CELEX: 62010CJ0444
Arvonlisävero
Kuudes direktiivi
5 artiklan 8 kohta
Käsite "varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirto"
Liikkeen tuotevaraston ja kalusteiden siirto, johon liittyy liiketilojen vuokraaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä:
yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä
kuudes direktiivi) 5 artiklan 8 kohdan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty Revision-valitusasiassa, jossa ovat vastakkain Finanzamt Lüdenscheid (veroviranomainen, jäljempänä Finanzamt)
ja Christel Schriever ja joka koskee muutettua verotuspäätöstä, jossa Finanzamt piti Schrieverin toteuttamaa kaupan tuotevaraston
ja kalusteiden luovutusta arvonlisäverollisena liiketoimena.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Kuudes direktiivi
Kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdan mukaan arvonlisäveroa on kannettava verovelvollisen tässä ominaisuudessaan maan
alueella suorittamasta vastikkeellisesta tavaroiden luovutuksesta ja palvelujen suorituksesta.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaan ”tavaroiden luovutuksella” tarkoitetaan aineellisen omaisuuden omistajalle
kuuluvan määräämisvallan siirtoa.
Mainitun direktiivin 5 artiklan 8 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat vastikkeellisesti tai vastikkeettomasti taikka osakkaan yhtiöön sijoittamana osuutena yhtiölle siirretyn
varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirron osalta katsoa, että tavaroiden luovutusta ei ole tapahtunut ja että saajaa on
pidettävä luovuttavan henkilön seuraajana. Jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet kilpailun vääristymisen
välttämiseksi sellaisissa tapauksissa, joissa saaja ei ole kokonaan veronmaksuvelvollinen.”
Kuudennen direktiivin 6 artiklan 5 kohdan mukaan 5 artiklan 8 kohtaa ”on sovellettava samoin edellytyksin palvelujen suorituksiin”.

Kansallinen lainsäädäntö
Vuoden 1993 liikevaihtoverolain (Umsatzsteuergesetz 1993; BGBl. 1993 I, s. 565; jäljempänä UStG) 1 §:n 1 momentin 1 kohdan
ensimmäisen virkkeen mukaan liikevaihtoveroa maksetaan tavaroiden luovutuksista ja muista suorituksista, jotka elinkeinonharjoittaja
suorittaa liiketoimintansa osana maan alueella vastikkeellisesti.
UStG:n 1 §:n 1 a momentissa, jolla saatetaan kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohta ja 6 artiklan 5 kohta osaksi kansallista
lainsäädäntöä, säädetään seuraavaa:
”Liikevaihtoveroa ei makseta liikkeen luovutuksesta toiselle elinkeinonharjoittajalle tämän liiketoimintaa varten. Liikkeen
luovutuksella tarkoitetaan sitä, että koko yritys tai sen erikseen johdettu osa luovutetaan kokonaisuudessaan vastikkeellisesti
tai vastikkeettomasti tai saatetaan yhtiön osaksi. Vastaanottava elinkeinonharjoittaja tulee luovuttajan sijaan.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Schriever harjoitti 30.6.1996 saakka urheilutarvikkeiden vähittäiskauppaa omistamassaan liikehuoneistossa. Mainittuna päivänä
hän luovutti liikkeen tuotevaraston ja kalusteet Sport S. GmbH:lle (jäljempänä Sport S.) 455 000 Saksan markan (DEM) kokonaiskauppahinnasta,
eikä tässä yhteydessä laaditussa laskussa mainittu arvonlisäveroa.
Samassa yhteydessä Schriever vuokrasi liiketoiminnan harjoittamiseen käyttämänsä liikehuoneiston 1.8.1996 alkaen toistaiseksi
Sport S:lle. Vuokrasopimuksen mukaan molemmat osapuolet saattoivat kuitenkin irtisanoa vuokrasopimuksen viimeistään neljänneskalenterivuoden
kolmantena arkipäivänä siten, että sopimus päättyy seuraavan neljänneskalenterivuoden päättyessä.
Sport S. jatkoi urheiluliikkeen toimintaa 31.5.1998 saakka.
Schriever piti liikkeen tuotevaraston ja kalusteiden luovutusta UStG:n 1 §:n 1 a momentin perusteella verottomana yrityskokonaisuuden
luovutuksena. Niinpä hän ei ilmoittanut myyntituloa vuoden 1996 liikevaihtoveroilmoituksessaan.
Finanzamt katsoi sen sijaan, etteivät edellytykset yrityskokonaisuuden luovutuksena pitämiselle täyttyneet, koska yritykseen
olennaisena osana kuuluvaa kiinteistöä ei luovutettu Sport S:lle. Finanzamt piti luovutusta vuotta 1996 koskevassa muutetussa
liikevaihtoverotuspäätöksessä veronalaisena ja määräsi tästä syystä liikevaihtoveron maksettavaksi.
Finanzgericht hyväksyi Schrieverin Finanzamtin päätöksestä nostaman kanteen ja katsoi, että riidanalaista toimea voidaan asian
olosuhteiden kokonaisarvioinnin perusteella pitää UStG:n 1 §:n 1 a momentissa tarkoitettuna yrityskokonaisuuden luovutuksena,
koska yhtäältä Sport S. oli todella jatkanut Schrieverin yrityksen toimintaa ja toisaalta pelkällä teoreettisella mahdollisuudella
irtisanoa vuokrasopimus milloin tahansa ei ollut vaikutusta tähän.
Finanzamt teki kyseisestä tuomiosta Revision-valituksen Bundesfinanzhofille ja väitti, ettei yrityksen toiminnan pitkäaikaista
jatkamista voida turvata lainmukaista irtisanomisaikaa noudattaen irtisanottavissa olevalla vuokrasopimuksella, sillä vähittäisliikkeen
toiminnan harjoittaminen ei ole sen mukaan mahdollista ilman liikehuoneistoa.
Bundesfinanzhof muistuttaa ennakkoratkaisupyynnössään, että sen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luovutusta voidaan pitää
yrityskokonaisuuden luovutuksena, vaikka yrityksen tietyt merkittävät osat jäisivät luovutustoimen ulkopuolelle, jos elinkeinonharjoittaja
voi kuitenkin käyttää näitä olennaisia osia pitkällä aikavälillä jatkaakseen pitkäaikaisesti yrityksen toimintaa. Mainittu
tuomioistuin esittää, että sen erään ratkaisun mukaan kymmeneksi vuodeksi tehty yrityskiinteistön vuokrasopimus oli riittävä
mainittujen osien pitkäaikaisen käytön mahdollistamiseksi, kun taas Finanzgericht Baden-Württemberg on eräässä lainvoimaisessa
tuomiossaan katsonut, että yrityskiinteistön, jonka omistaja luovuttaja oli, vuokraaminen viideksi vuodeksi oli riittämätön,
jotta yrityksen toimintaa olisi voitu katsoa ”jatketun”.
Bundesfinanzhofin mukaan pääasian olosuhteet ovat kuitenkin poikkeukselliset, sillä kumpikin osapuoli saattoi irtisanoa toistaiseksi
voimassa olevan vuokrasopimuksen lyhyttä irtisanomisaikaa noudattaen.
Tässä tilanteessa Bundesfinanzhof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko silloin kyseessä [kuudennen direktiivin] 5 artiklan 8 kohdassa tarkoitettu varallisuuskokonaisuuden ’siirto’, kun elinkeinonharjoittaja
luovuttaa ostajalle vähittäisliikkeensä tuotevaraston ja kalusteet ja vain vuokraa tälle omistuksessaan olevan liikehuoneiston?
2)      Onko sillä merkitystä, annetaanko liikehuoneisto käyttöön pitkäaikaisella vuokrasopimuksella vai toistaiseksi voimassa olevalla
ja molempien osapuolten lyhyttä irtisanomisaikaa noudattaen irtisanottavissa olevalla vuokrasopimuksella?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti
sitä, onko kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohtaa tulkittava siten, että vähittäisliikkeen tuotevaraston ja kalusteiden
omistusoikeuden siirtäminen ja samanaikainen mainitun liikkeen liikehuoneiston vuokraaminen luovutuksensaajalle toistaiseksi
voimassa olevalla mutta molempien osapuolten lyhyttä irtisanomisaikaa noudattaen irtisanottavissa olevalla vuokrasopimuksella
merkitsee varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirtoa.
Ensinnäkin on muistettava, että kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että jäsenvaltiot
voivat varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirron osalta katsoa, että tavaroiden luovutusta ei ole tapahtunut ja että saajaa
on pidettävä luovuttajan toiminnan jatkajana. Tästä seuraa, että kun jäsenvaltio on käyttänyt tätä mahdollisuutta, varallisuuskokonaisuuden
tai sen osan siirtoa ei pidetä kuudennessa direktiivissä tarkoitettuna tavaroiden luovutuksena eikä siitä siis kanneta kyseisen
direktiivin 2 artiklan perusteella arvonlisäveroa (ks. vastaavasti asia C-408/98, Abbey National, tuomio 22.2.2001, Kok.,
s. I‑1361, 30 kohta; asia C-497/01, Zita Modes, tuomio 27.11.2003, Kok., s. I‑14393, 29 kohta ja asia C-29/08, SKF, tuomio
29.10.2009, Kok., s. I‑10413, 36 kohta).
Kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdan toisen virkkeen mukaan jäsenvaltiot voivat sulkea pois säännön, jonka mukaan kyseessä
ei ole tavaroiden luovutus, soveltamisen ulkopuolelle varallisuuskokonaisuuden siirrot luovutuksensaajalle, joka ei ole tässä
direktiivissä tarkoitettu verovelvollinen tai joka toimii verovelvollisena vain osana toimintaansa, mikäli tämä on tarpeen
kilpailun vääristymisen ehkäisemiseksi. Säännöstä on pidettävä tyhjentävänä tarkennuksena edellytyksistä, joiden täyttyessä
kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua mahdollisuutta käyttävä jäsenvaltio voi rajoittaa säännön, jonka mukaan kyseessä
ei ole tavaroiden luovutus, soveltamista (em. asia Zita Modes, tuomion 30 kohta).
Oikeuskäytännössä on aikaisemmin todettu kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetusta
käsitteestä ”vastikkeellisesti tai vastikkeettomasti taikka osakkaan yhtiöön sijoittamana osuutena yhtiölle siirretyn varallisuuskokonaisuuden
tai sen osan siirto”, että se on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava yhdenmukaisesti koko unionissa. Koska
kuudenteen direktiiviin ei sisälly tämän käsitteen määritelmää eikä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, säännöksen
sisältö ja soveltamisala on tutkittava siten, että otetaan huomioon säännön asiayhteys ja kyseisen säännöstön tavoitteet (ks.
vastaavasti em. asia Zita Modes, tuomion 32–35 kohta).
Oikeuskäytännössä on nimenomaan kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdan asiayhteyden ja direktiivin tarkoituksen perusteella
katsottu, että säännöksen tarkoituksena on tehdä jäsenvaltioille mahdolliseksi helpottaa yritysten tai niiden osien luovutuksia
yksinkertaistamalla niitä ja välttämällä luovutuksensaajan varojen rasittamista suhteettomalla verotaakalla, joka joka tapauksessa
palautettaisiin myöhemmin ostovähennyksellä (em. asia Zita Modes, tuomion 39 kohta).
Oikeuskäytännössä on myös todettu, että tämän tavoitteen vuoksi käsitettä ”varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirto” on
tulkittava niin, että se kattaa siirron, joka käsittää liikkeen tai yrityksen itsenäisen osan, joka muodostuu aineellisista
ja mahdollisesti aineettomista osatekijöistä, jotka yhdessä muodostavat yrityksen tai sen osan, joka voi harjoittaa itsenäistä
taloudellista toimintaa, mutta se ei kata pelkkää omaisuuden luovutusta, kuten tuotevaraston myyntiä (ks. em. asia Zita Modes,
tuomion 40 kohta ja em. asia SKF, tuomion 37 kohta).
Näin ollen kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdassa tarkoitetun liikkeen tai yrityksen itsenäisen osan siirron toteaminen
edellyttää, että siirrettyjen osien kokonaisuus riittää mahdollistamaan itsenäisen taloudellisen toiminnan jatkamisen.
Sitä, onko tähän kokonaisuuteen kuuluttava sekä irtainta että kiinteää omaisuutta, on arvioitava kyseessä olevan taloudellisen
toiminnan luonteen kannalta.
Siinä tapauksessa, ettei taloudellinen toiminta edellytä erityisten tai taloudellisen toiminnan jatkamiseksi tarpeellisilla
kiinteillä rakenteilla varustettujen tilojen käyttämistä, kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdassa tarkoitettu varallisuuskokonaisuuden
siirto voi tapahtua myös ilman kiinteistön omistusoikeuden siirtämistä.
Sen sijaan ei voida katsoa, että tällainen mainitussa säännöksessä tarkoitettu siirto toteutuisi ilman liiketilojen antamista
luovutuksensaajan käyttöön silloin, kun irtaimen ja kiinteän omaisuuden muodostaman erottamattoman kokonaisuuden käyttö kuuluu
kyseiseen taloudelliseen toimintaan. Erityisesti on niin, että jos liiketilat on varustettu taloudellisen toiminnan jatkamiseksi
tarpeellisilla kiinteillä rakenteilla, kiinteän omaisuuden on kuuluttava luovutettaviin osiin, jotta kyse voisi olla kuudennessa
direktiivissä tarkoitetusta varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirrosta.
Tällainen varallisuuden siirto voi toteutua myös silloin, jos liiketilat annetaan luovutuksensaajan käyttöön vuokrasopimuksella
tai jos tällä itsellään on käytössään soveltuva kiinteistö, johon koko siirretty omaisuus voidaan sijoittaa ja jossa tämä
voi jatkaa kyseistä taloudellista toimintaa.
Kaikista muista tulkintavaihtoehdoista seuraisi mielivaltainen erottelu yhtäältä sellaisten luovuttajien, jotka omistavat
tilat, joissa niiden luovutettavaksi kaavailema liike tai yrityksen osa sijaitsee, ja toisaalta sellaisten luovuttajien, joilla
on vain vuokrasopimukseen perustuva oikeus tällaisiin tiloihin, toteuttamien luovutusten välillä. Kuudennen direktiivin 5
artiklan 8 kohdan sanamuodon tai direktiivin tavoitteen perusteella ei voida katsoa, etteivät viimeksi mainitut voisi toteuttaa
mainitussa säännöksessä tarkoitettua varallisuuskokonaisuuden siirtoa.
Lisäksi on huomattava, että yrityksen tai sen osan siirtämisen perusteella maksettavan arvonlisäveron määrä voi olla luovutuksensaajalle
kyseisen liikkeen varoihin nähden erityisen huomattava taakka siinäkin tapauksessa, ettei siirrettyyn varallisuuskokonaisuuteen
sisälly kiinteää omaisuutta. Niinpä tämän tuomion 23 kohdassa mainitun kyseisen säännöksen tavoitteen mukaista olisi myöntää
erityiskohtelu myös sellaisille varallisuuskokonaisuuden siirroille, joihin liittyy liiketilojen vuokrasopimuksen tekeminen
(ks. vastaavasti em. asia Zita Modes, tuomion 41 kohta).
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että on tehtävä kaikkien kyseessä olevaa toimea luonnehtivien seikkojen kokonaisarviointi
sen ratkaisemiseksi, kuuluuko toimi kuudennessa direktiivissä tarkoitetun käsitteen ”varallisuuskokonaisuuden siirto” piiriin.
Tässä yhteydessä on annettava erityistä merkitystä jatkettavaksi aiotun taloudellisen toiminnan luonteelle.
Erityisesti vähittäisliikkeen tuotevaraston ja kalusteiden siirtämisestä on todettava, että se tehdään yleensä siksi, että
ostaja voisi jatkaa mainitun liikkeen toimintaa.
Vaikka kyse on taloudellisesta toiminnasta, jota ei voida harjoittaa ilman liiketiloja, luovutetun vähittäisliikkeen toiminnan
jatkamiseksi ei ole pääsääntöisesti välttämätöntä, että liikkeen omistaja omistaa myös kiinteistön, jossa liike sijaitsee.
Jos liikkeen tuotevaraston ja kalusteiden luovuttaminen riittää mahdollistamaan itsenäisen taloudellisen toiminnan jatkamisen,
kiinteän omaisuuden luovuttaminen ei ole ratkaisevaa toimen luokittelemisessa varallisuuskokonaisuuden siirroksi.
Jos kyseessä olevan taloudellisen toiminnan jatkaminen edellyttää, että ostaja käyttää myyjän käytössä olleita tiloja, mikään
ei ole lähtökohtaisesti esteenä sille, että käyttöoikeus siirretään tekemällä vuokrasopimus.
Kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdan soveltaminen edellyttää vielä, että luovutuksensaajan tarkoituksena on harjoittaa
siirretyn liikkeen tai yrityksen osan toimintaa eikä pelkästään heti lopettaa kyseistä toimintaa ja mahdollisesti myydä varastoa
(ks. vastaavasti em. asia Zita Modes, tuomion 44 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee tästä, että ostajan aikomukset voidaan ottaa tai ne on tietyissä tapauksissa otettava huomioon toimeen
liittyvien seikkojen kokonaisarvioinnissa, jos niiden tueksi on objektiivista näyttöä (ks. vastaavasti asia 268/83, Rompelman,
tuomio 14.2.1985, Kok., s. 655, Kok. Ep. VIII, s. 85, 24 kohta; asia C‑230/94, Enkler, tuomio 26.9.1996, Kok., s. I‑4517,
24 kohta; yhdistetyt asiat C-110/98–C-147/98, Gabalfrisa ym., tuomio 21.3.2000, Kok., s. I‑1577, 47 kohta ja asia C-84/09,
X, tuomio 18.11.2010, 47 ja 51 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että pääasiassa urheiluvälineliikkeen tuotevaraston ja
kalusteiden siirto ja samanaikainen liiketilojen vuokraaminen mahdollisti ostajalle myyjän aikaisemmin harjoittaman itsenäisen
taloudellisen toiminnan jatkamisen. Tässä yhteydessä on riidatonta, ettei siirtoa voida pitää pelkkänä tuotevaraston myyntinä.
Sekä tuotevarasto että liikkeen kalusteet kuuluivat luovutettuun varallisuuskokonaisuuteen. Lisäksi se, että luovutuksensaaja
jatkoi urheiluliikkeen toimintaa lähes kahden vuoden ajan, vahvistaa, ettei tällä ollut tarkoitusta lopettaa kyseistä toimintaa
heti.
Se, että liikehuoneisto annettiin ostajalle vain vuokralle eikä sitä myyty sille, ei siten ollut pääasian tilanteessa esteenä
sille, että ostaja jatkoi myyjän harjoittamaa toimintaa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy vielä, onko vuokrasopimuksen kesto ja yksityiskohtaiset määräykset sen päättämisestä
otettava huomioon, kun arvioidaan, voidaanko liikkeen tai yrityksen osan siirto luokitella kuudennen direktiivin 5 artiklan
8 kohdassa tarkoitetuksi varallisuuskokonaisuuden siirroksi.
Tässä yhteydessä on todettava, että vuokrasopimuksen keston ja sen päättämistä koskevien sopimusmääräysten kaltaiset seikat
on otettava huomioon kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohdassa tarkoitettua varallisuuden siirtoa koskevassa kokonaisarvioinnissa,
koska niillä voi olla vaikutusta arviointiin, jos ne voivat olla esteenä taloudellisen toiminnan pitkäaikaiselle jatkamiselle.
Mahdollisuus irtisanoa toistaiseksi voimassa oleva vuokrasopimus lyhyttä irtisanomisaikaa noudattaen ei kuitenkaan itsessään
ole ratkaisevaa sen toteamiseksi, oliko luovutuksensaajalla aikomus lopettaa siirretty liike tai yrityksen osa heti. Niinpä
kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohtaa ei voida jättää soveltamatta yksin tällä perusteella.
Tällainen tulkinta on sopusoinnussa verotuksen neutraalisuuden periaatteen, johon yhteinen arvonlisäverojärjestelmä perustuu,
kanssa. Mainittu periaate on esteenä muun muassa sille, että samoja liiketoimia suorittavia taloudellisia toimijoita kohdeltaisiin
eri tavoin arvonlisäveroa kannettaessa (ks. mm. asia C‑216/97, Gregg, tuomio 7.9.1999, Kok., s. I‑4947, 20 kohta ja asia C‑540/09,
Skandinaviska Enskilda Banken, tuomio 10.3.2011, 36 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tästä seuraa, että
mainittua periaatetta loukataan, jos mahdollisuus soveltaa kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohtaa pääasiassa kyseessä olevan
kaltaiseen varallisuuskokonaisuuden siirtoon riippuisi vuokrasopimuksen ehdoista ja erityisesti sen kestosta ja yksityiskohtaisista
irtisanomismääräyksistä.
Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että kuudennen direktiivin 5 artiklan 8 kohtaa
on tulkittava siten, että vähittäisliikkeen tuotevaraston ja kalusteiden omistusoikeuden siirtäminen ja samanaikainen mainitun
liikkeen liikehuoneiston vuokraaminen luovutuksensaajalle toistaiseksi voimassa olevalla mutta molempien osapuolten lyhyttä
irtisanomisaikaa noudattaen irtisanottavissa olevalla vuokrasopimuksella merkitsee varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirtoa,
jos siirretty varallisuus mahdollistaa luovutuksensaajalle itsenäisen taloudellisen toiminnan pitkäaikaisen jatkamisen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste
– 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 5 artiklan 8 kohtaa on tulkittava siten, että vähittäisliikkeen
tuotevaraston ja kalusteiden omistusoikeuden siirtäminen ja samanaikainen mainitun liikkeen liikehuoneiston vuokraaminen luovutuksensaajalle
toistaiseksi voimassa olevalla mutta molempien osapuolten lyhyttä irtisanomisaikaa noudattaen irtisanottavissa olevalla vuokrasopimuksella
merkitsee varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirtoa, jos siirretty varallisuus mahdollistaa luovutuksensaajalle itsenäisen
taloudellisen toiminnan pitkäaikaisen jatkamisen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.