CELEX: 62012TJ0317
Răspundere extracontractuală
Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră
Răspundere subiectivă
Refuz al Comisiei de a divulga informații și de a interzice orice tranzacție cu privire la cote de emisie pretins sustrase
Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor
Răspundere obiectivă

Istoricul cauzei
I –
Angajamentele care rezultă din Protocolul de la Kyoto
Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice a fost semnată, în numele Comunității Economice Europene, la 13 iunie 1992. Aceasta a fost aprobată, în numele Comunității, prin Decizia 94/69/CE a Consiliului din 15 decembrie 1993 privind încheierea Convenției‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice (
JO 1994, L 33, p. 11
, Ediție specială, 11/vol. 8, p. 132) și a intrat în vigoare, în privința acesteia, la 21 martie 1994.
La 29 aprilie 1998, a fost semnat în numele Comunității Protocolul de la Kyoto la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice (denumit în continuare „Protocolul de la Kyoto”). Acest protocol a fost aprobat în numele Comunității prin Decizia 2002/358/CE a Consiliului din 25 aprilie 2002 (
JO L 130, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 220).
Articolul 3 alineatul (1) din Protocolul de la Kyoto prevedea că, în perioada 2008-2012, statele și organizațiile internaționale incluse în anexa I la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice se asigură, fiecare, că emisiile lor antropice agregate de anumite gaze cu efect de seră nu depășesc o cantitate determinată, denumită „cantitate atribuită”. Printre organizațiile internaționale astfel vizate se număra și Comunitatea, căreia ulterior i‑a succedat Uniunea Europeană în temeiul articolului 1 al treilea paragraf TUE, astfel cum a fost modificat prin Tratatul de la Lisabona.
Cantitatea atribuită, prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Protocolul de la Kyoto, era exprimată în tone de dioxid de carbon echivalent, o tonă corespunzând unei „unități de cantitate atribuită” (UCA). În perioada 2008-2012, în plus față de măsurile adoptate în scopul îndeplinirii angajamentelor cantitative de limitare și de reducere a emisiilor, fiecare stat și organizație internațională care figurau în anexa I la Protocolul de la Kyoto își puteau modifica cantitatea atribuită, pentru ca aceasta să nu fie inferioară emisiilor lor efective. Acestea aveau la dispoziție diferite posibilități. În primul rând, puteau fi obținute UCA suplimentare de la state terțe, conform articolului 17 din Protocolul de la Kyoto. În al doilea rând, puteau fi generate unități de un tip diferit, pe de o parte, prin „activități umane [...] legate direct de schimbarea utilizării terenurilor și de silvicultură, limitată doar la activitățile de împădurire, reîmpădurire și despădurire” [„unități de absorbție” sau UAB, prevăzute la articolul 3 alineatul (3) din Protocolul de la Kyoto] și, pe de altă parte, prin anumite proiecte având ca obiect reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră puse în aplicare în alte state. Această ultimă categorie de unități cuprindea două subcategorii, și anume, pe de o parte, „unitățile de reducere de emisii” (URE, prevăzute la articolul 6 din Protocolul de la Kyoto) și, pe de altă parte, „unitățile de reducere certificată de emisii” (URCE, prevăzute la articolul 12 din Protocolul de la Kyoto). UCA, URE, URCE și UAB (denumite în continuare, împreună, „unități Kyoto”) corespundeau, fiecare, unei tone de dioxid de carbon echivalent.
La 30 noiembrie 2005, Conferința părților la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice, care funcționează ca reuniune a părților la Protocolul de la Kyoto, a adoptat Decizia 13/CMP.1. Anexa la această decizie definește „[m]odalitățile de calcul al cantităților atribuite”.
II –
Reglementarea adoptată în cadrul Uniunii în vederea aplicării Protocolului de la Kyoto
La 13 octombrie 2003, a fost adoptată Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (
JO L 275, p. 32
, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78). Această directivă avea ca obiectiv, potrivit considerentului (5), „aducerea unei contribuții la îndeplinirea mai eficientă a angajamentelor [luate în temeiul Protocolului de la Kyoto]”. Articolul 19 alineatul (3) din această directivă prevedea că, „[p]entru aplicarea prezentei directive, Comisia adoptă un regulament [...] privind un sistem standardizat și securizat de registre sub formă de baze de date electronice standardizate care conțin elemente de date comune folosite la urmărirea emiterii, deținerii, transferului și anulării cotelor, pentru a asigura accesul publicului și confidențialitatea în mod corespunzător și pentru a garanta că nu se efectuează transferuri incompatibile cu obligațiile care decurg din Protocolul de la Kyoto”.
În temeiul acestei dispoziții, Comisia Comunităților Europene a adoptat, la 21 decembrie 2004, Regulamentul (CE) nr. 2216/2004 privind un sistem de registre standardizat și securizat în conformitate cu Directiva 2003/87 și cu Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului (
JO L 386, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 37, p. 250).
A –
Cotele de emisie de gaze cu efect de seră create prin reglementarea Uniunii
Directiva 2003/87 a introdus noțiunea „cotă de emisie de gaze cu efect de seră” (denumită în continuare „cotă” sau „cotă de emisie”). În temeiul articolului 3 litera (a) din aceasta, „«cotă» înseamnă orice cotă pentru emiterea unei tone de dioxid de carbon echivalent pe parcursul unei perioade specificate”.
Există o legătură între cote, pe de o parte, și anumite unități Kyoto, pe de altă parte, chiar dacă cele două au o natură distinctă.
Astfel, pe de o parte, articolul 45 primul și al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2216/2004 prevede că o cotă de emisie, care este susceptibilă să fie deținută de o persoană fizică sau juridică, se obține prin „conversia” unei UCA, această conversie fiind efectuată prin adăugarea termenului „cotă” la codul de identificare al UCA.
Pe de altă parte, articolul 11a din Directiva 2003/87, introdus prin Directiva 2004/101/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 octombrie 2004 de modificare a Directivei 2003/87 (
JO L 338, p. 18
, Ediție specială, 15/vol. 12, p. 61), oferă anumitor persoane fizice și juridice, în anumite condiții, posibilitatea de a obține cote de emisie „în schimbul” unei URE sau al unei URCE.
B –
Emiterea și restituirea cotelor
În temeiul articolului 11 alineatele (2) și (4) din Directiva 2003/87, pentru perioada de cinci ani care începe la 1 ianuarie 2008, autoritatea competentă din statul membru în cauză emite operatorilor unei instalații din sectoarele de activitate menționate în anexa I la această directivă, pentru fiecare an, un anumit număr de cote de emisie de gaze cu efect de seră. Emiterea cotelor are loc până la data de 28 februarie a anului respectiv (anul N).
În temeiul articolelor 14 și 15 din Directiva 2003/87, în cursul anului calendaristic N, emisiile fiecărei instalații sunt monitorizate și verificate.
În temeiul articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2003/87, până la data de 30 aprilie a anului N + 1, operatorul fiecărei instalații trebuie să restituie un număr de cote egal cu totalul emisiilor instalației în cauză pe parcursul anului calendaristic N.
Astfel cum reiese din Directiva 2003/87, pot apărea patru situații. În primul rând, în cazul în care operatorul dispune, la data de 30 aprilie a anului N + 1, de un număr de cote mai mare decât emisiile totale ale instalației sale din cursul anului N, acesta poate păstra cotele excedentare respective sau le poate vinde. În al doilea rând, în cazul în care operatorul dispune de un număr de cote egal cu emisiile totale ale instalației sale, acesta nu mai dispune de nicio cotă pentru această instalație după ce și‑a îndeplinit obligațiile de restituire. În al treilea rând, în cazul în care operatorul constată că emisiile instalației sale sunt mai mari decât cotele de care dispune pentru această instalație, poate obține cote anterior datei de 30 aprilie a anului N + 1 astfel încât să își poată îndeplini obligațiile de restituire. În al patrulea rând, în temeiul articolului 16 alineatul (3) din Directiva 2003/87, în cazul în care, la data de 30 aprilie a anului N + 1, operatorul nu a restituit un număr suficient de cote pentru acoperirea emisiilor din anul N, acesta trebuie să plătească o amendă pentru depășirea emisiilor. Amenda pentru depășirea emisiilor este de 100 de euro pentru fiecare tonă de dioxid de carbon echivalent emis pentru care operatorul nu a restituit cotele. În pofida plății acestei amenzi pentru depășirea emisiilor, operatorul rămâne obligat să restituie, la 30 aprilie N + 2, un număr de cote egal cu emisiile excedentare din anul N. Astfel, în practică, operatorul care se află într‑o asemenea situație trebuie să obțină cote de emisie suplimentare anterior datei de 30 aprilie N + 2.
În definitiv, aceste diferite posibilități creează condițiile apariției unei piețe a cotelor.
C –
Modalitățile de funcționare a sistemului de comercializare a cotelor
Trei categorii de dispoziții merită o atenție specială.
În primul rând, articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2003/87 prevede că statele membre întocmesc registre „pentru a asigura evidența exactă a emiterii, deținerii, transferului și a anulării cotelor”. Alineatul (2) al aceluiași articol prevede că aceste registre conțin „evidențe separate” în care sunt „menționate cotele deținute de fiecare persoană pentru care sau de la care sunt emise sau transferate cote”. Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004 precizează că, în fiecare stat membru, registrele au forma unei baze de date electronice „standardizate” („standardised”, în engleză). Alineatul (2) al aceluiași articol adaugă că registrele conțin „hardware [...] și software [...]” („hardware and software”, în engleză) și sunt accesibile prin internet. Alineatul (3) al articolului menționat prevede, în sfârșit, că acestea trebuie să fie în măsură să execute corect toate procesele privind, pe de o parte, emisiile verificate și, pe de altă parte, conturile persoanelor fizice și juridice care dețin cote.
În al doilea rând, articolul 20 alineatul (1) din Directiva 2003/87 prevede desemnarea de către Comisie a unui administrator central care păstrează un „registru independent privind tranzacțiile în care înregistrează emiterea, transferul și anularea cotelor”.
Articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004 adaugă că acest registru, denumit și „registrul comunitar independent de tranzacții”, este întocmit de Comisie sub forma unei baze de date electronice „standardizate”. Alineatul (2) al articolului menționat prevede că respectivul registru conține „hardware [...] și software [...]” și este accesibil prin internet. În sfârșit, alineatul (5), în redactarea care rezultă din Regulamentul (CE) nr. 916/2007 al Comisiei din 31 iulie 2007 de modificare a Regulamentului nr. 2216/2004 (
JO L 200, p. 5
), prevede că administratorul central care păstrează registrul efectuează procesele privind certificatele, emisiile verificate sau conturile doar dacă acest lucru este necesar pentru exercitarea funcției sale. În definitiv, din Regulamentul nr. 2216/2004 rezultă că registrul comunitar independent de tranzacții constituie o bază de date care, pe de o parte, consolidează datele care provin din registrele naționale și, pe de altă parte, permite identificarea tranzacțiilor dintre diferite registre.
În al treilea rând, articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004 instituie norme de confidențialitate. Acesta prevede:
„Toate informațiile, inclusiv activele tuturor conturilor și toate tranzacțiile realizate, deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții sunt considerate confidențiale în orice scop, cu excepția punerii în aplicare a cerințelor prezentului regulament, ale Directivei 2003/87/CE sau ale legislației naționale.”
III –
Fapte anterioare introducerii acțiunii
Reclamanta, Holcim (Romania) SA, aparține grupului Holcim, specializat în producția de ciment, de agregate, de asfalt și de beton gata de utilizare. Aceasta dispune de conturi de cote de emisie în registrul român.
La 16 noiembrie 2010, aceste conturi ar fi fost consultate în mod nelegal de o persoană neautorizată. Potrivit reclamantei, ca urmare a acestei consultări nelegale, un milion de cote care îi aparțineau ar fi fost transferate nelegal către un cont din Italia, iar 600000 de cote ar fi fost transferate în Liechtenstein. Aceste 600000 de cote deturnate către Liechtenstein au putut să fie recuperate la data introducerii cererii. Nu aceasta ar fi situația în ceea ce privește restul de un milion de cote. Potrivit reclamantei, acest un milion de cote sustrase (și nerecuperate la data introducerii cererii introductive) valora „aproximativ 15 milioane de euro” la data faptelor.
Prin scrisoarea din 24 noiembrie 2010, reclamanta a semnalat Comisiei în mod oficial evenimentul și a rugat‑o să „solicite registrelor naționale [pe de o parte] să înghețe” cotele de emisie presupus sustrase și, pe de altă parte, să „blocheze conturile” prin care acestea au tranzitat.
Prin scrisoarea din 25 noiembrie 2010, reclamanta a depus o plângere la Ministerul Public român.
Prin scrisoarea din 2 decembrie 2010, cabinetul de avocatură al reclamantei a solicitat Comisiei „să suspende și să refuze accesul la conturile” prin care au tranzitat cotele presupus sustrase. Pe de altă parte, acesta a intimat Comisiei să „solicite registrelor naționale care nu îndeplinesc cerințele normale privind securitatea sistemelor informatice bancare să înceteze orice transfer de [cote de emisie] până la aplicarea unor astfel de măsuri privind securitatea sistemelor informatice”.
Prin scrisoarea din 14 decembrie 2010, șeful de unitate competent din cadrul Comisiei a răspuns la scrisoarea din 2 decembrie 2010 în termenii următori:
„[...]
În ceea ce privește solicitarea dumneavoastră având ca obiect suspendarea și blocarea accesului la conturile relevante, suntem de părere că recuperarea cotelor cu privire la care se susține că ar fi fost transferate în mod fraudulos este o problemă care privește dreptul național și autoritățile naționale însărcinate cu aplicarea legii. Comisia nu are competența de a bloca astfel de cote într‑un cont de registru.
În ceea ce privește comercializarea cotelor, vă atragem atenția că această informație este confidențială pentru o perioadă de cinci ani, în conformitate cu dispozițiile articolului 10 și ale anexei XVI la Regulamentul nr. 2216/2004. În pofida acestor dispoziții, Comisia cooperează efectiv cu autoritățile penale competente în vederea soluționării [problemei privind] accesul neautorizat la conturile [despre care este vorba].
În sfârșit, în ceea ce privește solicitarea dumneavoastră având ca obiect încetarea tuturor transferurilor de cote în registrele naționale atât timp cât nu vor fi aplicate cerințele normale privind securitatea sistemelor informatice bancare, o astfel de acțiune ar fi disproporționată și ar fi lipsită de temei legal [...]”
Prin scrisoarea din 22 decembrie 2010, directorul general al Direcției Generale (DG) Politici climatice a Comisiei a răspuns la scrisoarea din 24 noiembrie 2010 în termenii următori:
„[...]
Recuperarea cotelor cu privire la care se susține că ar fi fost transferate în mod fraudulos este o problemă care privește dreptul național și autoritățile naționale însărcinate cu aplicarea legii. Comisia nu are competența de a bloca astfel de cote într‑un cont de registru în condițiile în care astfel de cote continuă să reprezinte instrumente valabile de punere în conformitate.
În ceea ce privește comercializarea cotelor, vă atragem atenția că această informație este confidențială pentru o perioadă de cinci ani, în conformitate cu dispozițiile articolului 10 și ale anexei XVI la Regulamentul nr. 2216/2004. În pofida acestor dispoziții, Comisia cooperează efectiv cu autoritățile penale competente în vederea soluționării [problemei privind] accesul neautorizat la conturile [despre care este vorba].
[...]”
Nu se contestă că acest director general din cadrul Comisiei a acționat în acel moment în calitate de administrator central al registrului comunitar independent de tranzacții, în sensul articolului 20 alineatul (1) din Directiva 2003/87, funcție care i‑a fost atribuită în cursul anului 2010.
La 28 decembrie 2010, a fost inițiată împotriva Comisiei o procedură privind măsuri provizorii la tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles, Belgia), la inițiativa unei alte societăți decât reclamanta. Această procedură avea ca obiect printre altele obligarea Comisiei de către președintele instanței respective, statuând în calitate de judecător delegat cu luarea măsurilor provizorii, pe de o parte, să „comunice identitatea titularului sau a titularilor” conturilor în care apăreau cotele pretins sustrase și, pe de altă parte, să „blocheze toate registrele naționale în care [erau] înscrise [aceste] cote”. La 21 februarie 2011, reclamanta a depus la tribunal de première instance de Bruxelles o cerere de intervenție voluntară „pentru a obține aceleași măsuri ca cele solicitate” de această altă societate. Prin urmare, ea a primit calitatea de „a doua reclamantă”. Astfel rezultă cel puțin din ordonanța prin care se încheie procedura respectivă privind măsuri provizorii, care este menționată la punctul 39 de mai jos.
Prin scrisoarea din 11 martie 2011, procurorul‑șef al Direcției de Investigare a Infracțiunilor de Criminalitate Organizată și Terorism (România) a informat reclamanta că a fost începută „urmărirea penală” cu privire la faptele invocate de reclamantă în plângerea sa (menționată la punctul 25 de mai sus).
Prin scrisoarea din 18 martie 2011, aceeași autoritate a precizat reclamantei că a adresat autorităților judiciare belgiene, la 11 ianuarie 2011, o cerere de comisie rogatorie. Prin această cerere se solicita ca directorul general al Comisiei însărcinat cu păstrarea registrului comunitar independent de tranzacții:
—
să interzică oficial autorităților însărcinate cu păstrarea registrelor naționale să contabilizeze și să autorizeze tranzacțiile având ca obiect cote de emisie care aparțin reclamantei;
—
să furnizeze toate datele aflate în posesia sa cu privire la pretinsul transfer neautorizat al cotelor de emisie ale reclamantei, care a avut loc la 16 noiembrie 2010;
—
să descrie ansamblul tranzacțiilor referitoare la aceste cote;
—
să furnizeze fișierele‑jurnal („log files”, în engleză) care menționează „adresele IP”, data și ora tuturor tranzacțiilor privind cote de emisie care aparțin reclamantei, începând de la data de 16 noiembrie 2010;
—
să furnizeze fișierele‑jurnal care menționează „adresele IP”, data și ora tuturor operațiunilor care urmăresc să acceseze conturile în care au fost deținute cote de emisie care aparțin reclamantei, începând de la data de 16 noiembrie 2010
—
și să furnizeze toate informațiile comunicate de alte registre naționale cu privire la cazuri similare.
De asemenea, în această scrisoare din 18 martie 2011, s‑a precizat că autoritățile judiciare belgiene nu transmiseseră, până în acel moment, un răspuns la cererea respectivă.
Reiese din memoriul în apărare că, între timp, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a primit, la 4 martie 2011, prin intermediul autorităților judiciare belgiene, cererea adresată prin comisie rogatorie.
Prin scrisoarea din 4 aprilie 2011, o societate care aparține aceluiași grup ca reclamanta a comunicat Comisiei că o reprezentantă a reclamantei a vorbit cu funcționari ai Comisiei la 2 și la 17 martie 2011. Aceasta a subliniat că, cu aceste ocazii, li s‑a comunicat acestora din urmă că Ministerul Public român adresase Comisiei o cerere de comisie rogatorie. În continuare, aceasta a afirmat că cererea respectivă a rămas, până în acel moment, fără răspuns. În sfârșit, după ce a arătat că i s‑a comunicat, oral, că OLAF a primit cererea, aceasta a solicitat Comisiei să răspundă cât mai curând posibil.
Prin scrisoarea din 7 aprilie 2011, șeful de unitate competent din cadrul Comisiei a comunicat aceleiași societăți că DG Politici climatice nu a primit cererea formulată de autoritățile judiciare române. De asemenea, acesta a informat reclamanta că datele referitoare la tranzacțiile deținute în registrul comunitar independent de tranzacții erau confidențiale și că, „potrivit unei practici consacrate”, nu erau furnizate decât autorităților naționale însărcinate cu aplicarea legii, în urma unei cereri justificate în mod corespunzător.
Rezultă din memoriul în apărare, ale cărui susțineri sunt confirmate de documentele prezentate de Comisie ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, că în aceeași zi, la 7 aprilie 2011, OLAF a răspuns cererii adresate prin comisie rogatorie. Existența acestui răspuns este, de altfel, recunoscută de reclamantă în cererea introductivă. Astfel, OLAF ar fi transmis Ministerului Public belgian, potrivit precizărilor efectuate de Comisie, un „CD‑ROM și un hard disk care conținea 300 de gigaocteți cu informații”.
Prin scrisoarea din 31 mai 2011, avocatul reclamantei a comunicat Comisiei că presupunea că aceasta cunoștea faptul că, din luna februarie 2011, reclamanta era parte în procedura privind măsurile provizorii menționată la punctul 30 de mai sus. Acesta a insistat asupra faptului că procedura respectivă avea ca obiect obligarea Comisiei să blocheze cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010 și să divulge „localizarea lor actuală în registrele naționale”. Pe de altă parte, acest avocat a precizat că, potrivit informațiilor publicate în presă, 279210 cote presupus sustrase fuseseră restituite de diverși operatori din cadrul Uniunii la 30 aprilie 2011 [pentru îndeplinirea obligației de restituire prevăzute la articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2003/87, menționată la punctul 14 de mai sus]. În continuare, acesta a solicitat Comisiei să nu autorizeze restituirea unor astfel de cote și, cel puțin, să le blocheze și să le reatribuie deținătorului legitim al acestora.
Prin ordonanța din 3 iunie 2011, președintele tribunal de première instance de Bruxelles s‑a declarat „necompetent” să soluționeze cererea de măsuri provizorii menționată la punctul 30 de mai sus.
Prin scrisoarea din 18 iulie 2011, Comisia a răspuns la scrisoarea care îi fusese adresată la 31 mai 2011 de avocatul reclamantei: aceasta a subliniat că, în ceea ce privește cererea având ca obiect blocarea restituirii cotelor presupus sustrase, poziția sa nu s‑a schimbat. În opinia acesteia, pe de o parte, „recuperarea cotelor cu privire la care se susține că ar fi fost transferate în mod fraudulos este o problemă care privește dreptul național și autoritățile naționale însărcinate cu aplicarea legii”; pe de altă parte, „Comisia nu are competența de a bloca astfel de cote într‑un cont de registru în condițiile în care astfel de cote continuă să reprezinte instrumente valabile de punere în conformitate”.
Prin scrisoarea din 13 decembrie 2011, adresată Comisiei, reclamanta a arătat că statele membre și Comisia aveau „obligația implicită” de a căuta o soluție pentru a repara prejudiciul suferit de un utilizator de cote căruia nu i se poate reține nicio culpă. În continuare, reclamanta a precizat că intenționa să inițieze proceduri contencioase împotriva Comisiei și a autorităților române pentru a‑și „recupera pierderea”. În sfârșit, aceasta a arătat că o astfel de procedură nu este în interesul acționarilor săi și, prin urmare, că este pregătită să încheie o tranzacție („out‑of‑court settlement”, în engleză) cu Comisia.
Prin scrisoarea din 16 ianuarie 2012, Comisia a comunicat reclamantei că nu este de acord cu încheierea unei tranzacții.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 iulie 2012, reclamanta a introdus prezenta acțiune. Astfel, aceasta a prezentat două serii de concluzii.
În primul rând, reclamanta a solicitat Tribunalului ca, printr‑o „hotărâre interlocutorie”:
—
„să constate că, în ceea ce privește prejudiciul suferit de reclamantă ca urmare a furtului unui milion de cote, Uniunea [...] trebuie să răspundă pentru comportamentul Comisiei în temeiul articolelor 256 TFUE, 268 TFUE și 340 TFUE;
—
să oblige Uniunea [...] să plătească reclamantei suma de un euro cu titlu provizoriu;
—
să dispună ca părțile să ajungă la o înțelegere cu privire la cuantumul prejudiciului și/sau să dispună ca reclamanta să dovedească întinderea definitivă a prejudiciului, în termen de trei luni de la pronunțarea hotărârii interlocutorii;
—
să declare hotărârea ca fiind executorie.”
În al doilea rând, aceasta a solicitat Tribunalului:
—
„obligarea Uniunii [...] să îi plătească valoarea cotelor sustrase care încă nu vor fi fost recuperate la data rămânerii definitivă a hotărârii, și aceasta la prețul pieței în vigoare la data furtului, la care se adaugă dobânzi de 8 % pe an începând cu data de 16 noiembrie 2010;
—
obligarea Uniunii [...] la plata cheltuielilor de judecată și
—
declararea hotărârii ca fiind executorie.”
La 19 octombrie 2012, Comisia a depus la grefa Tribunalului memoriul în apărare. Aceasta solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
La 23 octombrie 2012, 94761 de cote au putut fi recuperate de reclamantă după ce au fost „blocate” de registrul italian și au fost confiscate de Ministerul Public italian. Astfel, de la data respectivă, reclamanta mai avea de recuperat 905239 de cote, iar nu, astfel cum aceasta a pretins inițial (a se vedea punctul 44 de mai sus), un milion de cote.
La 11 februarie 2013, reclamanta a depus la grefa Tribunalului replica. Aceasta a modificat unul dintre capetele de cerere. În locul capătului prin care solicita Tribunalului „să dispună ca părțile să ajungă la o înțelegere cu privire la cuantumul prejudiciului și/sau să dispună ca reclamanta să dovedească întinderea definitivă a prejudiciului, în termen de trei luni de la pronunțarea hotărârii interlocutorii”, reclamanta a solicitat ca Tribunalul „să dispună ca părțile să ajungă la o înțelegere cu privire la cuantumul prejudiciului și/sau să dispună ca reclamanta să dovedească întinderea definitivă a prejudiciului, cel târziu în termen de trei luni de la încheierea procedurii penale desfășurate în România”. În rest, a formulat concluzii în același sens ca și în cererea introductivă.
La 29 mai 2013, Comisia a depus la grefa Tribunalului duplica.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor desemnat inițial a fost repartizat în Camera a opta și, prin urmare, cauza de față a fost atribuită acestei camere.
Pe baza propunerii judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale. Printr‑o măsură de organizare a procedurii, Tribunalul a solicitat părților să răspundă la unele întrebări și să prezinte înscrisuri.
Prin actul înregistrat la grefa Tribunalului la 5 februarie 2014, Comisia a răspuns la această solicitare. La 6 februarie 2014, reclamanta a procedat în același mod.
În ședința din 27 februarie 2014 au fost ascultate pledoariile reclamantei și Comisiei, precum și răspunsurile lor la întrebările adresate de Tribunal.
Cu privire la chestiunile prealabile examinării fondului
Înainte de examinarea temeiniciei în drept a acțiunii, Tribunalul va aprecia din oficiu admisibilitatea acesteia în raport cu cerințele articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, iar ulterior va stabili relevanța procedurală a introducerii, la instanța română, a unei acțiuni având ca obiect repararea aceluiași prejudiciu precum cel invocat în cadrul prezentei acțiuni, însă îndreptată împotriva autorităților române.
I –
Cu privire la respectarea articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură
Potrivit unei jurisprudențe constante, în temeiul articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene coroborat cu articolul 53 primul paragraf din statutul menționat și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, orice cerere introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Această mențiune trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive. În special, pentru a îndeplini aceste cerințe, o cerere de reparare a prejudiciilor care se pretinde a fi fost cauzate de o instituție a Uniunii trebuie să cuprindă elementele care să permită identificarea, în primul rând, a conduitei imputate, în al doilea rând, a caracterului și a întinderii prejudiciului pretins suferit și, în al treilea rând, a motivelor pentru care reclamantul consideră că există o legătură de cauzalitate între această conduită și acest prejudiciu (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 2 martie 2010, Arcelor/Parlamentul și Consiliul,
T-16/04, Rep., p. II-211
, punctul 132 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, nu este indispensabil să se precizeze în cererea introductivă, ca o condiție de admisibilitate, întinderea exactă a prejudiciului și cu atât mai puțin să se cuantifice valoarea despăgubirilor solicitate, acest lucru putând avea loc, în orice caz, până la formularea replicii, cu condiția ca reclamantul să invoce împrejurări speciale care să justifice întârzierea și să indice elementele care permit să se aprecieze natura și întinderea prejudiciului, pârâtul fiind, prin urmare, în măsură să se apere (a se vedea Hotărârea Arcelor/Parlamentul și Consiliul, punctul 55 de mai sus, punctul 135 și jurisprudența citată).
În lumina acestor observații trebuie să se stabilească dacă cererea introductivă îndeplinește cerințele articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură.
A –
Comportamentul reproșat Uniunii
Argumentația expusă în cererea introductivă urmărește să dovedească faptul că Comisia ar fi trebuit să dezvăluie reclamantei identitatea deținătorilor actuali ai cotelor sustrase, iar apoi să interzică orice tranzacție cu privire la aceste cote, astfel încât să faciliteze restituirea lor către reclamantă. Astfel, la punctul 64 din cererea introductivă, reclamanta arată că, „prin faptul că a refuzat să divulge unde se află cotele sustrase și să le blocheze”, Comisia a angajat răspunderea Uniunii. Indicații similare sunt furnizate la punctul 68 din cererea introductivă. În sfârșit, indicații și mai explicite sunt date la punctul 134 din cererea introductivă. Se poate citi la acest punct că comportamentul reproșat Uniunii „nu este furtul în sine”, ci „refuzul nelegal și incapacitatea Comisiei [...] de a bloca la momentul dorit cotele sustrase și de a divulga unde se află acestea”.
Este adevărat că, la punctul 65 din cererea introductivă, reclamanta arată că „[f]aptele care au atras răspunderea Uniunii” au avut loc la 16 noiembrie 2010, și anume la data transferului pretins neautorizat de cote. Cu toate acestea, în condițiile în care reclamanta nu a imputat niciodată în mod explicit acest transfer Comisiei, trebuie să se considere că comportamentele reproșate de reclamantă Comisiei sunt clar identificate în cererea introductivă. Acestea sunt în număr de două. Este vorba, pe de o parte, de pretinsul refuz al Comisiei „de a divulga unde se află cotele sustrase” și, pe de altă parte, de refuzul aceleiași instituții „de a le bloca”.
B –
Prejudiciul invocat
În concluziile formulate, reclamanta solicită să i se plătească, pentru repararea prejudiciului, o despăgubire corespunzătoare „valorii cotelor sustrase care încă nu vor fi fost recuperate la data rămânerii definitivă a hotărârii, și aceasta la prețul pieței în vigoare la data furtului, la care se adaugă dobânzi de 8 % pe an începând cu data de 16 noiembrie 2010”.
Astfel, aceasta a definit cu suficientă precizie caracterul prejudiciului pe care îl invocă: este vorba de un prejudiciu strict patrimonial care constă, în principal, în valoarea de piață, la data de 16 noiembrie 2010, a milionului de cote presupus sustrase și nerecuperate la data introducerii cererii.
Pe de altă parte, trebuie considerat că cererea introductivă cuprinde elemente suficiente pentru stabilirea întinderii exacte a prejudiciului invocat.
Astfel, partea din cererea introductivă care cuprinde concluziile, unde este formulată cererea de despăgubiri, trebuie coroborată cu punctul 119 din aceasta, unde se arată că „pierderile” suferite de reclamantă se ridică la „aproximativ 15 milioane de euro”.
În plus, deși cuantumul respectiv este aproximativ, acesta trebuie interpretat în lumina punctului 7 din cererea introductivă, unde se precizează că „prețul de comercializare mediu [al fiecărei cote pretins sustrase și nerecuperate se situa, la data pretinsului furt,] între 10 și 20 de euro”. Reiese de aici că reclamanta solicită, cel mult, o despăgubire de 20 de milioane de euro, fără dobânzi.
Prin urmare, atât caracterul, cât și întinderea prejudiciului invocat sunt stabilite în cererea introductivă.
C –
Legătura de cauzalitate
În sfârșit, în cererea introductivă se arată, cu un anumit grad de claritate, că prejudiciul invocat a fost „generat de refuzul nelegal și de incapacitatea Comisiei [...] de a bloca la momentul dorit cotele sustrase și de a divulga unde se află acestea”. Or, în opinia reclamantei, acest refuz ar fi împiedicat‑o să identifice deținătorii actuali ai cotelor respective și, ulterior, să acționeze, dacă este cazul pe cale contencioasă, în vederea recuperării lor.
Aceste indicații în ceea ce privește legătura de cauzalitate dintre comportamentul reproșat și prejudiciul invocat sunt suficiente pentru a considera că acțiunea îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură.
II –
Cu privire la relevanța introducerii, la instanța română, a unei acțiuni având ca obiect repararea aceluiași prejudiciu precum cel invocat în cadrul prezentei acțiuni, însă îndreptată împotriva autorităților române
La punctul 17 din replică, reclamanta arată că „a inițiat o acțiune civilă” la instanța română împotriva autorității administrative însărcinate cu ținerea registrului român. Reclamanta adaugă că „acțiunea respectivă are o natură diferită [față de prezenta acțiune] și nu intră în conflict [cu aceasta], dat fiind că are ca temei un contract încheiat între reclamantă și administrația română”.
Cu toate acestea, reiese din cuprinsul punctului 49 din cererea de sesizare introdusă la instanța română și înregistrată de aceasta la 10 noiembrie 2011 că prejudiciul a cărui reparare a fost solicitată autorităților române corespundea valorii de piață, la 16 noiembrie 2010, a milionului de cote de emisie despre care se pretinde că au făcut obiectul unui transfer neautorizat și care nu au putut fi recuperate. În consecință, deși este adevărat că comportamentul reproșat autorităților române (și anume nerespectarea obligațiilor lor de a asigura securitatea registrului român) este diferită de cel reproșat, în cadrul prezentei acțiuni, Comisiei, prejudiciul invocat este totuși, în ambele cazuri, același: este vorba de valoarea cotelor pretins sustrase și nerecuperate la data introducerii cererii introductive (a se vedea punctul 61 de mai sus).
Or, potrivit indicațiilor furnizate de reclamantă, la data ședinței și,
a fortiori
, la cea a depunerii cererii introductive, nicio instanță română nu se pronunțase.
Într‑o asemenea situație, în cazul în care, ulterior ședinței care a avut loc în prezenta cauză, instanța română ar admite cererea formulată de reclamantă, iar Tribunalul, în paralel, ar admite prezenta acțiune, reclamanta ar fi despăgubită de două ori pentru același prejudiciu.
Cu toate acestea, în jurisprudență au fost găsite soluții care permit evitarea unor astfel de consecințe, după caz, fie de la examinarea admisibilității acțiunii, fie ulterior, cu ocazia examinării temeiniciei acesteia.
A –
Relevanța asupra admisibilității prezentei acțiuni a introducerii unei acțiuni în despăgubire în fața unei instanțe române
Prin Hotărârea din 30 mai 1989, Roquette frères/Comisia (
20/88, Rec., p. 1553
, punctul 15), Curtea a decis că admisibilitatea acțiunii în despăgubire prevăzute la articolul 268 TFUE și la articolul 340 al doilea paragraf TFUE poate fi condiționată, în anumite cazuri, de epuizarea căilor de atac interne prevăzute pentru obținerea unei reparații din partea autorităților naționale, cu condiția ca aceste căi de atac interne să asigure în mod eficient protecția particularilor interesați, fiind susceptibile să conducă la repararea prejudiciul invocat.
În acest enunț de principiu, din utilizarea verbului „a putea” rezultă că neepuizarea „căilor de atac interne prevăzute pentru obținerea unei reparații din partea autorităților naționale” nu trebuie să conducă în mod sistematic la constatarea inadmisibilității de către instanța Uniunii. Aceasta nu poate determina inadmisibilitatea decât „în anumite cazuri”.
Desigur, aceste cazuri nu au fost precizate în Hotărârea Roquette frères/Comisia, punctul 73 de mai sus (punctul 15). Tribunalul consideră însă că nu există decât o singură ipoteză în care împrejurarea că nu s‑a statuat în mod definitiv asupra acțiunii în despăgubire introduse la instanța națională implică în mod necesar inadmisibilitatea acțiunii în despăgubire formulate la instanța Uniunii. Este vorba despre ipoteza în care împrejurarea respectivă interzice acesteia din urmă să determine caracterul și cuantumul prejudiciului invocat în fața sa, astfel încât cerințele articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură nu sunt respectate (a se vedea jurisprudența menționată la punctul 55 de mai sus).
Or, în speță, în pofida împrejurării că niciun element al dosarului nu permite să se concluzioneze în sensul că vreo instanță română a soluționat acțiunea în despăgubire formulată de reclamantă, Tribunalul poate stabili caracterul și cuantumul prejudiciului invocat (a se vedea punctul 65 de mai sus).
Prin urmare, este exclusă respingerea prezentei acțiuni ca inadmisibilă în temeiul jurisprudenței rezultate din Hotărârea Roquette frères/Comisia, punctul 73 de mai sus (punctul 15).
B –
Relevanța introducerii unei acțiuni în despăgubire în fața unei instanțe române asupra examinării temeiniciei acțiunii
Introducerea, în fața unei instanțe române, a unei acțiuni având ca obiect repararea aceluiași prejudiciu precum cel invocat în fața instanței Uniunii nu produce consecințe doar în privința admisibilității. Aceasta are incidență și cu privire la examinarea temeiniciei acțiunii în despăgubire supuse instanței Uniunii.
Potrivit jurisprudenței, în cazul în care, în primul rând, o persoană a introdus două acțiuni având ca obiect repararea unuia și aceluiași prejudiciu, una îndreptată împotriva unei autorități naționale, în fața unei instanțe naționale, iar cealaltă îndreptată împotriva unei instituții sau unui organ al Uniunii, în fața instanței Uniunii, și, în al doilea rând, există un risc ca, din cauza aprecierilor diferite ale acestui prejudiciu de către cele două instanțe sesizate, persoana menționată să fie insuficient sau abuziv despăgubită, instanța Uniunii trebuie, înainte de a statua asupra prejudiciului, să aștepte ca instanța națională să se pronunțe asupra acțiunii formulate în fața acesteia printr‑o decizie prin care se finalizează judecata (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1967, Kampffmeyer și alții/Comisia,
5/66, 7/66 și 13/66-24/66, Rec., p. 317 și 344
, Hotărârea Curții din 30 noiembrie 1967, Becher/Comisia,
30/66, Rec., p. 369, 389
și 390, și Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2006, É.R. și alții/Consiliul și Comisia,
T-138/03, Rec., p. II-4923
, punctul 42).
Astfel, în asemenea cazuri, instanța Uniunii trebuie să aștepte ca instanța națională să statueze, înainte de a se pronunța cu privire la existența și la cuantumul prejudiciului. Pe durata acestei așteptări, instanța Uniunii nu poate statua nici asupra legăturii de cauzalitate dintre comportamentul reproșat Uniunii și prejudiciul invocat. În schimb, aceasta poate stabili, chiar înainte de pronunțarea instanței naționale, dacă comportamentul reproșat este de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii. De altfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Kampffmeyer și alții/Comisia, punctul 79 de mai sus (Rec., p. 339), înainte de a suspenda judecata, Curtea s‑a pronunțat cu privire la existența unei „culpe de serviciu susceptibile să angajeze răspunderea Comunității”.
În speță, întrucât reclamanta a introdus o acțiune, încă pendinte în fața instanței române, în scopul de a fi despăgubită pentru același prejudiciu precum cel invocat în cadrul prezentei acțiuni, Tribunalul va examina odată cu fondul existența prejudiciului și a legăturii de cauzalitate.
Cu toate acestea, Tribunalul apreciază că este în măsură să statueze asupra chestiunilor prealabile acestei examinări.
În special, îi este permis să aprecieze legalitatea celor două comportamente ale Comisiei invocate de reclamantă în susținerea concluziilor sale privind despăgubirea prezentate în temeiul răspunderii subiective. În plus, în cazul în care ar respinge aceste prime concluzii privind despăgubirea, Tribunalul ar putea să se pronunțe și cu privire la respectarea condițiilor de angajare a răspunderii obiective, presupunând că un astfel de regim de răspundere își găsește aplicarea în dreptul Uniunii.
Cu privire la fond
Reclamanta urmărește angajarea răspunderii Uniunii pe două temeiuri diferite: aceasta invocă, cu titlu principal, răspunderea subiectivă a Uniunii, și anume răspunderea pentru un comportament nelegal, și, în subsidiar, răspunderea obiectivă, și anume răspunderea pentru un comportament licit.
În cele ce urmează, cele două temeiuri vor fi examinate pe rând.
I –
Cu privire la răspunderea subiectivă
Potrivit unei jurisprudențe constante, angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii este supusă întrunirii mai multor condiții, și anume, în primul rând, imputabilitatea comportamentului reproșat unei instituții sau unui organ al Uniunii, în al doilea rând, nelegalitatea acestui comportament, în al treilea rând, existența unui prejudiciu și, în al patrulea rând, existența unei legături de cauzalitate între comportamentul menționat și prejudiciul invocat. În cazul în care una dintre aceste condiții nu este îndeplinită, acțiunea trebuie respinsă în ansamblul său, fără a fi necesar să se examineze dacă sunt îndeplinite celelalte condiții (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 2012, Interspeed/Comisia, T‑587/10, punctul 38 și jurisprudența citată).
Pentru a fi îndeplinită condiția referitoare la nelegalitatea comportamentului reproșat, jurisprudența impune proba unei încălcări suficient de grave a unei norme de drept ce are ca obiect acordarea de drepturi particularilor. În această privință, trebuie amintit că regimul stabilit de jurisprudență în materie de răspundere extracontractuală a Uniunii ia în considerare în special complexitatea situațiilor pe care trebuie să le soluționeze, dificultățile de aplicare sau de interpretare a textelor și, mai ales, marja de apreciere de care dispune emitentul actului invocat. Criteriul decisiv în funcție de care se apreciază o încălcare a dreptului Uniunii ca fiind suficient de gravă constă în nerespectarea manifestă și gravă de către instituția în cauză a limitelor impuse puterii sale de apreciere. În cazul în care această instituție nu dispune decât de o marjă de apreciere considerabil redusă sau chiar inexistentă, simpla încălcare a dreptului Uniunii poate fi suficientă pentru a stabili existența unei încălcări suficient de grave (Hotărârea Curții din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia,
C-352/98 P, Rec., p. I-5291
, punctele 40 și 42-44, și Hotărârea Curții din 10 decembrie 2002, Comisia/Camar și Tico,
C-312/00 P, Rec., p. I-11355
, punctele 52-55).
În lumina acestor considerații trebuie analizată legalitatea celor două comportamente distincte care, astfel cum s‑a menționat la punctul 59 de mai sus, sunt reproșate de către reclamantă Comisiei.
A –
Primul comportament reproșat, care constă în refuzul de a divulga unde se află cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010
1. Existența primului comportament reproșat
Este adevărat, desigur, că niciuna dintre scrisorile adresate Comisiei în numele reclamantei și care figurează la dosar nu cuprinde o cerere care să aibă expres ca obiect divulgarea de către Comisie a locului în care se află cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010.
Cu toate acestea, trebuie să se constate că Comisia a comunicat în mod spontan reclamantei, în scrisorile din 14 și din 22 decembrie 2010, că orice „informație [privind comercializarea cotelor] este confidențială pentru o perioadă de cinci ani”.
În plus, rezultă din înscrisurile de la dosar că, la 21 februarie 2011, reclamanta a solicitat tribunal de première instance de Bruxelles să oblige Comisia „să comunice identitatea titularului sau a titularilor” conturilor în care apăreau cotele care, potrivit acesteia, i‑au fost sustrase la 16 noiembrie 2010 (a se vedea punctul 30 de mai sus). Cu alte cuvinte, reclamanta a solicitat obligarea Comisiei să divulge unde se află cotele presupus sustrase.
Or, deși o astfel de cerere a fost adresată președintelui tribunal de première instance de Bruxelles, iar nu Comisiei, este cert că, prin scrisoarea din 7 aprilie 2011 (a se vedea punctul 36 de mai sus), aceasta din urmă a înțeles să răspundă la cererea respectivă. Astfel, în această scrisoare se precizează că datele referitoare la tranzacțiile deținute în registrul comunitar independent de tranzacții sunt confidențiale și că, „potrivit unei practici consacrate”, Comisia nu le furnizează decât autorităților naționale însărcinate cu aplicarea legii, în urma unei cereri justificate în mod corespunzător. Desigur, această scrisoare din 7 aprilie 2011 nu era adresată reclamantei, ci unei alte societăți din același grup. Desigur, aceasta nu făcea referire la cererea formulată de reclamantă în cadrul procedurii inițiate la tribunal de première instance de Bruxelles. Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că scrisoarea respectivă răspundea indirect la această cerere.
În aceste condiții, trebuie să se concluzioneze că Comisia a refuzat să admită o cerere a reclamantei având ca obiect divulgarea locului în care se află cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010. Prin urmare, existența primului comportament este dovedită.
2. Legalitatea primului comportament reproșat
Pentru dovedirea nelegalității primului comportament reproșat, și anume refuzul Comisiei de a‑i divulga în mod direct informații confidențiale, reclamanta a invocat, în esență, șapte motive.
a) Primul motiv, întemeiat pe nerespectarea articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004
Argumentele reclamantei
Prin intermediul primului motiv, reclamanta susține, în esență, că Comisia nu a respectat articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, care prevede normele aplicabile în materie de confidențialitate, prin faptul că a refuzat să îi divulge informații referitoare la cotele presupus sustrase.
În susținerea acestui motiv, reclamanta arată că Comisia era obligată să îi divulge informații confidențiale de natură să îi permită recuperarea cotelor presupus sustrase. Astfel, potrivit reclamantei, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 ar permite divulgarea unor informații confidențiale în cazul în care acest lucru este necesar pentru punerea în aplicare a cerințelor Regulamentului nr. 2216/2004 menționat, ale Directivei 2003/87 și ale legislației naționale. Or, divulgarea informațiilor referitoare la cotele sustrase ar fi necesară tocmai pentru „punerea în aplicare” a unor astfel de cerințe și ar constitui o „condiție privind ținerea registrelor”.
Pentru a‑și justifica poziția, reclamanta arată că articolul 20 din Directiva 2003/87 acordă serviciilor Comisiei desemnate să păstreze registrul comunitar independent de tranzacții sarcina de a detecta eventuale neregularități care ar afecta tranzacțiile, precum furturile, și de a le remedia. Or, o astfel de sarcină nu ar putea fi îndeplinită dacă nu ar fi comunicată nicio informație „victimelor acestor neregularități”. Astfel, divulgarea informațiilor referitoare la conturi „în scopul de a recupera cotele furate” ar răspunde cerințelor articolului 20 din Directiva 2003/87.
În sfârșit, reclamanta susține că, deși Comisia a declarat că acceptă „să divulge informațiile «autorităților [statelor membre] însărcinate cu aplicarea legii»”, ea a exclus că instanțele civile și în special președintele tribunal de première instance de Bruxelles ar putea constitui astfel de autorități. Or, această poziție ar fi „nejustificată și [ar constitui], în sine, un abuz de putere” („misuse of powers”, în engleză). Reclamanta adaugă că Comisia nu a răspuns „în mod real”, până în acest moment, la „comisia rogatorie trimisă de autoritățile penale române [...] la 13 ianuarie 2011”.
Temeinicia argumentelor reclamantei
Pentru a răspunde la primul motiv trebuie, în prealabil, să fie amintite și interpretate prevederile articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004.
– Dispozițiile articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 în vigoare la data faptelor reproșate Comisiei
Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că, la data la care trebuie considerat că Comisia a refuzat divulgarea informațiilor pe care le solicita, și anume cel târziu la 7 aprilie 2011 (a se vedea punctul 92 de mai sus), articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 era încă în vigoare. Astfel, deși articolul 91 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 994/2008 al Comisiei din 8 octombrie 2008 privind un sistem standardizat și securizat de registre în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului și cu Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului (
JO L 271, p. 3
) a abrogat Regulamentul nr. 2216/2004, acesta a amânat efectele abrogării respective la 1 ianuarie 2012.
Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004 a rămas neschimbat înainte de a fi abrogat la 1 ianuarie 2012. Acesta prevede că „[t]oate informațiile, inclusiv activele tuturor conturilor și toate tranzacțiile realizate, deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții sunt considerate confidențiale în orice scop, cu excepția punerii în aplicare a cerințelor prezentului regulament, ale Directivei 2003/87 sau ale legislației naționale”.
Redactarea articolului 10 alineatele (2)-(2e) din Regulamentul nr. 2216/2004, aplicabil la data primului comportament reproșat, rezulta din modificările efectuate prin articolul 78 punctul 2 din Regulamentul (UE) nr. 920/2010 al Comisiei din 7 octombrie 2010 privind un sistem standardizat și securizat de registre în conformitate cu Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului și cu Decizia nr. 280/2004/CE a Parlamentului European și a Consiliului (
JO L 270, p. 1
), modificări care au intrat în vigoare la 15 octombrie 2010, conform articolului 80 din acest regulament.
Astfel, în redactarea aplicabilă litigiului, articolul 10 alineatele (2)-(2e) din Regulamentul nr. 2216/2004 prevede:
„(2)   Următoarele entități pot obține date stocate în registre și în [registrul comunitar independent de tranzacții]:
(a)
autoritățile fiscale și de aplicare a legii dintr‑un stat membru;
(b)
[OLAF];
(c)
Europol;
(d)
administratorii de registru ai statelor membre.
(2a)   Datele privind tranzacția pot fi furnizate entităților enumerate la alineatul (2) la solicitarea acestora, adresată administratorului central sau unui administrator de registru, în cazul în care astfel de solicitări sunt justificate și necesare în scopul investigării, detectării și urmăririi fraudei, administrării sau aplicării normelor fiscale, spălării de bani, finanțării teroriste sau infracțiunilor grave.
(2b)   O entitate care primește date în conformitate cu alineatul (2a) se asigură că datele primite sunt utilizate numai în scopurile menționate în solicitare în conformitate cu alineatul (2a) și nu sunt puse la dispoziție, în mod deliberat sau neintenționat, persoanelor care nu au legătură cu scopul vizat al utilizării datelor. Această dispoziție nu împiedică entitățile respective să pună datele la dispoziția altor entități enumerate la alineatul (2), dacă acest lucru este necesar pentru scopurile menționate în solicitarea efectuată în conformitate cu alineatul (2a).
(2c)   La solicitarea acestora, administratorul central poate acorda acces la date ale tranzacției făcute anonime entităților enumerate la alineatul (2), cu scopul de a căuta forme repetitive de tranzacții suspecte. Entitățile care au astfel de acces pot transmite o notificare privind formele repetitive de tranzacții suspecte către alte entități enumerate la alineatul (2).
(2d)   Administratorii de registru pun la dispoziție, prin modalități sigure, către toți ceilalți administratori de registre, numele și identitățile persoanelor cărora le‑au refuzat deschiderea unui cont sau pe care au refuzat să le desemneze drept reprezentant autorizat sau reprezentant autorizat suplimentar.
(2e)   Administratorii de registru pot hotărî să transmită autorităților naționale de aplicare a legii o notificare privind toate tranzacțiile care cuprind un număr de unități peste cantitatea stabilită de administratorul de registru și să transmită o notificare în termen de 24 ore privind orice cont implicat într‑o serie de tranzacții care depășesc cantitatea stabilită de administratorul de registru.”
În sfârșit, redactarea articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2216/2004 aplicabilă la data primului comportament reproșat rezulta dintr‑o modificare efectuată prin articolul 1 punctul 6 din Regulamentul nr. 916/2007.
Astfel, în redactarea aplicabilă litigiului, articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2216/2004 prevede:
„Fiecare autoritate competentă și administrator de registru realizează procese privind certificatele, emisiile verificate, [...] conturile sau unitățile Kyoto doar în cazul în care acest lucru este necesar pentru exercitarea funcției de autoritate competentă sau administrator de registru.”
– Interpretarea articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004
Articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 răspunde preocupării privind păstrarea secretului comercial. Acesta prevede regula potrivit căreia toate informațiile, inclusiv activele tuturor conturilor și toate tranzacțiile realizate, deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții sunt considerate confidențiale.
O primă excepție de la această regulă este prevăzută la alineatul (1) al articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004. Această excepție privește cazul în care divulgarea unor astfel de informații are ca finalitate punerea în aplicare a cerințelor Regulamentului nr. 2216/2004, ale Directivei 2003/87 sau ale legislației naționale. Or, aceasta trebuie să fie interpretată restrictiv, la fel ca orice derogare sau excepție de la o regulă generală (a se vedea Hotărârea Curții din 29 septembrie 2011, Comisia/Irlanda, C‑82/10, nepublicată în Repertoriu, punctul 44 și jurisprudența citată). Prin urmare, trebuie considerat că aceasta acoperă doar două ipoteze. Prima este cea în care divulgarea informațiilor deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții este solicitată în mod explicit printr‑o dispoziție din Directiva 2003/87 sau din Regulamentul nr. 2216/2004 sau chiar printr‑o dispoziție normativă națională conformă cu dreptul Uniunii. Cea de a doua ipoteză este cea în care divulgarea acestor informații este indispensabilă pentru aplicarea corectă a unor astfel de dispoziții. Pe de altă parte, trebuie observat că excepția menționată se aplică, în principiu, doar în beneficiul autorităților care dețin prerogative de putere publică, susceptibile, ca atare, să le fie atribuită sarcina de a „pune în aplicare” dispozițiile Regulamentului nr. 2216/2004 și ale Directivei 2003/87 sau pe cele ale legislației naționale care urmărește să transpună sau să aplice aceste norme ale Uniunii.
Alineatele (2), (2a), (2b) și (2c) ale articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 prevăd o a doua excepție de la regula potrivit căreia informațiile deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții sunt confidențiale.
Se prevede în mod expres, la alineatul (2), că această excepție nu se aplică decât în beneficiul autorităților de aplicare a legii dintr‑un stat membru, al autorităților fiscale dintr‑un stat membru, al OLAF, al Europol și al administratorilor de registru ai statelor membre.
Pe de altă parte, potrivit alineatului (2a), această excepție nu se aplică decât în ipoteza în care aceste entități au formulat o cerere având ca obiect obținerea unor informații deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții. Această cerere trebuie să fie motivată în mod corespunzător. În ceea ce privește informațiile solicitate, acestea trebuie să fie necesare fie pentru urmărirea penală a unor infracțiuni, fie pentru stabilirea bazei de impozitare sau încasarea impozitelor.
În sfârșit, alineatul (2b) nu interzice ca o entitate care obține informații în temeiul alineatului (2a) să poată, la rândul său, să le divulge persoanelor fizice sau juridice direct vizate de considerațiile penale sau fiscale menționate în cerere. Astfel, articolul 10 alineatul (2b) prima teză „[impune oricărei] entit[ăți] care primește date în conformitate cu alineatul (2a) [să asigure] că datele primite sunt utilizate numai în scopurile menționate în solicitare în conformitate cu alineatul (2a) și nu sunt puse la dispoziție, în mod deliberat sau neintenționat, persoanelor care nu au legătură cu scopul vizat al utilizării datelor”. De aici trebuie dedus, printr‑o interpretare
a contrario
, că persoanele „care au legătură cu scopul vizat al utilizării datelor” invocate în cererea formulată în temeiul alineatului (2a) pot să obțină aceste date de la entitățile care au formulat cererea menționată.
Cu toate acestea, trebuie subliniat că simpla calitate de persoană care are legătură cu scopul vizat al utilizării datelor invocată într‑o cerere formulată în temeiul alineatului (2a) nu conferă un drept necondiționat la obținerea acestor date. Divulgarea acestora unei persoane care are o astfel de calitate constituie o simplă posibilitate lăsată la latitudinea entității care a formulat cererea menționată: aparține acestei entități sarcina de a aprecia, având în vedere în special elementele de fapt aflate la dispoziția sa și dreptul național aplicabil, dacă o asemenea divulgare trebuie să aibă loc.
Prin urmare, în cazul în care o autoritate penală, precum cea sesizată de reclamantă la 25 noiembrie 2010 (a se vedea punctul 25 de mai sus), a obținut, în calitate de entitate „de aplicare a legii”, informații confidențiale cuprinse în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții care erau, potrivit acesteia, necesare pentru identificarea autorilor unei infracțiuni, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu îi interzice să le divulge unei persoane fizice sau juridice care are, precum reclamanta, calitatea de victimă a pretinsei infracțiuni. Astfel, în sensul articolului 10 alineatul (2b) din Regulamentul nr. 2216/2004, o asemenea persoană nu poate fi considerată altfel decât ca fiind „vizată” de considerațiile invocate în vederea înlăturării confidențialității.
Alineatul (2d) al articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 instituie o a treia excepție de la regula confidențialității, care nu este aplicabilă decât în beneficiul administratorilor de registru. Acesta îi autorizează să își transmită reciproc anumite informații.
În sfârșit, alineatul (2e) al articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 instituie o a patra excepție de la regula confidențialității: acesta autorizează administratorii de registru să transmită autorităților naționale de aplicare a legii, pe de o parte, tranzacțiile a căror amploare depășește un anumit prag și, pe de altă parte, conturile implicate într‑un număr de tranzacții zilnice care depășește un anumit prag.
– Aplicare în speță
În primul rând, articolul 20 din Directiva 2003/87 prevede, pe de o parte, că administratorul central desemnat de Comisie efectuează un „control automatizat” asupra fiecărei tranzacții din registre, pentru a se asigura că nu există „neregularități” legate de operațiunile referitoare la cote, și, pe de altă parte, că, în cazul în care este detectată o „neregularitate”, această autoritate informează statul membru sau statele membre în cauză (a se vedea punctul 148 de mai jos). Or, contrar celor susținute de reclamantă la punctul 97 de mai sus, nici acest articol și de altfel nici o altă dispoziție din Directiva 2003/87 sau din Regulamentul nr. 2216/2004 nu prevăd expres că Comisia poate divulga informații cu privire la cote pretins furate presupusei victime a furtului. De asemenea, nu s‑a dovedit și nici măcar nu s‑a susținut că o dispoziție normativă aplicabilă într‑un stat membru cuprinde o astfel de prevedere.
Pe de altă parte, nu s‑a dovedit că o astfel de înlăturare a confidențialității este indispensabilă pentru corecta aplicare a unei dispoziții din Directiva 2003/87 sau din Regulamentul nr. 2216/2004 sau chiar a unei dispoziții normative aplicabile într‑un stat membru. În special, aceasta nu este necesară pentru corecta aplicare a articolului 20 din Directiva 2003/87, care este invocat de reclamantă.
În aceste condiții, reclamanta nu se poate prevala de excepția
ratione materiae
de la regula confidențialității prevăzută la articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004 (și amintită la punctul 107 de mai sus).
În al doilea rând, se poate arăta, cu titlu suplimentar, că reclamanta este o societate pe acțiuni de drept românesc. În această calitate, ea nu poate invoca în mod util excepția
ratione personae
prevăzută la articolul 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004 (și amintită la punctul 108 de mai sus).
În al treilea rând, prin argumentul menționat la punctul 98 de mai sus, reclamanta arată, în esență, că Comisia a refuzat în mod nelegal să divulge informații confidențiale unei autorități judiciare civile, și anume președintelui tribunal de première instance de Bruxelles, și nu a efectuat „în mod real” o astfel de divulgare unei autorități judiciare penale, și anume Ministerului Public român. În opinia acesteia, asemenea refuzuri ar fi împiedicat‑o să aibă acces, ulterior, la aceste informații confidențiale în temeiul articolului 10 alineatul (2b) din Regulamentul nr. 2216/2004, astfel cum a fost interpretat la punctele 108 și 113 de mai sus.
Cu toate acestea, pe de o parte, rezultă din susținerile din memoriul în apărare, confirmate de un document intern al Comisiei prezentat de aceasta din urmă ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, că, la 7 aprilie 2011, OLAF, care, în temeiul articolului 2 din Decizia 1999/352/CE, CECO, Euratom a Comisiei din 28 aprilie 1999 de instituire a Oficiului European de Luptă Antifraudă (OLAF) (
JO L 136, p. 20
, Ediție specială, 1/vol. 2, p. 148), printre altele, „răspunde de desfășurarea investigațiilor administrative interne [ale Comisiei] cu scopul de a [...] combate frauda” și „de acordarea de sprijin din partea Comisiei în cooperarea cu statele membre în domeniul combaterii fraudei”, a răspuns cererii adresate de Ministerul Public român prin comisie rogatorie (a se vedea punctul 37 de mai sus). Or, departe de a fi contrazise, aceste susțineri din memoriul în apărare sunt pe deplin confirmate de însăși cererea introductivă. Astfel, deși reclamanta susține, la punctul 93 din cererea introductivă, că nu s‑a răspuns „în mod real” la cererea adresată prin comisie rogatorie (a se vedea punctul 98 de mai sus), aceasta admite în același timp existența unui astfel de răspuns la punctul 53 din cererea introductivă. În plus, presupunând că, prin argumentul invocat la punctul 93 din cererea introductivă, reclamanta a criticat relevanța răspunsului dat de OLAF, în numele Comisiei, la cererea despre care este vorba, trebuie să se constate că aceasta nu a prezentat nicio dovadă de natură să susțină o astfel de afirmație. De altfel, reclamanta nici măcar nu a precizat motivul pentru care, în opinia sa, răspunsul transmis de OLAF Ministerului Public român era inadecvat sau insuficient, și aceasta deși Comisia a menționat, în memoriul în apărare, amploarea informațiilor transmise, în numele său, de OLAF (a se vedea punctul 37 de mai sus). În aceste condiții, reclamanta nu poate susține în mod întemeiat că Comisia a refuzat să divulge informații Ministerului Public român invocând confidențialitatea acestora.
Pe de altă parte, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu autoriza Comisia să divulge președintelui tribunal de première instance de Bruxelles date confidențiale cuprinse în registre. Astfel, în calitate de judecător delegat cu luarea măsurilor provizorii, acesta din urmă nu avea calitatea de „autoritate de aplicare a legii” în sensul alineatului (2) litera (a) al acestui articol (a se vedea punctul 103 de mai sus). În special, acesta nu efectua nicio investigație cu privire la cotele presupus sustrase.
De altfel, este inexact să se pretindă, astfel cum face reclamanta, că Comisia a refuzat să divulge informații confidențiale unei autorități judiciare civile a unui stat membru, precum președintele tribunal de première instance de Bruxelles: Comisia a refuzat doar să divulge în mod direct aceste informații reclamantei la somația autorității judiciare belgiene respective.
În această privință, trebuie subliniat că, în memoriul depus la 21 februarie 2011 la tribunal de première instance de Bruxelles, avocatul Comisiei a arătat cele ce urmează:
„Uniunea a afirmat întotdeauna că este dispusă să răspundă la întrebările motivate în mod corespunzător care i‑ar fi adresate de autorități publice, însă nu acesta este obiectul cererii părții adverse [...] nu este același lucru furnizarea de informații unui magistrat, poliției [...] și furnizarea acestor informații unei societăți comerciale, care face obiectul cererii, deși aceasta este formulată în fața unei instanțe: presupunând că cererea este admisă, Uniunea [...] nu ar trebui să furnizeze informațiile solicitate președintelui [tribunal de première instance de Bruxelles], care statuează în calitate de judecător delegat cu luarea măsurilor provizorii, ci chiar reclamantei.”
Cu alte cuvinte, Comisia a arătat, prin avocatul său, că acceptă să transmită, în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2216/2004, informații confidențiale referitoare la cote de emisie, printre altele, autorităților judiciare naționale. Aceasta a precizat însă că o cerere precum cererea de măsuri provizorii formulată de reclamantă la tribunal de première instance de Bruxelles (a se vedea punctul 30 de mai sus) nu avea ca obiect divulgarea de informații confidențiale unor astfel de autorități, ci comunicarea lor în mod direct unei „societăți comerciale”, astfel încât, în opinia Comisiei, aceasta nu putea fi admisă.
Prin urmare, primul motiv nu este fondat.
b) Al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligațiilor care rezultă din Protocolul de la Kyoto
Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamanta susține că, astfel cum este interpretat la punctul 107 de mai sus, articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004 nu respectă dispozițiile punctului 47 din anexa la Decizia 13/CMP.1, menționată la punctul 5 de mai sus. Astfel, aceasta invocă o excepție de nelegalitate.
În susținerea excepției, reclamanta arată că punctul 47 din anexa la Decizia 13/CMP.1 enumeră informațiile care trebuie făcute accesibile publicului „conform punctului 44”. Or, în opinia reclamantei, printre acestea ar figura „anumite date din conturile individuale”.
În plus, reclamanta susține că „nu se putea aștepta în mod rezonabil ca Comisia [...] să interpreteze obligațiile sale în mod disproporționat și incoerent în raport [...] cu angajamentele luate [...] în cadrul Protocolului de la Kyoto”, precum Decizia 13/CMP.1, și deduce de aici că nu a fost respectat principiul protecției încrederii legitime.
În memoriul în apărare, Comisia susține, în ceea ce o privește, că anexa la Decizia 13/CMP.1 nu face parte din ordinea juridică a Uniunii, întrucât aceasta din urmă nu a aprobat‑o.
Temeinicia motivului
Chiar dacă s‑ar presupune că anexa la Decizia 13/CMP.1 face parte din ordinea juridică a Uniunii și poate fi invocată în fața Tribunalului, cel de al doilea motiv trebuie înlăturat pentru argumentele menționate mai jos.
– Primul argument
Punctul 44 din anexa la Decizia 13/CMP.1 prevede că „[i]nformațiile neconfidențiale consemnate în fiecare registru național sunt puse la dispoziția publicului”, în timp ce punctul 47 din anexa menționată, pe care îl invocă reclamanta, prevede:
„Informațiile vizate la punctul 44 [...] cuprind următoarele informații cu privire la unitățile deținute și tranzacțiile efectuate în cadrul registrului național [...]:
Cantitatea totală [de unități Kyoto (și anume URE, URCE, UCA și UAB), definite astfel cum s‑a menționat la punctul 4 de mai sus,] deținute în fiecare cont la începutul anului;
Cantitatea totală de UCA emise pe baza cantității atribuite [...];
Cantitatea totală de URE emise pe baza [anumitor proiecte];
Cantitatea totală [de unități Kyoto] achiziționate din alte registre și elementele de identificare ale conturilor și ale registrelor de origine;
Cantitatea totală de UAB emise pe baza [anumitor activități];
Cantitatea totală [de unități Kyoto] cedate altor registre și elementele de identificare ale conturilor și ale registrelor de destinație;
Cantitatea totală [de unități Kyoto] anulate pe baza [anumitor activități];
Cantitatea totală [de unități Kyoto] anulate [în mod legal];
Cantitatea totală de alte [unități Kyoto] anulate;
Cantitatea totală [de unități Kyoto] retrase;
Cantitatea totală [de unități Kyoto] reportate din perioada de angajament anterioară;
[Unitățile Kyoto] deținute în fiecare cont la momentul respectiv.”
Astfel cum rezultă din însăși termenii săi, punctul 47 din anexa la Decizia 13/CMP.1 nu califică drept „neconfidențiale” informațiile pe care le enumeră.
În cazul în care, în pofida acestei împrejurări, s‑ar admite că punctul 47 menționat nu face referire decât la informații neconfidențiale prin natura lor, nu ar mai rămâne într‑un registru național nicio informație susceptibilă să fie considerată confidențială. Astfel, fiecare unitate Kyoto dispune, în temeiul punctelor 24, 27 și 29 și al punctului 41 litera (b) din anexa la Decizia 13/CMP.1, de un număr de serie care îi este propriu. În consecință, în cazul în care s‑ar admite că informațiile menționate la punctul 47 din aceeași anexă sunt prin natura lor neconfidențiale, aceasta ar însemna în special că, în temeiul aceluiași punct 47, orice persoană ar putea cunoaște ce unități Kyoto figurează într‑un anumit cont la un moment dat și ar fi în măsură să stabilească, printr‑o analiză a datelor puse la dispoziția sa, de unde provin aceste unități. Prin urmare, o astfel de interpretare a punctului 47 din anexa la Decizia 13/CMP.1 ar goli de orice conținut punctul 44, care nu autorizează divulgarea către public decât a informațiilor neconfidențiale consemnate în registre.
În aceste condiții, trebuie să se considere că informațiile enumerate la punctul 47 constituie informații care trebuie puse la dispoziția publicului, în temeiul punctului 44, însă numai în cazul în care prezintă un caracter neconfidențial.
Or, anexa la Decizia 13/CMP.1 nu precizează criteriile potrivit cărora o informație care figurează la punctul 47 din aceasta poate fi considerată neconfidențială de către o parte la Protocolul de la Kyoto.
Prin urmare, reclamanta nu poate invoca în mod util punctul 47 din anexa la Decizia 13/CMP.1 pentru a dovedi că informațiile pe care le‑a solicitat prezentau un caracter neconfidențial.
– Al doilea argument
Punctele 44 și 47 din Decizia 13/CMP.1 nu au legătură decât cu divulgarea către public a unor informații privind unități Kyoto. Acestea nu se referă la divulgarea către public a unor informații având ca obiect cotele de emisie instituite în temeiul Directivei 2003/87 și al Regulamentului nr. 2216/2004.
Or, în primul rând, unitățile Kyoto și cotele de emisie au o natură distinctă.
Astfel, după cum s‑a menționat la punctul 10 de mai sus, articolul 45 primul și al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2216/2004 prevede că o cotă de emisie se obține prin „conversia” unei UCA, această conversie fiind efectuată prin adăugarea termenului „cotă” la codul de identificare al UCA. Necesitatea unei asemenea „conversii” arată că o cotă și o UCA sunt diferite, în special pe planul aplicării normelor privind confidențialitatea.
În plus, după cum s‑a precizat la punctul 11 de mai sus, articolul 11a din Directiva 2003/87 oferă, în anumite condiții, operatorilor de instalații care intră în domeniul de aplicare al sistemului comunitar de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră posibilitatea de a obține cote de emisie„în schimbul” unei URE sau al unei URCE. Or, această împrejurare dovedește că respectivele cote de emisie au o natură distinctă de URE și de URCE, în special în ceea ce privește aplicarea normelor privind confidențialitatea.
În sfârșit, în termeni mai generali, Regulamentul nr. 2216/2004 are grijă să facă distincție între normele aplicabile cotelor de emisie și cele referitoare la unitățile Kyoto. Astfel, acesta nu regrupează într‑un termen unic, pe de o parte, cotele și, pe de altă parte, unitățile Kyoto. Cu titlu de exemplu, trebuie arătat că articolul 11 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2216/2004 prevede că, „[c]u excepția unor dispoziții contrare, toate conturile [deținute în registre] sunt susceptibile de a conține cote și unități Kyoto”.
În al doilea rând, unitățile Kyoto și cotele de emisie răspund unor finalități diferite.
Astfel, pe de o parte, rezultă din cuprinsul punctelor 1-4 din anexa la Decizia 13/CMP.1 că unitățile Kyoto sunt emise în temeiul Protocolului de la Kyoto sau al deciziilor adoptate pentru aplicarea acestuia. Or, astfel cum reiese din articolul 3 alineatul (1) din Protocolul de la Kyoto menționat la punctul 3 de mai sus, acest protocol, la fel ca deciziile adoptate pentru aplicarea sa, nu instituie obligații decât în sarcina statelor și a organizațiilor interstatale care sunt părți la acesta. Prin urmare, unitățile Kyoto sunt instrumente de care se pot servi statele și organizațiile interstatale respective pentru a‑și îndeplini obligațiile care rezultă din Protocolul de la Kyoto.
Pe de altă parte, cotele de emisie au fost instituite în temeiul Directivei 2003/87 și al Regulamentului nr. 2216/2004. Or, aceste texte instituie obligații în sarcina persoanelor fizice și juridice care intră în domeniul lor de aplicare, și anume a celor care exercită activități vizate în anexa I la Directiva 2003/87. Prin urmare, cotele de emisie constituie instrumente care nu au fost create decât de reglementarea Uniunii și care sunt destinate, în primul rând, acestor persoane fizice și juridice. Acestea constituie elemente ale patrimoniului persoanelor respective, a căror utilizare este susceptibilă să aibă o logică comercială.
În consecință, întrucât singurele informații pe care Comisia a refuzat să le divulge reclamantei, prin scrisoarea din 4 aprilie 2011, aveau ca obiect cote de emisie, reclamanta nu poate invoca în mod util faptul că articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu respectă punctul 47 din Decizia 13/CMP.1, care nu se referea, astfel cum s‑a menționat, decât la unități Kyoto. În aceste condiții, de altfel, argumentul menționat la punctul 129 de mai sus nu poate fi admis.
c) Al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea articolelor 19 și 20 din Directiva 2003/87
Potrivit articolului 19 alineatele (2) și (3) din Directiva 2003/87:
„(2)   Orice persoană poate deține cote. Registrul este accesibil publicului și conține evidențe separate în care sunt menționate cotele deținute de fiecare persoană pentru care sau de la care sunt emise sau transferate cote.
(3)   Pentru aplicarea prezentei directive, Comisia adoptă un regulament [...] privind un sistem standardizat și securizat de registre sub formă de baze de date electronice standardizate care conțin elemente de date comune folosite la urmărirea emiterii, deținerii, transferului și anulării cotelor, pentru a asigura accesul publicului și confidențialitatea în mod corespunzător și pentru a garanta că nu se efectuează transferuri incompatibile cu obligațiile care decurg din Protocolul de la Kyoto. [...]”
Potrivit articolului 20 din aceeași directivă:
„[...]
Administratorul central [desemnat de Comisie] efectuează un control automatizat asupra fiecărei tranzacții din registre prin intermediul registrului independent privind tranzacțiile pentru a se asigura că nu există neregularități legate de emiterea, transferul și anularea cotelor.
(3)   În cazul în care în urma controlului automatizat sunt identificate neregularități, administratorul central informează statul membru sau statele membre în cauză, care nu înregistrează tranzacțiile respective și nici alte tranzacții ulterioare legate de cotele în cauză până la remedierea neregularităților.”
Argumentația reclamantei
Prin intermediul celui de al treilea motiv, reclamanta invocă, în esență, o excepție de nelegalitate.
Aceasta arată că, deși articolul 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87, care abilitează Comisia să stabilească, printr‑un regulament, un „sistem standardizat și securizat”, lasă Comisiei „o anumită marjă de apreciere pentru a găsi un just echilibru între interesele privind publicitatea și confidențialitatea”, această marjă de apreciere este limitată „de redactarea strictă a articolului 20 din [aceeași directivă,] care se referă la neregularități și la obligația remedierii acestora”. Reclamanta adaugă că, în cazul în care, pe de o parte, cotele de emisie fac obiectul unor tranzacții afectate de „neregularități” și, pe de altă parte, aceste „neregularități” i‑au fost semnalate, Comisia este ținută, în temeiul articolului 20 din Directiva 2003/87, să divulge informațiile referitoare la aceste cote.
Or, potrivit reclamantei, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 „nu îndeplinește cerințele articolelor 19 și 20 din Directiva [2003/87]”. Astfel, aceste două articole ar insista asupra securității pe care trebuie să o prezinte sistemul de comercializare a cotelor de emisie, în timp ce normele privind confidențialitatea prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 ar împiedica posibilitatea sechestrării acestor cote la cererea sa și ar interzice, „chiar în cadrul unei proceduri penale”, ca informații referitoare la cote să fie divulgate „autorului plângerii”.
În aceste condiții, reclamanta apreciază că, prin adoptarea articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, „Comisia, în mod vădit, s‑a făcut vinovată de o nerespectare vădită și gravă a limitelor impuse puterii sale de apreciere”. În opinia reclamantei, ar fi fost necesar să se prevadă ca informațiile referitoare la un furt de cote să fie divulgate presupusei victime a furtului respectiv. Astfel, numai o asemenea prevedere ar fi de natură să asigure respectarea justului echilibru, prevăzut la articolul 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87, între „interesele privind publicitatea și cele privind confidențialitatea”. În plus, reclamanta arată că „ea nu se putea aștepta în mod rezonabil ca Comisia să refuze să ia măsuri în cazul unor neregularități și/sau să interpreteze obligațiile sale în mod disproporționat și incoerent în raport cu articolul 20 din Directiva 2003/87 [...]” și deduce de aici că principiul protecției încrederii legitime nu a fost respectat.
Temeinicia argumentelor reclamantei
În primul rând, este adevărat că articolul 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87 impune ca Regulamentul nr. 2216/2004 să „asigur[e] accesul publicului și confidențialitatea în mod corespunzător”, cu alte cuvinte, să păstreze un just echilibru între transparență, pe de o parte, și confidențialitate, pe de altă parte.
Cu toate acestea, tocmai pentru a concilia aceste diverse cerințe și, astfel, pentru a se conforma prevederilor articolului 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 prevede excepții importante de la regula confidențialității datelor deținute în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții. În special, după cum s‑a menționat la punctul 113 de mai sus, în cazul în care o autoritate penală, precum cea sesizată de reclamantă la 25 noiembrie 2010 (a se vedea punctul 25 de mai sus), a obținut informații confidențiale cuprinse în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții care erau necesare, în opinia sa, pentru identificarea autorilor unei infracțiuni, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu interzice acestei autorități penale să divulge informațiile menționate unei persoane fizice sau juridice care are, precum reclamanta, calitatea de victimă a presupusei infracțiuni. Articolul respectiv nu interzice acestei persoane nici ca, în temeiul informațiilor care i‑au fost divulgate, să inițieze, ulterior, proceduri având ca obiect sechestrarea anumitor cote de emisie.
Rezultă de aici că argumentul întemeiat pe o încălcare a articolului 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87 prin articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 trebuie înlăturat.
În al doilea rând, argumentația reclamantei are la bază o interpretare inexactă a articolului 20 din Directiva 2003/87.
Astfel, acest articol impune, desigur, două obligații, una în sarcina administratorului central, și anume a Comisiei, cealaltă în sarcina anumitor state membre: pe de o parte, în cazul în care în urma unui „control automatizat” se descoperă neregularități cu privire la o tranzacție, administratorul central trebuie să informeze „statul membru sau statele membre în cauză”; pe de altă parte, după ce acestea din urmă au primit o astfel de informație, le este interzis să înregistreze această tranzacție sau orice altă tranzacție ulterioară având ca obiect cotele vizate, și aceasta „până la remedierea neregularităților”.
Cu toate acestea, articolul 20 din Directiva 2003/87 nu prevede divulgarea de informații privind o tranzacție afectată de o „neregularitate”.
A fortiori
, acesta nu obligă Comisia să divulge informații referitoare la cotele care fac obiectul unei astfel de tranzacții.
În aceste condiții, nici argumentul întemeiat pe o încălcare a articolului 20 din Directiva 2003/87 prin articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, nici argumentul întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime, astfel cum este prezentat la punctul 152 de mai sus, nu poate fi admis.
Prin urmare, al treilea motiv trebuie înlăturat în totalitate.
d) Al patrulea motiv, întemeiat pe nerespectarea dreptului de proprietate
Argumentele reclamantei
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, reclamanta invocă, din nou, o excepție de nelegalitate.
Pe de o parte, aceasta susține că articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 aduce atingere în mod disproporționat dreptului său de proprietate. Astfel, normele privind confidențialitatea instituite la acest articol ar fi împiedicat Comisia să acționeze, cum ar fi trebuit, „în mod «aprofundat, prompt, imparțial și atent»” pentru a o ajuta să elucideze pretinsul furt de cote a cărui victimă a fost la 16 noiembrie 2010. Acestea ar fi împiedicat‑o, așadar, să își recupereze cotele și ar produce, din acest motiv, aceleași efecte ca o expropriere.
Pe de altă parte, reclamanta arată că aceste norme privind confidențialitatea, care răspund preocupării de a păstra secretul comercial și de a asigura lichiditatea pieței, aduc atingere, contrar celor susținute de Comisie, bunei funcționări a sistemului de comercializare a cotelor de emisie. Prin urmare, acestea nu ar răspunde niciunui interes public suficient.
Temeinicia argumentelor reclamantei
Articolul 17 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene garantează dreptul de proprietate. Acest drept nu constituie însă o prerogativă absolută și poate, în consecință, să facă obiectul unor limitări (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 28 mai 2013, Trabelsi și alții/Consiliul, T‑187/11, punctul 75 și jurisprudența citată).
În speță, reclamanta arată, în esență, că normele privind confidențialitatea prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 au împiedicat‑o să recupereze cotele sustrase și, astfel, au restrâns, în mod indirect, exercițiul dreptului său de proprietate.
Cu toate acestea, chiar presupunând că aceasta este situația, restrângerea respectivă trebuie considerată ca fiind conformă cu cerințele prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale, potrivit căruia, pe de o parte, „[o]rice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin [...] [C]arta [drepturilor fundamentale] trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți” și, pe de altă parte, „[p]rin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți”.
Astfel, în primul rând, aceste norme privind confidențialitatea sunt prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, care este conform cu dispozițiile de abilitare ale articolului 19 alineatul (3) din Directiva 2003/87 (a se vedea punctul 155 de mai sus). Prin urmare, acestea trebuie considerate ca fiind prevăzute de lege, în sensul articolului 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale.
În al doilea rând, după cum s‑a menționat la punctul 106 de mai sus, aceste norme răspund preocupării privind păstrarea secretului comercial, cu alte cuvinte, unui „obiectiv de interes general recunoscut de Uniune”.
În al treilea rând, normele menționate nu prevăd cerințe disproporționate în raport cu obiectivul urmărit. Pe de o parte, acestea nu aduc atingere conținutului esențial al dreptului de proprietate. Astfel, prin ele înseși, acestea nu încalcă în mod direct dreptul respectiv. Pe de altă parte, ele nu depășesc limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivului menționat la punctul anterior. Astfel, după cum s‑a arătat la punctele 113 și 154 de mai sus, în cazul în care o autoritate penală, precum cea sesizată de reclamantă, a obținut informații confidențiale cuprinse în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții care erau, potrivit acesteia, necesare pentru identificarea autorilor unei infracțiuni, articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu îi interzice să le divulge unei persoane fizice sau juridice care are, precum reclamanta, calitatea de victimă a pretinsei infracțiuni. De altfel, acest articol nu interzice unei asemenea persoane să efectueze, pe baza informațiilor astfel divulgate, demersuri în vederea recuperării cotelor sale și nici nu face nejustificat de complexă această sarcină.
Așadar, cel de al patrulea motiv trebuie înlăturat.
e) Al cincilea motiv, întemeiat pe nerespectarea principiului protecției jurisdicționale efective
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, reclamanta arată că „comportamentul Comisiei” nu respectă dreptul la protecție jurisdicțională efectivă consacrat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale. Astfel, potrivit reclamantei, Comisia a împiedicat‑o „
de facto
[...] să inițieze acțiuni necesare pentru recuperarea cotelor [pretins] sustrase”, întrucât „[ea] nu ști[a] nici în ce țară, nici împotriva cui să inițieze o acțiune”.
Acest motiv constituie o excepție de nelegalitate. Astfel, reclamanta susține, în esență, că articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu respectă principiul protecției jurisdicționale efective întrucât, potrivit interpretării care i‑a fost dată la punctele 106-115 de mai sus, acesta impune Comisiei să nu divulge în mod direct reclamantei informații referitoare la cotele de emisie care i‑ar fi fost pretins sustrase, ceea ce ar împiedica‑o să inițieze proceduri judiciare naționale având ca obiect restituirea acestor cote.
Astfel, reclamanta presupune că, din moment ce este exclus ca Comisia să îi divulge în mod „direct” informații confidențiale cuprinse în registre și în registrul comunitar independent de tranzacții, ea nu poate iniția proceduri jurisdicționale având ca obiect restituirea cotelor despre care se susține că i‑au fost sustrase.
Cu toate acestea, astfel cum rezultă din cele arătate la punctele 113, 154 și 169 de mai sus, această argumentație se bazează pe o premisă inexactă potrivit căreia articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, pe de o parte, interzice Ministerului Public român să transmită reclamantei informațiile confidențiale pe care le poate cuprinde răspunsul Comisiei la cererea formulată prin comisie rogatorie și, pe de altă parte, nu permite reclamantei să utilizeze informațiile astfel obținute pentru a iniția proceduri jurisdicționale având ca obiect restituirea cotelor pretins sustrase.
Așadar, cel de al cincilea motiv trebuie înlăturat.
f) Al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice
Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul securității juridice are rolul de a garanta previzibilitatea situațiilor și a raporturilor juridice aflate sub incidența dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea Curții din 15 septembrie 2005, Irlanda/Comisia,
C-199/03, Rec., p. I-8027
, punctul 69 și jurisprudența citată).
Prin intermediul celui de al șaselea motiv, reclamanta invocă o nouă excepție de nelegalitate. Aceasta arată că o reglementare „trebuie aplicată cu o claritate și cu o coerență rezonabile în vederea evitării în măsura posibilului a insecurității juridice și a incertitudinii pentru subiectele de drept vizate de măsurile adoptate”. Or, în opinia acesteia, „[î]n speță, este evident că Comisia a cauzat o incertitudine juridică importantă [din moment ce] în Protocolul de la Kyoto [a] fost adoptată o poziție mai liberală [în materie de confidențialitate]”.
Astfel, în esență, reclamanta arată că diferența de tratament existentă, în materie de confidențialitate, între cotele de emisie și unitățile Kyoto indică o incoerență și, prin urmare, constituie o încălcare a principiului securității juridice.
Cu toate acestea, cotele de emisie și unitățile Kyoto nu prezintă aceeași natură (a se vedea punctul 139 de mai sus). Astfel, chiar presupunând că, după cum susține reclamanta, normele aplicabile în materie de confidențialitate ar fi diferite în ceea ce privește cotele de emisie și unitățile Kyoto, aceasta nu influențează previzibilitatea acestor norme și, prin urmare, nu permite să se dovedească faptul că Comisia a încălcat principiul securității juridice.
În consecință, al șaselea motiv trebuie înlăturat.
g) Al șaptelea motiv, întemeiat pe nerespectarea articolului 2 din Directiva 91/308
În temeiul articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă trebuie să cuprindă, printre altele, o expunere sumară a motivelor invocate. Această expunere trebuie să fie suficient de clară pentru a permite pârâtei să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra motivelor, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar, pentru ca un motiv să fie admisibil, ca cel puțin întinderea acestuia să rezulte în mod coerent și comprehensibil (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 28 noiembrie 2013, Gaumina/EIGE, T‑424/12, punctul 18 și jurisprudența citată).
Prin intermediul unui al șaptelea motiv, reclamanta susține că „Comisia nu a respectat” Directiva 91/308/CEE a Consiliului din 10 iunie 1991 privind prevenirea folosirii sistemului financiar în scopul spălării banilor (
JO L 166, p. 77
, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 103), „dat fiind că [...] articolul 2 din această directivă prevede o interdicție generală a spălării banilor [...] și [că Comisia] se compară, în memoriul prezentat [la tribunal de première instance de Bruxelles], cu o instituție financiară, subliniind că [registrul comunitar independent de tranzacții] se limitează să înregistreze tranzacții fără a participa la acestea”.
La lectura acestui motiv, astfel cum este enunțat în cererea introductivă, rezultă că reclamanta presupune că, în cazul în care acționează în calitate de administrator central al registrului comunitar independent de tranzacții, Comisia deține funcții similare celor ale unei instituții financiare și, prin urmare, este supusă interdicției privind spălarea banilor prevăzute, potrivit acesteia, la articolul 2 din Directiva 91/308.
Cu toate acestea, fiind întrebată în ședință dacă motivul menționat respectă cerințele articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, reclamanta a răspuns precizând că nu a vrut să spună că Directiva 91/308 era aplicabilă Comisiei.
În acest context, Tribunalul nu poate identifica conținutul celui de al șaptelea motiv, prezentat, de altfel, în mod sumar în cererea introductivă. Așadar, acesta nu îndeplinește imperativele privind coerența și inteligibilitatea prevăzute la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură. Prin urmare, acesta trebuie respins ca inadmisibil.
În plus, chiar dacă ar trebui considerat că, în pofida contradicțiilor și a impreciziilor care afectează expunerea sa, prezentul motiv îndeplinește cerințele articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, acesta ar trebui respins ca neîntemeiat.
Astfel, în primul rând, articolul 2 din Directiva 91/308, invocat de reclamantă, prevede că „[s]tatele membre trebuie să se asigure că spălarea banilor [...] este interzisă”. Prin urmare, acest articol nu instituie obligații decât în sarcina statelor membre. În consecință, reclamanta nu îl poate invoca în mod util pentru a stabili nelegalitatea unui comportament al Comisiei.
În al doilea rând, chiar presupunând că reclamanta a înțeles să invoce în cererea introductivă că, în ordinea juridică a Uniunii, un principiu general interzice oricărei persoane să efectueze operațiuni de spălare de bani, argumentația sa ar trebui înlăturată. Astfel, reclamanta nu indică nici măcar motivele pentru care refuzul divulgării informațiilor referitoare la cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010, pe care îl reproșează Comisiei, ar fi susceptibil să fie asimilat unui act de spălare a banilor.
În al treilea rând, chiar dacă ar trebui înțeles că acest refuz constituie, potrivit reclamantei, o disimulare a originii sau a locului în care se află bunurile sustrase, argumentația reclamantei nu poate fi primită. Astfel, în sensul articolului 1 a treia liniuță din Directiva 91/308, noțiunea „spălarea banilor” acoperă, desigur, în special, „disimularea sau mascarea naturii, a sursei, a amplasării, a dispoziției, a mișcării sau a proprietății reale a bunurilor sau a drepturilor referitoare la acestea despre care autorul știe că provin dintr‑o activitate infracțională sau din participarea la o astfel de activitate”. Cu toate acestea, împrejurarea că Comisia a refuzat, în temeiul articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, să divulge direct reclamantei informații cu privire la cote pretins sustrase nu permite dovedirea faptului că a avut intenția să disimuleze originea sau locul în care se află aceste cote. De altfel, după cum s‑a arătat la punctul 121 de mai sus, nu se contestă că, la 7 aprilie 2011, OLAF a transmis Ministerului Public român, în numele Comisiei, informații referitoare la aceste cote.
Rezultă din tot ceea ce precedă că nelegalitatea primului comportament reproșat Comisiei nu este dovedită.
B –
Al doilea comportament reproșat, care constă în refuzul de a interzice orice tranzacție având ca obiect cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010
1. Existența celui de al doilea comportament reproșat
În fața Tribunalului, reclamanta arată că Comisia a refuzat să „blocheze” cotele care, potrivit acesteia, i‑au fost sustrase. Acesta este cel de al doilea comportament reproșat instituției respective de către reclamantă (a se vedea punctele 58 și 59 de mai sus).
Existența acestui comportament este dovedită.
Astfel, prin scrisoarea din 24 noiembrie 2010, reclamanta a cerut Comisiei să „solicite registrelor naționale” să „blocheze conturile” prin care au tranzitat cotele pretins sustrase (a se vedea punctul 24 de mai sus). Într‑o primă etapă, aceasta a invitat în mod formal Comisia, așadar, nu să blocheze ea însăși conturile respective, ci să impună autorităților naționale să facă acest lucru. Respectiva cerere privind blocarea a fost repetată ulterior, fiind în același timp ușor modificată. Astfel, într‑o a doua etapă, prin scrisoarea din 2 decembrie 2010, s‑a solicitat Comisiei, în numele reclamantei, „să refuze [ea însăși] accesul la conturile” în cauză (a se vedea punctul 26 de mai sus). Cu alte cuvinte, s‑a solicitat Comisiei să „blocheze” ea însăși nu numai cotele, ci și toate conturile prin care tranzitaseră aceste cote. În sfârșit, într‑o a treia etapă, s‑a solicitat Comisiei, prin scrisoarea din 31 mai 2011, să „blocheze” ea însăși numai cotele sustrase (a se vedea punctul 38 de mai sus).
Or, această ultimă cerere a fost respinsă prin scrisoarea din 18 iulie 2011 (a se vedea punctul 40 de mai sus).
2. Legalitatea celui de al doilea comportament reproșat
Pentru a dovedi caracterul nelegal al celui de al doilea comportament pe care îl reproșează Comisiei, reclamanta invocă, în esență, cinci motive. Acestea vor fi examinate pe rând în continuare.
a) Primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări
Printre garanțiile conferite de dreptul Uniunii în cadrul procedurilor administrative se înscrie în special principiul bunei administrări, consacrat la articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale, care implică obligația de diligență, și anume obligația instituției competente de a examina, cu atenție și imparțialitate, toate elementele relevante ale cauzei (Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2012, Applied Microengineering/Comisia, T‑387/09, punctul 76, și Hotărârea Tribunalului din 16 septembrie 2013, ATC și alții/Comisia, T‑333/10, punctul 84).
Prin intermediul primului motiv, reclamanta susține că, „[p]rin faptul că a pretins, printre altele, că nu era în măsură să blocheze cotele chiar de la notificarea aproape instantanee a furtului de către [autoritățile române], în condițiile în care a blocat la nici două luni mai târziu ansamblul registrelor pentru mai multe luni continuând în același timp să pretindă că nu era posibil să blocheze cote individuale, Comisia a dat dovadă de rea‑credință și de rea‑voință în executarea obligației sale de diligență”.
Cu alte cuvinte, reclamanta susține că, prin faptul că a refuzat să interzică toate tranzacțiile având ca obiect cotele care îi fuseseră pretins sustrase, Comisia nu a acționat cu diligență, încălcând astfel principiul bunei administrări.
Reclamanta presupune, așadar, că Comisia era abilitată să efectueze o asemenea blocare. Astfel, pentru ca o autoritate să acționeze cu diligență într‑un anumit domeniu, trebuie în plus ca aceasta să fie abilitată să acționeze în domeniul respectiv.
O asemenea premisă este greșită.
Astfel, în primul rând, Regulamentul nr. 2216/2004 nu prevede blocarea anumitor cote în cadrul unui registru decât într‑o singură ipoteză, avută în vedere la articolul 27 din acesta. Este vorba despre cazul în care, „la data de 1 aprilie [...], emisiile verificate anuale ale unei instalații pentru anul precedent nu au fost înregistrate în tabelul «emisii verificate»”, astfel încât contul operatorului în cauză trebuie blocat în ansamblul său. Altfel spus, este vorba despre cazul în care, în ceea ce privește una dintre instalațiile sale, un operator nu a îndeplinit în termenul impus normele tehnice referitoare la declararea cantității de gaze cu efect de seră emise de această instalație, astfel cum a fost aprobată de autoritatea competentă.
Or, în orice caz, este evident că blocarea de cote solicitată de reclamantă nu se regăsea în prevederile articolului 27 din Regulamentul nr. 2216/2004.
În al doilea rând, este adevărat că Comisia a recunoscut, ea însăși, că o suspendare a accesului la registre a intervenit în ianuarie 2011.
Aceasta a arătat însă, fără a fi contrazisă, că această suspendare a accesului la registre avea ca temei juridic articolul 69 din Regulamentul nr. 2216/2004, potrivit căruia:
„Administratorul central poate suspenda accesul la registrul comunitar independent de tranzacții, iar un administrator de registru poate suspenda accesul la registrul său, dacă o violare a securității registrului comunitar independent de tranzacții sau a registrului pune în pericol integritatea acestora sau integritatea sistemului de registre și dacă instalațiile de salvare [...] sunt amenințate într‑un mod asemănător.”
Or, contrar celor susținute de reclamantă, articolul respectiv nu permite blocarea accesului la anumite conturi de depozit în cadrul unui registru. Acesta permite numai suspendarea, în caz de risc sistemic, a oricărui acces la un registru, în ansamblul acestuia, sau la registrul comunitar independent de tranzacții, în ansamblul acestuia.
Prin urmare, motivul întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări trebuie înlăturat.
b) Al doilea motiv, întemeiat, în esență, pe nerespectarea principiului securității juridice
Prin intermediului celui de al doilea motiv, reclamanta arată că o reglementare „trebuie aplicată cu o claritate și cu o coerență rezonabile în vederea evitării în măsura posibilului a insecurității juridice și a incertitudinii pentru subiectele de drept vizate de măsurile adoptate”. Or, în opinia acesteia, „[î]n speță, este evident că Comisia a cauzat o incertitudine juridică importantă”, întrucât „a[r fi] afirmat, într‑o primă etapă, că o [blocare a cotelor de emisie] nu era posibilă înainte de blocarea, într‑o a doua etapă, a ansamblului sistemului european de comercializare a cotelor [în ianuarie 2011]”. Reclamanta adaugă că această diferență de tratament este cu atât mai puțin justificată cu cât blocarea „ansamblului sistemului european de comercializare a cotelor” intervenea ca urmare a săvârșirii unor furturi similare celui a cărui victimă susține că a fost.
Acest motiv are la bază premisa potrivit căreia temeiul legal invocat pentru suspendarea accesului la registre în ianuarie 2011 permitea Comisiei să blocheze cotele de emisie depuse într‑un cont de depozit, în cadrul unui anumit registru.
Această situație nu se regăsește însă în prezenta cauză. Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 203-205 de mai sus, accesul la registre a fost suspendat, în ianuarie 2011, în temeiul articolului 69 din Regulamentul nr. 2216/2004. Deși articolul respectiv permite o suspendare generală a accesului la registre în caz de risc sistemic, acesta nu permite blocarea, astfel cum dorea reclamanta, a anumitor cote de emisie deținute în conturile de depozit în cadrul aceluiași registru.
Astfel, prin faptul că a suspendat accesul la registre în ianuarie 2011, iar ulterior prin faptul că a refuzat să admită cererea reclamantei de blocare a anumitor cote, Comisia, contrar susținerilor reclamantei, nu a acționat în mod incoerent, nici nu a încălcat principiul securității juridice.
Prin urmare, al doilea motiv trebuie înlăturat.
c) Al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 20 din Directiva 2003/87
Astfel cum s‑a arătat la punctul 148 de mai sus, articolul 20 din Directiva 2003/87 prevede:
„[...]
Administratorul central efectuează un control automatizat asupra fiecărei tranzacții din registre prin intermediul registrului independent privind tranzacțiile pentru a se asigura că nu există neregularități legate de emiterea, transferul și anularea cotelor.
(3)   În cazul în care în urma controlului automatizat sunt identificate neregularități, administratorul central informează statul membru sau statele membre în cauză, care nu înregistrează tranzacțiile respective și nici alte tranzacții ulterioare legate de cotele în cauză până la remedierea neregularităților.”
Prin intermediul celui de al treilea motiv, reclamanta arată că, „[î]n condițiile în care Directiva 2003/87 impune efectuarea unor controale «automatizate» pentru verificarea existenței unor neregularități, iar cotele care fac obiectul unei neregularități trebuie blocate, Comisia trebuie să intervină,
a fortiori
, în cazul în care unele neregularități îi sunt raportate în mod activ”. Reclamanta adaugă că, „în situația în care sunt notificate neregularități, articolul 20 din Directiva 2003/87 nu lasă nicio marjă de apreciere Comisiei pentru blocarea cotelor în cauză”. În opinia reclamantei, dacă articolul 20 din Directiva 2003/87 ar fi interpretat în mod diferit, obiectivul său, „care constă în evitarea neregularităților și a fraudelor care afectează integritatea registrului comunitar independent de tranzacții”, ar fi „încălcat”.
Trebuie observat însă că articolul 20 din Directiva 2003/87 privește neregularități susceptibile să fie detectate prin „controale automatizate”. Or, deși reclamanta arată că nu a autorizat transferul de cote care a fost efectuat la 16 noiembrie 2010 din conturile sale din registrul român și sugerează că acest transfer constituia o neregularitate, aceasta nu dovedește și nici măcar nu susține că o astfel de neregularitate putea fi detectată printr‑un simplu control automatizat.
De altfel, chiar dacă s‑ar presupune, pe de o parte, că transferul de cote despre care este vorba poate fi considerat o „neregularitate” în sensul articolului 20 din Directiva 2003/87 și, pe de altă parte, după cum susține reclamanta, că articolul respectiv impune Comisiei să ia măsurile pe care le prevede nu numai în cazul în care este detectată o „neregularitate” de serviciile sale în urma unui control automatizat, ci și în cazul în care aceasta îi este semnalată de o persoană interesată, argumentația reclamantei nu poate fi admisă. Astfel, articolul 20 din Directiva 2003/87 impune, într‑o primă etapă, Comisiei, care acționează în calitate de administrator central, să informeze statele membre în cauză atunci când tranzacțiile sunt afectate de „neregularități” și, într‑o a doua etapă, acestor state membre să nu înregistreze tranzacțiile respective. În schimb, acesta nu obligă și nici măcar nu autorizează Comisia, expres sau implicit, să blocheze ea însăși cotele care au făcut obiectul tranzacțiilor menționate.
Prin urmare, al treilea motiv trebuie înlăturat.
d) Al patrulea motiv, întemeiat pe nerespectarea principiului egalității
În replică, reclamanta arată, pentru prima dată, că Comisia i‑a rezervat un tratament mai puțin favorabil decât cel pe care îl acordase unor societăți care au fost victime ale unor furturi de cote la începutul anului 2010. Astfel, un articol publicat în anul 2011 ar menționa că, în ceea ce privește aceste societăți, Comisia ar fi reacționat prin înghețarea cotelor sustrase.
Din dispozițiile articolului 44 alineatul (1) litera (c) coroborate cu dispozițiile articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură rezultă însă că invocarea de noi motive ulterior depunerii cererii introductive este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii. Cu toate acestea, un motiv care constituie dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, explicit sau implicit, în cererea introductivă și care prezintă o legătură strânsă cu acesta trebuie declarat admisibil (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 octombrie 2008, Mote/Parlamentul,
T-345/05, Rep., p. II-2849
, punctul 85 și jurisprudența citată).
Or, în primul rând, contrar celor susținute de reclamantă în ședință, prezentul motiv nu constituie dezvoltarea niciunui motiv invocat în cererea introductivă. În al doilea rând, acesta nu se bazează pe elemente ajunse la cunoștința reclamantei în cursul procedurii. În al treilea rând, acesta a fost invocat în mod tardiv, în replică. În plus, se poate observa că reclamanta nu a expus motivele care să justifice respectiva invocare tardivă, și aceasta deși Tribunalul a invitat‑o să facă acest lucru în ședință.
Al patrulea motiv este, așadar, inadmisibil.
De altfel, chiar dacă nu aceasta ar fi situația, motivul respectiv ar trebui înlăturat ca fiind neîntemeiat în fapt. Astfel, în extrasul din articolul citat de reclamantă, nu s‑a precizat nicidecum că Comisia a blocat ea însăși cotele furate. Se arată că descoperirea anumitor practici frauduloase a determinat „suspendarea tranzacțiilor din conturile utilizatorilor afectați”, însă nu se precizează autoritatea care a efectuat o asemenea suspendare a tranzacțiilor.
e) Al cincilea motiv, întemeiat pe nerespectarea dreptului la protecție jurisdicțională efectivă
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, reclamanta arată că refuzul blocării cotelor de emisie presupus sustrase aduce atingere dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă. Astfel, în opinia reclamantei, împrejurarea că respectivele cote nu sunt blocate aduce o gravă atingere eficacității procedurilor judiciare susceptibile de a fi inițiate pentru recuperarea acestora.
Cu toate acestea, contrar celor susținute de reclamantă, pentru identificarea unor cote de emisie și, prin urmare, pentru inițierea unei proceduri jurisdicționale având ca obiect recuperarea acestora, nu este necesar ca respectivele cote să nu poată fi comercializate. Astfel, fiecare cotă dispune, în temeiul articolului 39 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 2216/2004, de un „cod unic de identificare a unității” și, în consecință, poate fi identificată, chiar dacă nu este „blocată”.
În plus, după cum s‑a amintit la punctele 113, 154, 169 și 174 de mai sus, alineatul (2b) al articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu interzice unei autorități penale, precum cea sesizată de reclamantă, ca, după ce a obținut informații confidențiale referitoare, de exemplu, la locul în care se află cotele presupus furate, să divulge aceste informații unei persoane fizice sau juridice care are, precum reclamanta, calitatea de victimă a acestui pretins furt. De asemenea, dispoziția respectivă nu interzice unei astfel de persoane să utilizeze informațiile astfel obținute pentru a iniția proceduri judiciare în vederea recuperării cotelor care, potrivit acesteia, îi fuseseră sustrase.
Prin urmare, al cincilea motiv trebuie înlăturat.
Rezultă din tot ceea ce precedă că nelegalitatea celui de al doilea comportament reproșat Comisiei nu este dovedită.
În consecință, concluziile privind despăgubirea formulate în temeiul răspunderii subiective trebuie respinse.
II –
Cu privire la răspunderea obiectivă
A –
Argumentele reclamantei
În subsidiar, reclamanta invocă răspunderea obiectivă a Uniunii.
Aceasta pretinde că răspunderea Uniunii este susceptibilă să fie angajată chiar în cazul în care, pe de o parte, comportamentul reproșat nu încalcă reglementarea aplicabilă și, pe de altă parte, reglementarea respectivă este ea însăși conformă cu normele de rang superior. Reclamanta consideră, de altfel, că această răspundere pentru adoptarea unor acte licite este angajată în speță. Astfel, comportamentele Comisiei i‑ar fi cauzat un prejudiciu anormal și special, care, de altfel, nu ar fi justificat prin niciun interes public suficient. Rezultă din cererea introductivă că, în opinia reclamantei, aceste comportamente sunt, pe de o parte, adoptarea unei norme, și anume a articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, și, pe de altă parte, adoptarea unor măsuri individuale, și anume aplicarea acestui articol într‑un caz specific.
Mai precis, invocând Hotărârea Curții din 15 iunie 2000, Dorsch Consult/Consiliul și Comisia (
C-237/98 P, Rec., p. I-4549
, punctul 18), reclamanta arată că răspunderea obiectivă a Uniunii este angajată de îndată ce prejudiciul invocat afectează o categorie specială de operatori economici într‑un mod disproporționat în raport cu alți operatori și depășește limitele riscurilor economice inerente activităților din sectorul avut în vedere, fără ca actul normativ care se află la originea prejudiciului invocat să fie justificat de un interes economic general.
Făcând aplicarea normelor stabilite prin această hotărâre, reclamanta susține, în primul rând, că prejudiciul său este anormal întrucât este „disproporționat în raport cu ceilalți operatori economici de pe piață, care nu au făcut obiectul unui furt ireparabil”.
În al doilea rând, reclamanta apreciază că prejudiciul său este special întrucât „persistă nu ca urmare a unui aspect legat de activitățile [sale], nici a furtului în sine sau a unei alte cauze «normale» care are legătură cu societatea, ci ca urmare a caracterului irecuperabil al cotelor sustrase”.
În al treilea rând, aceasta arată că normele de confidențialitate instituite prin articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 nu protejează decât interese private, și anume pe cele ale „altor operatori economici de pe piață care au cumpărat sau disimulat cotele furate”. De altfel, în opinia reclamantei, aceste norme nu sunt necesare pentru buna funcționare a pieței cotelor de emisie.
B –
Temeinicia argumentelor reclamantei
În Hotărârea din 9 septembrie 2008, FIAMM și alții/Consiliul și Comisia (
C-120/06 P și C-121/06 P, Rep., p. I-6513
, punctele 175 și 176), Curtea a considerat că „eventuala existență a unui principiu al răspunderii în cazul unui act sau al unei omisiuni licite ale autorității publice, în special atunci când acestea sunt de ordin normativ”, nu se deduce din examinarea comparativă a ordinilor juridice ale statelor membre. În continuare, Curtea a dedus din aceasta consecințele aplicabile în situația specială pe care o avea de soluționat, statuând că „în stadiul actual al dreptului [Uniunii] nu există un regim al răspunderii care să permită angajarea răspunderii [Uniunii] ca urmare a unui comportament care intră în sfera competenței normative a acesteia într‑o situație în care eventuala neconformitate a unui astfel de comportament cu [un acord internațional] nu poate fi invocată în fața instanței [Uniunii]”.
Cu toate acestea, în Hotărârea din 25 martie 2010, Sviluppo Italia Basilicata/Comisia (
C-414/08 P, Rep., p. I-2559
, punctul 141), după ce a arătat că nu era necesar să se pronunțe cu privire la „posibilitatea de angajare a răspunderii Uniunii pentru un prejudiciu cauzat de un act legal în împrejurări precum cele din speță”, Curtea a precizat că Tribunalul putea înlătura, fără a comite o eroare de drept, un motiv referitor la angajarea răspunderii Uniunii pentru un act licit pentru motivul că prejudiciul invocat de reclamantă nu prezenta, „în orice caz”, niciun caracter anormal și special. Cu alte cuvinte, Curtea a arătat că Tribunalul nu comite o eroare de drept în cazul în care nu soluționează problema existenței unei răspunderi obiective în dreptul Uniunii și înlătură „în orice caz” argumentația care i‑a fost prezentată în cazul în care nu este dovedit caracterul anormal și special al prejudiciului invocat.
Or, potrivit jurisprudenței, un prejudiciu trebuie considerat „anormal” în cazul în care depășește limitele riscurilor economice inerente activităților în sectorul respectiv și „special” în cazul în care afectează o categorie specifică de operatori economici în mod disproporționat față de alți operatori (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 20 februarie 2002, Förde‑Reederei/Consiliul și Comisia,
T-170/00, Rec., p. II-515
, punctul 56 și jurisprudența citată).
În speță, în orice caz, una dintre aceste două condiții cumulative nu este îndeplinită: caracterul anormal al prejudiciului invocat nu este dovedit. Astfel, împrejurarea că normele privind confidențialitatea au fost prevăzute la articolul 10 din Regulamentul nr. 2216/2004, iar ulterior au fost aplicate în privința reclamantei de Comisie nu constituie un risc anormal în cadrul sectorului: în lipsa unor astfel de norme, secretul comercial nu ar putea fi garantat, ceea ce ar compromite existența însăși a unei piețe a cotelor.
Pe de altă parte, trebuie arătat cu titlu suplimentar că, în sectorul în cauză, și anume cel al agenților economici supuși sistemului comunitar de comercializare a cotelor, accesul la conturile cotelor se efectuează prin intermediul unui sistem informatic deschis pe internet. Comercializarea cotelor se efectuează tot prin intermediul acestui sistem informatic deschis pe internet. Or, este de notorietate că un astfel de mod de funcționare prezintă riscuri tehnice, care sunt uneori importante. Prejudiciul care corespunde valorii cotelor transferate, pe cale electronică, fără autorizarea reclamantei, în alte conturi decât ale sale nu poate fi considerat, așadar, în orice caz, că depășește riscurile economice sau tehnice inerente activităților din sectorul în cauză.
Prin urmare, concluziile având ca obiect angajarea răspunderii obiective trebuie, în orice caz, să fie respinse.
În consecință, acțiunea trebuie respinsă în ansamblul său.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
În speță, întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Holcim (Romania) SA să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 18 septembrie 2014.
Semnături
Cuprins

Istoricul cauzei

I – Angajamentele care rezultă din Protocolul de la Kyoto

II – Reglementarea adoptată în cadrul Uniunii în vederea aplicării Protocolului de la Kyoto

A – Cotele de emisie de gaze cu efect de seră create prin reglementarea Uniunii

B – Emiterea și restituirea cotelor

C – Modalitățile de funcționare a sistemului de comercializare a cotelor

III – Fapte anterioare introducerii acțiunii

Procedura și concluziile părților

Cu privire la chestiunile prealabile examinării fondului

I – Cu privire la respectarea articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură

A – Comportamentul reproșat Uniunii

B – Prejudiciul invocat

C – Legătura de cauzalitate

II – Cu privire la relevanța introducerii, la instanța română, a unei acțiuni având ca obiect repararea aceluiași prejudiciu precum cel invocat în cadrul prezentei acțiuni, însă îndreptată împotriva autorităților române

A – Relevanța asupra admisibilității prezentei acțiuni a introducerii unei acțiuni în despăgubire în fața unei instanțe române

B – Relevanța introducerii unei acțiuni în despăgubire în fața unei instanțe române asupra examinării temeiniciei acțiunii

Cu privire la fond

I – Cu privire la răspunderea subiectivă

A – Primul comportament reproșat, care constă în refuzul de a divulga unde se află cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010

1. Existența primului comportament reproșat

2. Legalitatea primului comportament reproșat

a) Primul motiv, întemeiat pe nerespectarea articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2216/2004

Argumentele reclamantei

Temeinicia argumentelor reclamantei

– Dispozițiile articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004 în vigoare la data faptelor reproșate Comisiei

– Interpretarea articolului 10 din Regulamentul nr. 2216/2004

– Aplicare în speță

b) Al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligațiilor care rezultă din Protocolul de la Kyoto

Argumentele părților

Temeinicia motivului

– Primul argument

– Al doilea argument

c) Al treilea motiv, întemeiat pe nerespectarea articolelor 19 și 20 din Directiva 2003/87

Argumentația reclamantei

Temeinicia argumentelor reclamantei

d) Al patrulea motiv, întemeiat pe nerespectarea dreptului de proprietate

Argumentele reclamantei

Temeinicia argumentelor reclamantei

e) Al cincilea motiv, întemeiat pe nerespectarea principiului protecției jurisdicționale efective

f) Al șaselea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice

g) Al șaptelea motiv, întemeiat pe nerespectarea articolului 2 din Directiva 91/308

B – Al doilea comportament reproșat, care constă în refuzul de a interzice orice tranzacție având ca obiect cotele presupus sustrase la 16 noiembrie 2010

1. Existența celui de al doilea comportament reproșat

2. Legalitatea celui de al doilea comportament reproșat

a) Primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări

b) Al doilea motiv, întemeiat, în esență, pe nerespectarea principiului securității juridice

c) Al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 20 din Directiva 2003/87

d) Al patrulea motiv, întemeiat pe nerespectarea principiului egalității

e) Al cincilea motiv, întemeiat pe nerespectarea dreptului la protecție jurisdicțională efectivă

II – Cu privire la răspunderea obiectivă

A – Argumentele reclamantei

B – Temeinicia argumentelor reclamantei

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.