (kohtuotsus, 14.10.2014, Giordano
vs
. komisjon, C‑611/12 P, EKL,
EU:C:2014:2282
, punkt 48).
Seega tuleb tõdeda, et kalalaevatunnistus ja kalapüügiõigus, millele hagejad tuginevad, ei võimalda isikuid, kellele need on väljastatud, käsitada omandatud õiguste omajatena eespool punktis 71 viidatud kohtupraktika tähenduses.
Seetõttu väidavad hagejad ebaõigesti, et vaidlustatud otsus individualiseerib neid või nende liikmeid.
Eelnevast tuleneb, et hagejatel ei ole õigust vaidlustatud otsuse peale hagi esitada.
Seetõttu tuleb hagi igal juhul vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta, ilma et oleks vaja kontrollida, kas hagete nõue vaidlustatud otsuse osaliseks tühistamiseks on vastuvõetav.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele hagejate kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi läbi vaatamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Federazione nazionale delle cooperative della pescalt (Federcoopesca), Associazione Lega Pescalt ja Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentarelt (AGCI AGR IT AL).

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 7. juulil 2015 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.