CELEX: 62010CJ0274
Tagállami kötelezettségszegés
Adózás
HÉA
2006/112/EK irányelv
Levonási jog
Gyakorlási módok
183. cikk
A HÉA-különbözet visszatérítését csak akkor megengedő nemzeti szabályozás, ha az meghaladja a még ki nem fizetett ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó összegét

Keresetlevelében az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Magyar Köztársaság,
–        mivel arra kötelezi azokat az adóalanyokat, akiknek az adóbevallásában valamely adómegállapítási időszakban a közös hozzáadottértékadó–rendszerről
szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 183. cikke értelmében „különbözete” van, hogy a
különbözetet vagy annak egy részét átvigyék a következő adómegállapítási időszakra, hacsak az adóalany meg nem fizette a szállítójának
az adott vásárlás teljes összegét, és
–        mivel e kötelezettség miatt egyes adóalanyok, akiknek az adóbevallásában rendszeresen szerepel „különbözet”, kénytelenek lehetnek
az ilyen különbözetet több mint egy alkalommal átvinni a következő adómegállapítási időszakra,
nem teljesítette a 2006/112 irányelvből eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
A 2006/112 irányelv 62. cikke értelmében:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.      »adóztatandó tényállás« az az esemény, amely bekövetkezésekor az adófizetési kötelezettség keletkezésének törvényes feltételei
megvalósulnak;
2.      »az adófizetési kötelezettség« azon időpontban keletkezik, amikor az adóhatóság törvény alapján jogosulttá válik, hogy az
adófizetésre kötelezett személlyel szemben az adót követelje, függetlenül attól, hogy a tényleges megfizetés időben később
is történhet.”
Ezen irányelv 63. cikke szerint az adóztatandó tényállás akkor valósul meg és az adófizetési kötelezettség abban az időpontban
keletkezik, amikor a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás teljesítése megtörténik.
Az említett irányelv 66. cikke kimondja:
„A 63., 64. és 65. cikktől eltérve, a tagállamok előírhatják, hogy az adófizetési kötelezettség – egyes ügyletekre vagy az
adóalanyok meghatározott csoportjaira vonatkozóan – a következő időpontok egyikében keletkezzen:
a)      legkésőbb a számla kibocsátásának időpontjában;
b)      legkésőbb az ellenérték átvételének időpontjában;
[...]”
A 2006/112 irányelv 90. cikke így rendelkezik:
(„1)      Elállás, a teljesítés meghiúsulása, teljes vagy részleges nemfizetés, illetve az értékesítés bekövetkezte utáni árengedmény
esetén az adóalapot a tagállamok által meghatározott feltételek szerint megfelelő mértékben csökkenteni kell.
(2)      A tagállamok a teljes vagy részleges nemfizetés esetén eltérhetnek az (1) bekezdéstől.”
A 2006/112 irányelv „Adólevonás” címet viselő X. címe alatt található, „Az adólevonási jog keletkezése és hatálya” címet viselő
1. fejezetében szereplő 167. cikke értelmében „[a]z adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó
megfizetési kötelezettsége keletkezik”.
A 2006/112 irányelv módosításáról szóló, 2010. július 13‑i 2010/45/EU tanácsi irányelv (HL L 189., 1. o.) elfogadásával, amelynek
az átültetési határideje 2012. december 31., a 2006/112 irányelv kiegészült a 167a. cikkel, amelynek (1) bekezdése a következőképpen
szól:
„Egy választható rendszer keretében a tagállamok előírhatják, hogy azon adóalany adólevonási jogának érvényesítését, akinek
kizárólag a 66. cikk b) pontjával összhangban keletkezik [hozzáadottértékadó (a továbbiakban: HÉA)]‑fizetési kötelezettsége,
addig az időpontig kell halasztani, ameddig a számára értékesített termék vagy nyújtott szolgáltatás utáni [HÉÁ‑t] a részére
terméket értékesítő vagy a szolgáltatást nyújtó számára ki nem fizette.”
A 2006/112 irányelv 168. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles
tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:
a)      a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban
fizetendő vagy megfizetett HÉÁ‑t;
[...]”
A 2006/112 irányelv X. címének „Az adólevonási jog gyakorlásának szabályai” címet viselő 4. fejezetében található 178. cikke
kimondja:
„Az adóalanynak adólevonási joga gyakorlásához az alábbi feltételeket kell teljesítenie:
a)      a 168. cikk a) pontjában említett, termékértékesítéshez vagy szolgáltatásnyújtáshoz kapcsolódó adólevonáshoz a 220–236., valamint
a 238., 239. és 240. cikknek megfelelően kiállított számlával kell rendelkeznie;
[...]”
Az említett irányelv 179. cikke előírja:
„Az adó levonását az adóalany összesítve végzi, úgy, hogy az adott adómegállapítási időszakban fizetendő összes adó összegéből
levonja azt a HÉA‑összeget, amelyre nézve ugyanazon időszak alatt keletkezett adólevonási joga, amelyet a 178. cikk értelmében
gyakorol.
A tagállamok azonban megkövetelhetik, hogy a 12. cikkben említett eseti ügyleteket lebonyolító adóalanyok adólevonási jogukat
csak az értékesítés időpontjában gyakorolják.”
A 2006/112 irányelv 183. cikke értelmében, amelynek szövege lényegében megegyezik a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik
irányelv) 18. cikkének (4) bekezdésével:
„Amennyiben a levonások összege meghaladja az adómegállapítási időszakban fizetendő HÉA összegét, a tagállamok engedélyezhetik
a különbözet következő időszakra történő átvitelét vagy az általuk meghatározott szabályok szerinti visszatérítését.
Az egyes tagállamok azonban úgy is rendelkezhetnek, hogy a csekély összegű különbözetet sem átvinni, sem visszatéríteni nem
lehet.”
A 2006/112 irányelv X. címének „Az adólevonások korrekciója” címet viselő 5. fejezetében szereplő 184. cikke kimondja:
„Az eredeti adólevonást korrigálni kell, ha az több vagy kevesebb, mint amelyre az adóalany jogosult volt.”
Az említett irányelv ugyanezen fejezetében szereplő 185. cikk értelmében:
„(1)      Korrekcióra különösen akkor kerül sor, ha az adólevonás összegének meghatározásakor figyelembe vett tényezők a HÉA‑bevallás
benyújtása után módosultak, többek között meghiúsult beszerzések vagy kapott árengedmények esetén.
(2)      Az (1) bekezdéstől eltérve nem kerülhet sor korrekcióra részben vagy egészben kifizetetlen ügyletek esetében, a termék megfelelően
bizonyított vagy igazolt megsemmisülése, elvesztése vagy ellopása esetében, valamint a 16. cikkben említett kis értékű ajándékok
és minták céljára felhasznált termék esetében.
Részben vagy egészben kifizetetlen ügyletek és lopás esetében azonban a tagállamok megkövetelhetik a korrekciót.”

A nemzeti szabályozás
Az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény
(Magyar Közlöny
2007/155. (XI. 16.), a továbbiakban: Áfatv.) 55. §‑ának (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„Az adófizetési kötelezettséget annak a ténynek a bekövetkezése keletkezteti, amellyel az adóztatandó ügylet tényállásszerűen
megvalósul (a továbbiakban: teljesítés).”
Az Áfatv. 56. §‑a értelmében „[a] fizetendő adót – ha e törvény másként nem rendelkezik – a teljesítéskor kell megállapítani”.
Az említett törvény 119. §‑ának (1) bekezdése előírja:
„Az adólevonási jog akkor keletkezik – ha e törvény másként nem rendelkezik –, amikor az előzetesen felszámított adónak (120. §)
megfelelő fizetendő adót meg kell állapítani.”
Az Áfatv. 131. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A belföldön nyilvántartásba vett adóalany az adómegállapítási időszakban megállapított fizetendő adó együttes összegét csökkentheti
az ugyanezen vagy korábbi adómegállapítási időszakban (időszakokban) keletkezett levonható előzetesen felszámított adó összegével.
(2)      Ha az (1) bekezdés szerint megállapított különbözet előjele negatív, a különbözetet a belföldön nyilvántartásba vett adóalany
a)      a soron következő adómegállapítási időszakban veheti figyelembe úgy, mint az akkori adómegállapítási időszakban az (1) bekezdés
szerint megállapított fizetendő adó együttes összegét csökkentő tételt, illetőleg
b)      a 186. §‑ban meghatározott feltételek szerint és módon az állami adóhatóságtól visszaigényelheti.”
E törvény 186. §‑a kimondja:
„(1)      A 131. § (1) bekezdése szerint megállapított negatív előjelű különbözetnek – a (2) bekezdés szerint korrigált – összege legkorábban
az [adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvényben] meghatározott esedékességtől kezdődően igényelhető vissza, ha
a)      azt a 184. § szerinti bevallás benyújtásával egyidejűleg a belföldön nyilvántartásba vett adóalany az állami adóhatóságtól
kérelmezi;
[...]
(2)      Abban az esetben, ha az (1) bekezdés a) pontja szerint eljáró, belföldön nyilvántartásba vett adóalany az adó áthárítására
jogalapot teremtő ügylet fejében járó ellenérték adót is tartalmazó összegét az (1) bekezdésben említett esedékességig maradéktalanul
nem téríti meg, vagy tartozása egészében más módon nem szűnik meg addig, a 131. § (1) bekezdése szerint megállapított negatív
előjelű különbözet abszolút értékben kifejezett összegét – legfeljebb annak erejéig – csökkentenie kell az erre az ügyletre
jutó levonható előzetesen felszámított adó teljes összegével.
(3)      Arra az összegre, amely a (2) bekezdés szerint a 131. § (1) bekezdése szerint megállapított negatív előjelű különbözet abszolút
értékben kifejezett összegét – legfeljebb annak erejéig – csökkenti, a 131. § (2) bekezdésének a) pontja alkalmazandó. [...]”
Az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény 37. §‑ának (1) bekezdéséből kitűnően az említett esedékesség az adófizetési
határidő lejárta:
„Az adót e törvény mellékletében vagy törvényben előírt időpontban (esedékesség) […] kell megfizetni […]”.
E törvény II. melléklete I. része 2. pontja a) alpontjának értelmében:
„Az [ÁFA] fizetésére kötelezett adóalany az [ÁFA] nettó, elszámolandó összegét
–        ha havonta tesz adóbevallást
a tárgyhót követő hó 20. napjáig,
–        ha negyedévente tesz adóbevallást
a negyedévet követő hó 20. napjáig,
–        ha évente tesz adóbevallást
az adóévet követő év február 25‑éig
fizeti meg, illetőleg ettől az időponttól igényelheti vissza.”

A pert megelőző eljárás
A Bizottság, mivel úgy ítélte meg, hogy az a nemzeti szabályozás, amely arra kötelezi azokat az adóalanyokat, akiknek a 2006/112
irányelv 183. cikke értelmében „különbözete” van, hogy a különbözetet átvigyék a következő adómegállapítási időszakra annyiban,
amennyiben e különbözet olyan ügyletekből eredő előzetesen felszámított HÉA‑összeget tartalmaz, amelyek vonatkozásában az
érintett adóalany még nem fizette meg az ellenértéket, sérti az említett irányelvet, az EK 226. cikk szerinti eljárás megindításáról
határozott, és 2007. március 21‑én felszólító levelet küldött a Magyar Köztársaságnak.
Az említett tagállam e felszólításra 2007. május 30‑án kelt levelével válaszolt, amelyben vitatta az uniós jog megsértését.
A Bizottság, mivel e választ követően továbbra is úgy vélte, hogy a Magyar Köztársaság nem teljesítette a 2006/112 irányelvből
eredő kötelezettségeit, 2009. október 8‑án indokolással ellátott véleményt adott ki, amelyben e tagállamot felszólította,
hogy a kézhezvételtől számított két hónapon belül tegye meg az abban foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
Mivel a Magyar Köztársaság az indokolással ellátott véleményre 2009. december 16‑i levelében válaszolva arra hivatkozott,
hogy nem sértette meg az uniós jogot, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett döntött.

A keresetről

A felek érvei
A Bizottság előadja, hogy az Áfatv. 186. §‑ának (2) bekezdése az uniós jogba ütközik, mivel kizárja a fizetendő HÉÁ‑ból levonható
előzetesen felszámított HÉA különbözetének visszatérítését, amennyiben az előzetesen felszámított HÉA olyan ügyletekből ered,
amelyek HÉÁ‑t is tartalmazó ellenértékét még nem fizették meg.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a HÉA megfizetésének kötelezettsége a 2006/112 irányelv 62. és 63. cikke szerint a termékértékesítés
vagy a szolgáltatásnyújtás teljesítésének időpontjában keletkezik függetlenül attól, hogy az érintett ügylet fejében járó
ellenértéket megfizették‑e, vagy sem. A terméket értékesítő vagy a szolgáltatást nyújtó adóalanynak tehát akkor is meg kell
fizetnie az állami költségvetés felé a HÉÁ‑t, ha ügyfelei az adómegállapítási időszak végéig azt nem fizették ki. Mivel ilyen
esetben az Áfatv. 186. §‑ának (2) bekezdése értelmében az érintett ügylet utáni HÉÁ‑t az ügyfél nem igényelheti vissza, megbomlik
a HÉA‑rendszer egyensúlya.
A Bizottság úgy véli, hogy a levonható HÉA‑különbözet visszatartása terhet jelent az érintett gazdasági szereplőkre nézve,
mivel a visszatérítést igénylő adóalany követelése állam általi kiegyenlítésének elhalasztása időlegesen csökkenti a visszaigénylő
adóalany rendelkezésére álló anyagi javak értékét, ami többek között csökkenti a likviditását is.
A Bizottság ezenkívül hangsúlyozza, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás nem korlátozza az időben a HÉA‑különbözet átvitelét,
azaz lehetővé teszi akár azt is, hogy az ilyen többletet az adóalanynak több alkalommal is tovább kelljen görgetnie. Márpedig
a 2006/112 irányelv 183. cikke első bekezdésének szövegéből következően a különbözetet legkésőbb a keletkezését követő második
adómegállapítási időszakban vissza kell téríteni.
A Bizottság azt is állítja, hogy e cikk pusztán azt írja elő, hogy a tagállamok meghatározhatják a levonható HÉA‑különbözet
visszatérítésére vonatkozó eljárási szabályokat annak érdekében, hogy azok megfelelően illeszkedjenek közigazgatási eljárási
szabályrendszerükbe. Ezzel szemben e cikk nem engedi, hogy anyagi jogi feltételekkel korlátozzák a visszatérítést. Márpedig
a szóban forgó nemzeti szabályozás nem alaki szabályokat ír elő, hanem a HÉA visszatérítésére anyagi jogi korlátokat állapít
meg.
A Magyar Köztársaság úgy véli, hogy az Áfatv. 186. §‑ának (2) bekezdésében előírt, a levonható HÉA‑különbözet visszaigényelhetőségével
kapcsolatos feltétel, azaz hogy meg kell fizetni a levonható HÉA alapjául szolgáló ügylet fejében járó ellenértéket, sem az
adósemlegesség elvét, sem pedig a 2006/112 irányelv 183. cikkét nem sérti, amely szándékoltan rendeli tagállami hatáskörbe
a visszatérítés feltételeinek megalkotását.
E tagállam úgy érvel, hogy a levonható HÉA‑különbözet visszafizetésének az Áfatv. 186. §‑ának (2) bekezdéséből következő elhalasztása
nem jelent – az adósemlegesség elvét sértő – terhet az adóalany számára. A „HÉA‑teher” alatt ugyanis csak a végleges teher
értendő, amikor is az adóalanynak – anélkül, hogy levonásba helyezhetné – viselnie kell a HÉÁ‑t. Ellenben a HÉA átmeneti viselése
pusztán olyan likviditási, finanszírozási jellegű terhet jelent, amely csak ideiglenesen érinti a kérdéses gazdasági szereplő
pénzügyi helyzetét, és nem ellentétes az adósemlegesség elvével. A Magyar Köztársaság e tekintetben hangsúlyozza, hogy a közös
HÉA‑rendszer olyan szabályokat tartalmaz, amelyek ideiglenesen az adóalanyra hárítják ezen adó viselésének terhét.
Továbbá e tagállam szerint a szóban forgó visszatérítéssel szemben támasztott feltétel nem jelent pénzügyi kockázatot az adóalany
számára, mivel még nem fizette ki a tartozását. Úgy véli, hogy a terhet valójában kizárólag az értékesítő viseli, és e teher
az uniós jogból, különösen a 2006/112 irányelv 62. és 63. cikkéből következik. Mivel e teher összeegyeztethető az adósemlegesség
elvével, a vitatott nemzeti szabályozásból eredően a termék megszerzőjére, illetve a szolgáltatás igénybevevőjére háruló állítólagos
teher nem tekinthető elfogadhatatlannak.
E tagállam szerint az említett nemzeti szabályozás a termék megszerzője, illetve a szolgáltatás igénybevevője oldalán keletkező
előnyt hivatott ellensúlyozni, aki – hogy ezáltal likviditási helyzete pozitívan változzon, illetve különösen, hogy szállítóit
kifizesse – olyan ügylet után járó adót igényelhetne vissza, amelyet még nem fizetett meg, vagy esetleg soha nem is fog megfizetni.
Viszont a Bizottság felfogása szerint az állam a költségvetését terhelő ingyenes kölcsönhöz juttatná az adóalanyokat, különösen
abban az esetben, ha az értékesítő bevallási időszaka hosszabb, mint a vevőé.
Továbbá e tagállam szerint az adósemlegesség elvének bizottsági értelmezése indokolatlanul leszűkíti a 2006/112 irányelv 183. cikkében
a tagállamoknak biztosított mozgástér terjedelmét, és e cikket gyakorlatilag kiüresíti.
Emellett a Magyar Köztársaság úgy érvel, hogy szabályozása nem kérdőjelezi meg az adóalanynak azon lehetőségét, hogy a HÉA
teljes összegét ésszerű időn belül likvid eszközök formájában visszakapja, feltéve hogy a felek az ügylet kifizetése tekintetében
ilyen határidőben állapodtak meg. A Magyar Köztársaság szerint a Bíróság elismerte, hogy a levonható HÉA‑különbözet visszatérítési
határidejének meghatározására a tagállamoknak van némi mozgásszabadsága.
Azzal kapcsolatban, hogy nincs időbeli korlátja a HÉA‑különbözet következő adómegállapítási időszakra történő átvitelének,
a Magyar Köztársaság úgy érvel, hogy sem a 2006/112 irányelv szövegében, sem annak preambulumában nincs arra való utalás,
hogy a HÉA‑különbözetet csak egy alkalommal lehet továbbvinni a következő adómegállapítási időszakra. Továbbá szerinte a vitatott
szabályozásban foglalt megfizetettségre vonatkozó feltétel teljesülése az érintett adóalany saját döntésétől függ.

A Bíróság álláspontja
A Bizottság lényegében azt kifogásolja, hogy a Magyar Köztársaság – mivel kizárja a visszatérítést abban az esetben, ha az
adóalany a levonható HÉA alapjául szolgáló ügylet fejében járó, HÉÁ–t is tartalmazó ellenértéket még nem fizette meg – túltrejeszkedett
annak a mozgástérnek a keretein, amellyel a tagállamok a 2006/112 irányelv 183. cikke alapján rendelkeznek.
E 183. cikk azt írja elő, hogy amennyiben a levonások összege meghaladja az adómegállapítási időszakban fizetendő HÉA összegét,
a tagállamok engedélyezhetik a különbözet következő időszakra történő átvitelét vagy az általuk meghatározott szabályok szerinti
visszatérítését.
E cikk szövegéből és különösen „az általuk meghatározott szabályok szerinti” fordulatból következik, hogy a tagállamok rendelkeznek
bizonyos mozgástérrel a HÉA‑különbözet visszatérítési szabályainak meghatározása során (lásd a C‑78/00. sz., Bizottság kontra
Olaszország ügyben 2001. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8195. o.] 32. pontját, a C‑25/07. sz. Sosnowska‑ügyben
2008. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5129. o.] 17. pontját, valamint a C‑107/10. sz. Enel Maritsa Iztok 3 ügyben
2011. május 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 33. és 64. pontját).
Ugyanakkor e körülményből nem vonható le olyan következtetés, hogy a 2006/112 irányelv 183. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
a HÉA‑különbözet visszatérítésének tagállamok által rögzített szabályai mentesülnek az uniós jogon alapuló mindennemű számonkérés
alól (lásd ebben az értelemben a C‑472/08. sz. Alstom Power Hydro ügyben 2010. január 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még
nem tették közzé] 15. pontját és a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 28. pontját).
Ugyanis vizsgálni kell, hogy a 2006/112 irányelv 183. cikke – a HÉA rendszerére és az e területet szabályozó általános elvekre
tekintettel értelmezve – mennyiben tartalmaz különös szabályokat, amelyeket a tagállamoknak a HÉA‑különbözet visszatérítéséhez
való jog végrehajtása során be kell tartaniuk (lásd a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 30. pontját).
Ezzel kapcsolatban elsősorban meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adóalanyok azon joga, hogy
az általuk fizetendő HÉÁ‑ból levonják az általuk beszerzett árukat és igénybe vett szolgáltatásokat terhelő előzetesen felszámított
adót, az uniós szabályozás által bevezetett közös HÉA‑rendszer egyik alapelvét képezi (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság
kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 28. pontját, a fent hivatkozott Sosnowska‑ügyben hozott ítélet 14. pontját, valamint
a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 31. pontját).
Amint a Bíróság már többször hangsúlyozta: az adólevonási jog a HÉA mechanizmusának szerves részét képezi, és főszabály szerint
nem korlátozható. Különösen pedig e jog a beszerzési ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében
közvetlenül érvényesül (lásd különösen a C‑62/93. sz. BP Soupergaz ügyben 1995. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1883. o.]
18. pontját, a C‑392/09. sz. Uszodaépítő‑ügyben 2010. szeptember 30‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 34. pontját,
valamint a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 32. pontját).
Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy az adólevonási jog fennállása a 2006/112 irányelv – „Az adólevonási jog keletkezése
és hatálya” címet viselő fejezetében szereplő – 167–172. cikke alá tartozik, míg ezen irányelv 178–183. cikke vonatkozik az
adólevonási jog gyakorlásának tulajdonképpeni szabályaira (lásd ebben az értelemben a C‑338/98. sz., Bizottság kontra Hollandia
ügyben 2001. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8265. o.] 71. pontját és a C‑152/02. sz. Terra Baubedarf‑Handel ügyben
2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑5583. o.) 30. pontját).
Azon lehetőséggel kapcsolatban, hogy a 2006/112 irányelv 183. cikke alapján a tagállamok előírhatják a HÉA‑különbözet következő
időszakra történő átvitelét vagy visszatérítését, a Bíróság megállapította, hogy a tagállamok által e tekintetben előírt szabályok
nem sérthetik az adósemlegesség elvét azáltal, hogy ezen adót teljesen vagy részben az adóalanyra terhelik. Különösen pedig
e szabályoknak lehetővé kell tenniük az adóalany számára, hogy megfelelő feltételek mellett az e HÉA‑különbözetből származó
teljes követelését visszakapja, ami magában foglalja, hogy a visszatérítésnek ésszerű határidőn belül, pénzbeli kifizetés
útján vagy ezzel egyenértékű módon kell megtörténnie, és a visszatérítés elfogadott módja semmiképpen nem jelenthet az adóalany
számára pénzügyi kockázatot (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 33–34. pontját, a fent
hivatkozott Sosnowska‑ügyben hozott ítélet 17. pontját, valamint a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet
33. és 64. pontját).
Harmadsorban pedig azzal kapcsolatban, hogy mennyiben van jelentősége a 2006/112 irányelv által létrehozott rendszerben a
HÉÁ‑val terhelt ügyletek kifizetésének, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 63. cikke szerint a HÉA‑fizetési kötelezettség
abban az időpontban keletkezik, amikor a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás teljesítése megtörténik, vagyis amikor
a szóban forgó ügyletet teljesítik, függetlenül attól, hogy az ezen ügylet fejében járó ellenértéket kifizették‑e, vagy sem.
Ezért a terméket értékesítő vagy a szolgáltatást nyújtó adóalanynak akkor is meg kell fizetnie a HÉÁ‑t az állami költségvetés
felé, ha ügyfelétől még nem kapta meg a teljesített ügylet ellenértékét.
Hasonlóképpen a 2006/112 irányelv 167. cikke úgy rendelkezik, hogy az adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor
a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik, amely helyzet az említett 63. cikk szerint akkor áll elő, ha az ügyletet
teljesítették, függetlenül attól, hogy sor került‑e az ezen ügylet fejében járó ellenérték megfizetésére. Ezenkívül ezen irányelv
168. cikkének a) pontja kifejezetten úgy szól, hogy az adóalanyt megillető, az előzetesen felszámított adó levonásához való
jog nemcsak a megfizetett HÉÁ‑ra, hanem a fizetendő HÉÁ‑ra is kiterjed. Az említett irányelv 179. cikkének szövegéből pedig
az is kiderül, hogy a levonási jogot főszabály szerint úgy kell gyakorolni, hogy az adott adómegállapítási időszakban fizetendő
összes adó összegéből le kell vonni azt a HÉA‑összeget, amelyre nézve ugyanazon időszak alatt keletkezett az adólevonási jog
(lásd ebben az értelemben a C‑95/07. és C‑96/07. sz. Ecotrade egyesített ügyekben 2008. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008.,
I‑3457. o.] 41. pontját).
Ebből következik, hogy a 2006/112 irányelv által létrehozott rendszer szerint a HÉA‑fizetési kötelezettség, valamint a levonási
jog keletkezése és gyakorlása főszabály szerint nem függ attól, hogy az ügylet fejében járó, HÉÁ‑t tartalmazó ellenértéket
már megfizették‑e, vagy sem.
Ezt az elemzést megerősítik ezen irányelv más rendelkezései is, melyek szerint az ellenérték tényleges megfizetése csak az
említett irányelvben kifejezetten nevesített különleges körülmények között befolyásolhatja a HÉA‑fizetési kötelezettséget
és a HÉA levonhatóságát.
Így a 2006/112 irányelv 66. cikkének b) pontja lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az ezen irányelv 63. cikkétől eltérve
előírják, hogy az adófizetési kötelezettség – egyes ügyletekre vagy az adóalanyok meghatározott csoportjaira vonatkozóan –
legkésőbb az ellenérték átvételének időpontjában keletkezzen. Márpedig a Magyar Köztársaság nem hivatkozott arra, hogy élt
ezzel a lehetőséggel.
Továbbá a 2006/112 irányelv 66. cikkének b) pontja 2010 folyamán, vagyis a jelen kereset benyújtását követően kiegészült az
ezen irányelvbe ültetett 167a. cikkel, amely szerint egy választható rendszer keretében a tagállamok előírhatják, hogy azon
adóalany adólevonási jogának érvényesítését, akinek kizárólag a 66. cikk b) pontjával összhangban keletkezik HÉA‑fizetési
kötelezettsége, addig az időpontig kell halasztani, ameddig a számára értékesített termék vagy nyújtott szolgáltatás utáni
adót a részére terméket értékesítő vagy a szolgáltatást nyújtó számára ki nem fizette.
E rendelkezések együttes olvasatából következik, hogy a 2006/112 irányelv szerint csak az irányelvben kifejezetten nevesített
különleges esetekben függ attól a levonási jog, hogy a levonható HÉA alapjául szolgáló ügylet fejében járó ellenértéket már
megfizették. Ezeket a különleges eseteket nem számítva, e levonási jog e feltételtől függetlenül létezik. Márpedig az, hogy
az említett feltételhez kötik a levonható HÉA‑különbözet visszatérítését, amely tulajdonképpen az említett jog keletkezését
kísérő szakasz, ugyanúgy befolyásolhatja a levonási jogot, mintha ugyanezt a feltételt e jog keletkezésére alkalmaznák. Ezért
ez megkérdőjelezheti a levonási jog hatékony érvényesülését.
Következésképpen a levonható HÉA alapjául szolgáló ügylet fejében járó ellenérték megfizetettségére vonatkozó feltétel nem
minősülhet olyan szabálynak, amelyet a 2006/112 irányelv 183. cikke értelmében a tagállamok a levonható HÉA‑különbözet visszatérítésére
határozhatnak meg.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a 2006/112 irányelv 183. cikke nem engedi a tagállamok számára, hogy
a szóban forgó ügylet fejében járó összeg megfizetettségének feltételéhez kössék a levonható HÉA‑különbözet visszatérítéséhez
való jog gyakorlását. Így a Magyar Köztársaság – mivel kizárja a visszatérítést abban az esetben, ha az adóalany a levonható
HÉA alapjául szolgáló ügylet fejében járó, HÉÁ–t is tartalmazó ellenértéket még nem fizette meg – túlterjeszkedett annak a
mozgástérnek a keretein, amellyel a tagállamok az említett 183. cikk alapján rendelkeznek.
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a HÉA‑különbözet ilyen visszatartása azt eredményezi, hogy egyes adóalanyok, akiknek az
adóbevallásában rendszeresen szerepel különbözet, kénytelenek lehetnek az ilyen különbözetet több mint egy alkalommal átvinni
a következő adómegállapítási időszakra. Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a HÉA‑különbözetnek a felmerülés időszakát
követő több adómegállapítási időszakra való átvitele nem feltétlenül összeegyeztethetetlen a 2006/112 irányelv 183. cikkének
(1) bekezdésével (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 49. pontját). Tekintettel
ugyanakkor arra, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás az adómegállapítási időszakot egy hónaptól egy évig terjedően határozza
meg, a szabályozás egyes adóalanyok esetében azt idézheti elő, hogy a különbözet többszöri átvitele miatt nem kapják meg ésszerű
határidőn belül a különbözet visszatérítését.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a Magyar Köztársaság,
–        mivel arra kötelezi azokat az adóalanyokat, akiknek az adóbevallásában valamely adómegállapítási időszakban a 2006/112 irányelv
183. cikke értelmében különbözete van, hogy a különbözetet vagy annak egy részét átvigyék a következő adómegállapítási időszakra,
hacsak az adóalany meg nem fizette a szállítójának az adott vásárlás teljes összegét, és
–        mivel e kötelezettség miatt egyes adóalanyok, akiknek az adóbevallásában rendszeresen szerepel különbözet, kénytelenek lehetnek
az ilyen különbözetet több mint egy alkalommal átvinni a következő adómegállapítási időszakra,
nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
fél ezt kérte. A Magyar Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Magyar Köztársaság,
–
mivel arra kötelezi azokat az adóalanyokat, akiknek az adóbevallásában valamely adómegállapítási időszakban a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről
szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 183. cikke értelmében különbözete van, hogy a különbözetet vagy annak
egy részét átvigyék a következő adómegállapítási időszakra, hacsak az adóalany meg nem fizette a szállítójának az adott vásárlás
teljes összegét, és
–
mivel e kötelezettség miatt egyes adóalanyok, akiknek az adóbevallásában rendszeresen szerepel különbözet, kénytelenek lehetnek
az ilyen különbözetet több mint egy alkalommal átvinni a következő adómegállapítási időszakra,
–
nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a Magyar Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: magyar.