CELEX: 62010CJ0382
Průmyslová politika
Hygiena potravin
Nařízení (ES) č. 852/2004
Samoobslužný prodej chleba a pečiva

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu přílohy II kapitoly IX bodu 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady
(ES) č. 852/2004 ze dne 29. dubna 2004 o hygieně potravin (Úř. věst. L 139, s. 1; Zvl. vyd. 13/34, s. 319, dále jen „nařízení“).
Tato žádost byla podána v rámci sporů mezi E. Albrechtem, T. Neumannem, V.-L. Sundarou, A. Svobodou a S. Tothem a Landeshauptmann
von Wien (hejtman spolkové země Vídeň) ohledně rozhodnutí týkajících se úpravy boxů určených k samoobslužnému prodeji chleba
a pečiva.

Právní rámec

Unijní právní úprava
Článek 1 nařízení, nadepsaný „Oblast působnosti“, ve svém odstavci 1 stanoví:
„Toto nařízení stanoví obecná pravidla pro hygienu potravin vztahující se na provozovatele potravinářských podniků, přičemž
přihlíží především k těmto zásadám:
a)       primární odpovědnost za bezpečnost potravin nese provozovatel potravinářského podniku;
[...]
d)      všeobecné používání postupů založených na zásadách HACCP [analýza rizik a kritických kontrolních bodů] spolu s používáním
správné hygienické praxe by mělo posílit odpovědnost provozovatelů potravinářských podniků;
[...]“
Článek 4 nařízení, nadepsaný „Obecné a zvláštní hygienické požadavky“, ve svém odstavci 2 stanoví:
„Provozovatelé potravinářských podniků provádějících činnosti v jakékoli fázi výroby, zpracování a distribuce potravin, které
následují po fázích, na něž se vztahuje odstavec 1, dodrží všeobecné hygienické požadavky stanovené v příloze II [...]“
Článek 5 nařízení, nadepsaný „Analýza rizika a kritické kontrolní body“, ve svých odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.      Provozovatelé potravinářských podniků vytvoří a zavedou jeden nebo více stálých postupů založených na zásadách HACCP a postupují
podle nich.
2.      Zásady HACCP ve smyslu odstavce 1 spočívají:
a)      v identifikaci všech rizik, kterým musí být předcházeno nebo která musí být vyloučena či omezena na přijatelnou úroveň;
[...]“
V příloze II nařízení, nadepsané „Obecné hygienické požadavky pro všechny provozovatele potravinářských podniků (kromě případů,
na něž se vztahuje příloha I)“, obsahuje kapitola IX přílohy II, nadepsaná „Ustanovení týkající se potravin“, bod 3 následujícího
znění:
„Ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce musí být potraviny chráněny proti jakékoli kontaminaci, která by mohla způsobit,
že potraviny nebudou vhodné k lidské spotřebě, budou poškozovat zdraví nebo budou kontaminovány takovým způsobem, že by bylo
nesmyslné očekávat, že by se mohly v takovém stavu konzumovat.“

Vnitrostátní právní úprava
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podle § 39 odst. 1 bodu 13 zákona o bezpečnosti potravinových výrobků a o ochraně spotřebitelů
(Lebensmittelsicherheits- und Verbraucherschutzgesetz, BGBl. 2006 I, 13/2006), Landeshauptmann při porušení právních předpisů
týkajících se potravin přijme nezbytná opatření s ohledem na druh porušení a s přihlédnutím k zásadě proporcionality za účelem odstranění
závad nebo snížení rizika, přičemž případně stanoví přiměřenou lhůtu, jakož i nutné požadavky a podmínky. Mezi tato opatření
náleží především provedení zlepšení z hlediska stavebního, technického zařízení a vybavení. Náklady na provedení těchto opatření
nese podnikatel.
Podle § 90 odst. 3 bodu 1 uvedeného zákona kdokoli poruší §§ 96 a 97, dopustí se správního přestupku, za který okresní správní
orgán uloží pokutu až do výše 20 000 eur, která může dosáhnout až 40 000 eur v případě opakovaného porušení, a náhradní trest
odnětí svobody až na 6 týdnů v případě neuhrazení této pokuty.

Spory v původním řízení a předběžné otázky
Předkládajícímu soudu bylo předloženo několik žalob podaných provozovateli – franšízanty nabízejícími k prodeji chléb a pečivo.
Příslušné orgány těmto provozovatelům nařídily, aby upravili boxy určené k samoobslužnému prodeji těchto výrobků tak, aby
dotčené výrobky bylo možno odebírat pouze pomocí takových technických prostředků, jako jsou kleště či posunovací zařízení,
a aby nebylo možno výrobek vrátit zpět, pokud již byl z boxu jednou odebrán.
Tyto požadavky byly důsledkem správních kontrol, při kterých bylo zjištěno, že v obchodech s potravinami dotčených v původním
řízení byly nainstalovány samoobslužné prodejní boxy pro chléb a pečivo. Podle učiněných zjištění jsou víka těchto boxů opatřena
madlem, které umožňuje jednou rukou nadzvednout toto víko, zatímco druhou rukou lze odebrat výrobky pomocí kleští připravených
pro zákazníka. Zákazník poté musí odložit kleště a víko zase uzavřít.
Landeshauptmann von Wien shledal, že nevýhodou těchto samoobslužných prodejních boxů je to, že umožňují zákazníkům odebírat
a dotýkat se zboží holou rukou a toto zboží vystavují jejich kašli a kýchání. Kromě toho tento orgán zdůraznil skutečnost,
že nainstalované vybavení nebrání zákazníkovi, aby zboží do boxu vrátil. Podle uvedeného orgánu vystavení těchto potravinářských
výrobků kýchání zákazníků může vést k tomu, že se na nich usadí bakterie a viry. Stejně tak skutečnost, že se potraviny odebírají
holou rukou, může přispět k přenosu bakterií.
Žalobci v původním řízení před předkládajícím soudem tvrdí, že dotčené boxy byly dovezeny z Německa, kde jsou ve stovkách,
či dokonce tisících používány v obchodech s potravinami. Až do tohoto okamžiku německé orgány tyto boxy nikdy nepovažovaly
za nesplňující zejména požadavky přílohy II kapitoly IX bodu 3 nařízení. Žalobci v původním řízení rovněž zdůrazňují skutečnost,
že zákazníci jsou výslovně vyzváni, aby zboží do boxů nevraceli.
Předkládající soud dodává, že ze znaleckých posudků pocházejících z Německa i z Rakouska vyplývá, že uvedené boxy jsou hygienicky
nezávadné.
Vzhledem k tomu, že Unabhängiger Verwaltungssenat Wien měl za to, že vyřešení sporů, které mu byly předloženy, vyžaduje výklad
přílohy II kapitoly IX bodu 3 nařízení, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Podle jakých kritérií lze určit, zda je potravina nevhodná k lidské spotřebě ve smyslu přílohy II kapitoly IX bodu 3 [nařízení]?
Stačí, že se potenciální kupující může potraviny nabízené k prodeji dotknout či na ni kýchnout?
2)       Podle jakých kritérií lze určit, zda je potravina škodlivá pro zdraví ve smyslu přílohy II kapitoly IX bodu 3 [nařízení]?
Stačí, že se potenciální kupující může potraviny nabízené k prodeji dotknout či na ni kýchnout?
3)       Podle jakých kritérií lze určit, zda je dána kontaminace takovým způsobem, že by bylo nesmyslné očekávat, že by se určitá
potravina mohla v takovém stavu konzumovat, ve smyslu přílohy II kapitoly IX bodu 3 [nařízení]? Stačí, že se potenciální kupující
může potraviny nabízené k prodeji dotknout či na ni kýchnout?“

K předběžným otázkám
Podstatou těchto otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda příloha II kapitola IX bod 3 nařízení
musí být vykládána v tom smyslu, že pokud jde o boxy určené k samoobslužnému prodeji chleba a pečiva za takových okolností
jako ve věci v původním řízení, skutečnost, že se potenciální kupující teoreticky může holou rukou dotknout potravin nabízených
k prodeji či na ně kýchnout, sama o sobě umožňuje dospět k závěru, že tyto potraviny nebyly chráněny před kontaminací, která
by mohla způsobit, že potraviny nebudou vhodné k lidské spotřebě, budou poškozovat zdraví nebo budou kontaminovány takovým
způsobem, že by bylo nesmyslné očekávat, že by je bylo možné v takovém stavu konzumovat.
V tomto ohledu je třeba uvést, že uvedený bod 3 stanoví obecné hygienické pravidlo, které musí provozovatelé potravinářských
podniků uvedení v čl. 4 odst. 2 nařízení dodržovat na základě téhož ustanovení.
Tentýž bod 3 ve spojení s čl. 4 odst. 2 nařízení tak uvedené provozovatele zavazuje ve všech fázích výroby, zpracování a distribuce
chránit potraviny před kontaminací, která by mohla způsobit, že potraviny nebudou vhodné k lidské spotřebě, budou poškozovat
zdraví nebo budou kontaminovány takovým způsobem, že by bylo nesmyslné očekávat, že by je bylo možné v takovém stavu konzumovat.
Pokud jde o kontext uvedených ustanovení, jenž je v souladu s ustálenou judikaturou třeba zohlednit za účelem jejich výkladu
(viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Feltgen a Bacino Charter Company, C‑116/10, Sb. rozh. s. I-14187, bod
12 a citovaná judikatura), je nutno zohlednit článek 5 nařízení, jak správně uvádějí žalobci v původním řízení, česká a nizozemská
vláda, jakož i Evropská komise.
Podle uvedeného čl. 5 odst. 1 jsou provozovatelé potravinářských podniků povinni vytvořit a zavést jeden nebo více stálých
postupů založených na zásadách HACCP a postupovat podle nich. Mezi tyto zásady patří zásada uvedená v čl. 5 odst. 2 písm. a)
nařízení, která vyžaduje identifikaci všech rizik, kterým musí být předcházeno nebo která musí být vyloučena či omezena na
přijatelnou úroveň.
Jak vyplývá zejména z čl. 1 odst. 1 písm. a) a d) nařízení, povinnost stanovená v čl. 5 odst. 1 tohoto nařízení vyjadřuje
cíl unijního zákonodárce přiznat primární odpovědnost za bezpečnost potravin provozovatelům potravinářských podniků.
Příloha II kapitola IX bod 3 nařízení musí být tedy vykládána tak, aby článek 5 tohoto nařízení nebyl zbaven užitečného účinku.
Z toho vyplývá, že v takové situaci, jako je ta v původním řízení, kde nic nenasvědčuje tomu, že příslušné orgány zjistily
skutečnou kontaminaci, nelze dospět k závěru o porušení tohoto bodu 3 dotyčnými provozovateli potravinářského odvětví na základě
pouhého zjištění, že by se potenciální kupující teoreticky mohl holou rukou dotknout potravin nabízených k prodeji nebo na
ně kýchnout, aniž by byla zohledněna opatření, která tito provozovatelé přijali na základě článku 5 nařízení za účelem prevence
rizika, že může dojít ke kontaminaci zmíněné v příloze II kapitole IX bodě 3 tohoto nařízení, jeho vyloučení či omezení na
přijatelnou úroveň, a aniž by byla zjištěna nedostatečnost opatření přijatých v tomto ohledu s přihlédnutím ke všem dostupným
relevantním informacím.
V tomto posledně zmíněném ohledu nelze především dospět k závěru o nedostatečnosti opatření přijatých provozovateli bez řádného
zohlednění případných znaleckých posudků, které titíž provozovatelé předložili s cílem prokázat, že tyto boxy určené k samoobslužnému
prodeji jsou hygienicky nezávadné.
Na položené otázky je tudíž třeba odpovědět tak, že příloha II kapitola IX bod 3 nařízení musí být vykládána v tom smyslu,
že pokud jde o boxy určené k samoobslužnému prodeji chleba a pečiva za takových okolností jako ve věci v původním řízení,
skutečnost, že se potenciální kupující teoreticky může holou rukou dotknout potravin nabízených k prodeji či na ně kýchnout,
sama o sobě neumožňuje dospět k závěru, že tyto potraviny nebyly chráněny před kontaminací, která by mohla způsobit, že potraviny
nebudou vhodné k lidské spotřebě, budou poškozovat zdraví nebo budou kontaminovány takovým způsobem, že by bylo nesmyslné
očekávat, že by je bylo možné v takovém stavu konzumovat.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Příloha II kapitola IX bod 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 852/2004 ze dne 29. dubna 2004 o hygieně potravin
musí být vykládána v tom smyslu, že pokud jde o boxy určené k samoobslužnému prodeji chleba a pečiva za takových okolností
jako ve věci v původním řízení, skutečnost, že se potenciální kupující teoreticky může holou rukou dotknout potravin nabízených
k prodeji či na ně kýchnout, sama o sobě neumožňuje dospět k závěru, že tyto potraviny nebyly chráněny před kontaminací, která
by mohla způsobit, že potraviny nebudou vhodné k lidské spotřebě, budou poškozovat zdraví nebo budou kontaminovány takovým
způsobem, že by bylo nesmyslné očekávat, že by je bylo možné v takovém stavu konzumovat.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.