CELEX: 62010CJ0442
Kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás
84/5/EGK irányelv
1. cikk, (4) bekezdés és 2. cikk, (1) bekezdés
Harmadik fél károsult
A vezetés kifejezett vagy hallgatólagos engedélyezése
90/232/EGK irányelv
1. cikk, első bekezdés
2009/103/EK irányelv
10. cikk, 12. cikk, (1) bekezdés és 13. cikk, (1) bekezdés
Közlekedési baleset károsultja, aki olyan jármű utasa, amelynek vezetőjeként biztosított
A biztosítási szerződés által nem biztosított személy által vezetett gépjármű
A biztosítás köréből ki nem zárt biztosított károsult

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről
szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/103/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 263., 11. o.) 12. cikke (1) bekezdésének
és 13. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.
A kérelmet a Churchill Insurance Company Limited (a továbbiakban: Churchill) és B. Wilkinson, valamint T. Evans és az Equity
Claims Limited (a továbbiakban: Equity) között közúti balesetek ténye okán elszenvedett károk megtérítésének tárgyában indult
jogvitában terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós jog
A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről
szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 1. kötet 10. o.;
a továbbiakban: első irányelv) 3. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„[...] minden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy a saját területén nyilvántartásba vett gépjárművek
rendelkeznek [helyesen: rendelkezzenek] gépjármű‑felelősségbiztosítással. A fedezett felelősség mértékét és a fedezet feltételeit
ezen intézkedések alapján kell meghatározni.”
A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második
tanácsi irányelv (HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 7. kötet 3. o.; a továbbiakban: második irányelv)
hatodik-nyolcadik preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„mivel szükséges rendelkezni egy olyan szerv létrehozásáról, amely garantálja, hogy a balesetet elszenvedő abban az esetben
sem marad kártérítés nélkül, ha a balesetet okozó gépjármű nem rendelkezik biztosítással, vagy ha a gépjármű azonosítatlan;
mivel fontos biztosítani, hogy az ilyen balesetet elszenvedő személy közvetlenül ehhez a szervhez fordulhasson, anélkül hogy
módosításra kerülnének azok a rendelkezések, amelyeket a tagállamok az e szerv által megfizetett kártérítés kiegészítő vagy
nem kiegészítő jellegének vonatkozásában, valamint a jogátruházás szabályainak vonatkozásában alkalmaznak; mivel ugyanakkor
a tagállamok számára biztosítani kell annak a lehetőségét, hogy bizonyos korlátozott kizárásokat alkalmazzanak az e szerv
általi kifizetések tekintetében, valamint hogy egy azonosítatlan gépjármű által okozott anyagi kár megtérítését korlátozhassák
vagy kizárhassák a visszaélések veszélyére való tekintettel;
mivel a balesetet elszenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős
személy közötti viszonyt szabályozzák; mivel ugyanakkor lopott vagy erőszakkal eltulajdonított gépjárművek esetében a tagállamok
előírhatják, hogy a fent említett szerv fizesse meg a kártérítést;
mivel annak érdekében, hogy ennek a szervnek a pénzügyi terheit csökkentsék, a tagállamok rendelkezhetnek bizonyos önrész
alkalmazásáról olyan esetekben, amikor ez a szerv biztosítással nem rendelkező gépjárművek által – illetve, ahol szükséges,
a lopott vagy erőszakkal eltulajdonított gépjárművek által – okozott anyagi kárt térít meg;”.
A második irányelv 1. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy valamennyi tagállam létrehoz vagy felhatalmaz egy szervet, amelynek
a feladata az, hogy kártérítést biztosítson, legalább annak a biztosítási kötelezettségnek az erejéig, amely egy azonosítatlan
gépjármű vagy meghatározott biztosítási kötelezettségnek eleget nem tevő gépjármű által okozott anyagi kár vagy személyi sérülés
esetén áll fenn (a továbbiakban: nemzeti szerv). E rendelkezés harmadik albekezdése értelmében:
„[...] a tagállamok kizárhatják a kártérítés e szerv általi kifizetését azon személyek vonatkozásában, akik saját akaratukból
szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, amennyiben a szerv bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról,
hogy a gépjármű nem volt biztosítva.”
E rendelkezés negyedik albekezdése értelmében a tagállamok korlátozhatják vagy kizárhatják a kártérítés e szerv általi kifizetését
minden olyan esetben, amikor azonosítatlan gépjármű anyagi kárt okozott, és e rendelkezés ötödik albekezdés értelmében pedig
a biztosítással nem rendelkező gépjármű által okozott anyagi kár esetében 500 eurót meg nem haladó önrészt is engedélyezhetnek.
A nemzeti szervekre alkalmazandó szabályokat a későbbiekben, többek között, a gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó 72/166/EGK,
84/5/EGK, 88/357/EGK és 90/232/EGK tanácsi irányelv, valamint a 2000/26/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról
szóló, 2005. május 11‑i 2005/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 149., 14. o.) pontosította és egészítette
ki. A második irányelv 1. cikke (4) bekezdésének harmadik albekezdése így lényegében a 2005/14 irányelv által módosított második
irányelv 1. cikke (5) bekezdésének második albekezdése lett.
A második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Valamennyi tagállam megtesz minden szükséges intézkedést, amely garantálja, hogy bármely törvényi rendelkezést vagy bármely
szerződési záradékot, amely a[z első] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően kiállított biztosítási kötvényben szerepel,
és amely kizárja a biztosítás köréből azokat az eseteket, amikor a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti, aki:
–        ezen tevékenységhez nem rendelkezik kifejezett vagy hallgatólagos engedéllyel,
vagy
–        nem rendelkezik az adott gépjármű vezetésére feljogosító jogosítvánnyal, vagy
vagy
–        megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, törvény által megszabott műszaki előírásokat,
[illetve] a[z első irányelv] 3. cikk[e] (1) bekezdésének alkalmazásában érvénytelennek tekintsenek olyan harmadik fél kárigényének
vonatkozásában, aki balesetet szenvedett el.
Mindazonáltal az első francia bekezdésben említett rendelkezés vagy előírás felhasználható olyan személyek ellenében, akik
saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, amennyiben a biztosító bizonyítani tudja,
hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.
[...]”
A. gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló,
1990. május 14‑i 90/232/EGK irányelv (HL L 129., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 1. kötet 249. o.; a továbbiakban:
harmadik irányelv) harmadik és negyedik preambulumbekezdése értelmében:
„mivel a gépjárműbalesetek károsultjai számára összehasonlítható szintű bánásmódot kell biztosítani függetlenül attól, hogy
a Közösségen belül a balesetek hol következnek be;
mivel egyes tagállamokban hézagok mutatkoznak a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításban különösen a gépjárművek utasai tekintetében;
mivel a potenciális károsultak e különösen sebezhető kategóriájának védelme érdekében e hézagokat meg kell szüntetni”.
A harmadik irányelv 1. cikkének első bekezdése előírja:
„A [második] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése sérelme nélkül a[z első] irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében
említett biztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével
kapcsolatos felelősségre.”
A 2009/103 irányelv egységes szerkezetbe foglalta a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi kötelező felelősségbiztosításra
(a továbbiakban: a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség) vonatkozó előző irányelveket, és következésképpen
hatályon kívül helyezte ezeket, 2009. október 27‑i hatállyal. Az ezen irányelv II. mellékletében található megfelelési táblázat
értelmében az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a 2009/103 irányelv 3. cikke első és második bekezdésének, a második
irányelv 1. cikke (4) bekezdésének harmadik albekezdése és 2. cikkének (1) bekezdése a 2009/103 irányelv 10. cikke (2) bekezdése
második albekezdésének, illetve 13. cikke (1) bekezdésének, a harmadik irányelv 1. cikkének első bekezdése pedig a 2009/103
irányelv 12. cikke (1) bekezdésének felel meg.

A nemzeti jog
A közúti közlekedésről szóló törvénynek (Road Traffic Act 1988; a továbbiakban: 1988. évi törvény) a biztosító azon kötelezettségére
vonatkozó 151. cikke, hogy a kötelező biztosítási kötvény által fedezett polgári jogi jellegű felelősségről szóló határozatot
végre kell hajtania, a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Ezt a cikket kell alkalmazni, ha a biztosításról szóló igazolásnak [...] a kötvénnyel érintett személy [...] részére [...]
történő kiadását követően olyan határozatot hoznak, amelyre ezt a bekezdést alkalmazni kell.
[...]
5.      Azon tény ellenére, hogy a biztosító a kötvényt felmondhatja vagy felbonthatja, illetve felmondhatta vagy felbonthatta, [...]
a jelen cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül köteles kifizetni a határozat szerinti szolgáltatásra jogosult személyeknek:
a)      a halállal vagy személyi sérüléssel kapcsolatos felelősség tekintetében a[z e] felelősségre vonatkozó határozat szerint fizetendő
összeget [...],
[...]
[...]
(8)      Ha a biztosítónak a jelen cikk szerinti fizetési kötelezettsége egy olyan személy felelőssége folytán áll be, aki a kötvény
szerint nem biztosított [...], akkor a biztosító jogosult visszakövetelni a kifizetést ettől a személytől vagy bármely személytől,
aki:
a)      olyan kötvény szerint biztosított [...] , amelynél fogva a felelősségre volna fedezet, ha a kötvény valamennyi személyt biztosítaná
[...], és
b)      a gépjárműnek a felelősség alapjául szolgáló használatát előidézte vagy megengedte.
[...]”

Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
B. Wilkinsont egy gépjármű használata tekintetében annak vezetőjeként jelölték meg egy, a Churchillnél kötött biztosítási
szerződésben. 2005. november 23‑án e gépjármű vezetését egy barátjának engedte át, maga pedig utasként szállt be a gépjárműbe.
Az nem vitatott, hogy B. Wilkinson tudta, hogy e személyt nem biztosította e biztosítási szerződés. A vezető elveszítette
uralmát e gépjármű felett, amely egy másik, szemben közlekedő gépjárművel ütközött. B. Wilkinson súlyosan megsérült. A Churchill
elismerte B. Wilkinsonnal szembeni kártérítési kötelezettségét, de az 1988. évi törvény 151. cikkének (8) bekezdése alapján
biztosítotti minőségében kártérítést követelt tőle, ugyanazon összegben, mint amennyi kártérítést a biztosító volt köteles
fizetni, amely követelést B. Wilkinson vitatta. Mivel az elsőfokú bíróság ez utóbbi javára döntött, a Churchill fellebbezést
nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
T. Evans, aki egy, az Equitynél biztosított motorkerékpár tulajdonosa volt, e jármű vezetése tekintetében volt biztosított,
minden más személy kizárásával. 2004. augusztus 4‑én átengedte egyik barátjának a szóban forgó motorkerékpár vezetését, ő
maga pedig utasként a hátsó ülésen foglalt helyet. A vezető gondatlansága miatt belehajtott egy teherautó hátsó részébe, és
T. Evans súlyosan megsérült. Az elsőfokú bíróság úgy ítélte meg, hogy amikor átengedte a vezetőnek motorkerékpárja vezetését,
T. Evansban nem merült fel a kérdés, hogy a vezető rendelkezett‑e biztosítással az ő motorkerékpárja vezetése tekintetében.
Ily módon megállapította, hogy az Equity az 1988. évi törvény 151. cikkének (8) bekezdése alapján jogosult volt kártérítésre
azon összegek értékében, amelyeket T. Evansnak kellett volna fizetnie, mivel ez utóbbi egy nem biztosított személy számára
engedte át motorkerékpárjának vezetését. T. Evans e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
A Churchill és az Equity arra hivatkozott ez utóbbi bíróság előtt, hogy az 1988. évi törvény 151. cikkének (8) bekezdése nem
olyan rendelkezésnek minősül, amely a 2009/103 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése értelmében „kizár[ás] a biztosítás köréből”,
és mindkét szóban forgó vezető rendelkezett az érintett gépjármű használatához vagy vezetéséhez szükséges felhatalmazással.
B. Wilkinson és T. Evans ezzel szemben arra hivatkoznak, hogy egyrészt e rendelkezés, amennyiben egy biztosítottal szemben,
aki valamely baleset károsultja oly módon kerül alkalmazásra, hogy nem kaphatja meg biztosítójától az összeget, a 13. cikk
(1) bekezdése értelmében kizárja e károsultat a biztosításból, másfelől pedig az a felhatalmazás, amelyre e rendelkezés utal,
a biztosító és nem a biztosított általi felhatalmazás.
A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy az angol jogban az 1988. évi törvény 151. cikkének (8) bekezdése azzal a joghatással
jár, hogy automatikusan kizárja a biztosítás köréből azt a biztosítottat, aki utasként beszállva abba a gépjárműbe, amelynek
vezetése tekintetében biztosítva van, egy nem biztosított vezetőnek engedi át a gépjármű vezetését. E bíróság arra keresi
a választ, hogy az uniós joggal ellentétes‑e az ilyen kizárás, és e rendelkezés – adott esetben – értelmezhető‑e az uniós
joggal összhangban.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a 2009/103 irányelv 12. cikkének (1) bekezdését
kiterjesztően kell értelmezni. Mindazonáltal hangsúlyozza, hogy az előtte folyó eljárás körülményeihez hasonló körülmények
között az ilyen értelmezés a hivatkozott irányelv 10. cikkének (2) bekezdésében szabályozott helyzethez viszonyítottan eltérő
bánásmódot eredményezne. Azt is kiemeli, hogy az a helyzet, amelyben egy jármű utasa, aki a biztosított, és aki átengedi egy
nem biztosított személy számára e jármű vezetését, aszerint változhat, hogy ez az utas tudatában volt‑e, vagy sem, annak a
ténynek, hogy e vezető nem biztosított, illetve aszerint, hogy a szóban forgó utasban felmerült‑e a kérdés, hogy a szóban
forgó vezető biztosított volt‑e.
Ebben a helyzetben a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket
terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [2009/103/EK] irányelv 12. cikkének (1) bekezdését és 13. cikkének (1) bekezdését, hogy azokkal ellentétesek
azok a nemzeti rendelkezések, amelyek a vonatkozó nemzeti jog alapján kizárják a biztosítási szolgáltatásból a közlekedési
baleset károsultját a következő körülmények fennállása esetén:
–        a balesetet egy nem biztosított vezető okozta; és
–        a nem biztosított vezetőnek a károsult engedte át a gépjármű vezetését; és
–        ez a károsult utasként tartózkodott a gépjárműben a baleset bekövetkeztekor; és
–        ez a károsult a szóban forgó gépjármű vezetésére biztosítással rendelkezett?
Különösen:
–        Egy ilyen nemzeti rendelkezés a [2009/103/EK] irányelv 13. cikkének (1) bekezdése értelmében »a biztosítás köréből [való kizárásnak]«
minősül‑e?
–        A jelen ügyben fennállókkal azonos körülmények között a biztosított által a nem biztosított személynek adott engedély a [2009/103/EK]
irányelv 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében »kifejezett vagy hallgatólagos engedélynek« minősül‑e?
–        Befolyásolja‑e az e kérdésre adandó választ az a tény, hogy a [2009/103/EK] irányelv 10. cikke szerint az azonosítatlan vagy
biztosítatlan gépjárművek által okozott károk megtérítésével megbízott nemzeti szervek kizárhatják a kártérítés fizetését
azon személyek vonatkozásában, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt okozta, amennyiben a szerv bizonyítani
tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű nem volt biztosítva?
2)      Függ‑e az [első] kérdésre adandó válasz attól, hogy: […] a szóban forgó engedély azon a tényleges ismereten alapult, hogy
a kérdéses vezető nem biztosított, vagy […] a szóban forgó engedély azon a meggyőződésen alapult, hogy a vezető rendelkezik
biztosítással, vagy […] [függ‑e attól a ténytől, hogy] a szóban forgó engedélyt megadó biztosított személyben fel sem merült
ez a kérdés?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Előzetesen meg kell állapítani, hogy a 2009/103 irányelv nem volt hatályban az alapeljárás tényállásának megvalósulása időpontjában.
Következésképpen az előterjesztett kérdést úgy kell érteni, mint amely nem a 2009/103 irányelv rendelkezéseire, hanem a második
és harmadik irányelv vonatkozó rendelkezéseire utal, amelyek időbeli hatályuk okán alkalmazandók e tényállásra, és amely rendelkezéseket
a 2009/103 irányelv átvette.
Ebből következik, hogy első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a harmadik irányelv
1. cikkének első bekezdését, valamint második irányelv 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy ezekkel ellentétes
az olyan nemzeti szabályozás, amely azzal a joghatással jár, hogy automatikusan kizárja a biztosítási szolgáltatásból egy
közúti baleset károsultját, amennyiben ezt a balesetet egy nem biztosított vezető okozta, továbbá e károsult, a baleset időpontjában
a gépjármű utasa, biztosított volt e gépjármű vezetése tekintetében, és a vezetést e vezetőnek engedte át.
E tekintetben a Churchill és az Equity elsősorban arra hivatkoznak, hogy a 2009/103 irányelvnek a második irányelv 2. cikke
(1) bekezdésének megfelelő rendelkezései a jelen ügyben nem alkalmazhatók. Az 1988. évi törvény 151. cikkének (8) bekezdése
nem minősül a biztosítás köréből való kizárásnak. Véleményük szerint ezen utóbbi rendelkezésnek egyszerűen az a joghatása,
hogy abban az esetben, ha valamely biztosítónak kártérítést kell fizetnie egy, a biztosítás által nem fedezett vezető felelősségének
ténye okán, feljogosítja a biztosítót, hogy megtérítési keresetet indítson a biztosítottal szemben, hogy visszatéríttesse
ezt a kártérítést, ha e biztosított okozta vagy engedte meg a gépjármű e vezető általi használatát.
Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EUMSZ 267. cikk alapján megindított eljárás során a Bíróság és
a kérdést előterjesztő bíróság hatásköre egyértelműen elkülönül, és a nemzeti jog értelmezésére kizárólag ez utóbbi jogosult
(lásd az 52/76. sz. Benedetti‑ügyben 1977. február 3‑án hozott ítélet [EBHT 1977., 163. o.] 25. pontját, a C‑397/96. sz.,
Kordel és társai ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5959. o.] 25. pontját és a C‑500/06. sz. Corporación
Dermoestética ügyben 208. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5785. o.] 21. pontját)
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy az alapügyben eljáró bíróság az 1988. évi törvény
151. cikkének (8) bekezdését az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben szereplőhöz hasonló körülmények között
nem úgy értelmezi, mint amely azt írja elő, hogy a biztosítónak kártérítést kell fizetnie a biztosított károsultnak, amely
kártérítést a károsultnak vissza kell térítenie a biztosító számára, hanem úgy, amelynek az a joghatása, hogy a biztosítási
szolgáltatásból automatikusan kizárja azon közúti balesetet szenvedett károsult utast, aki biztosított volt, és aki átengedte
a vezetést egy nem biztosított vezetőnek.
Ebből következik, hogy a jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett kérdések nem valamely, a polgári jogi felelősséget szabályozó
jogszabálynak az uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkoznak, hanem egy olyan rendelkezésnek e joggal való összeegyeztethetőségére,
amely a kérdést előterjesztő bíróság értelmezése szerint automatikusan kizárva a biztosítottnak esetlegesen járó kártérítést,
korlátozza a polgári jogi felelősség terjedelmét. Az előterjesztett kérdések tehát a vonatkozó uniós szabályozás hatálya alá
tartoznak.
A Churchill, az Equity, valamint az Egyesült Királyság Kormánya azt állítja továbbá, hogy az első kérdésre nemleges választ
kell adni. Azokat a személyeket ugyanis, akik olyan helyzetben találhatók, mint B. Wilkinson és T. Evans, nem minősíthetők
a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti harmadik fél károsultnak.
B. Wilkinson, T. Evans és az Európai Bizottság ellenben azt állítják, hogy a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó
uniós szabályozással ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, mint az első kérdésben szereplő. A Bizottság elsősorban arra
hivatkozik, hogy valamely közlekedési baleset károsultja nem zárható ki az utassá történő minősítésből pusztán annak okán,
hogy ő maga a biztosított személy. Következésképpen a Bizottság szerint az olyan károsultat, aki egyszersmind a biztosított
is, a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti harmadik fél károsultnak kell tekinteni.
E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy az első, a második és a harmadik irányelv arra irányul, hogy egyrészt szabad mozgást
biztosítson az általában a Közösség területén található gépjárműveknek és utasaiknak, másrészt függetlenül attól, hogy a Közösségen
belül hol történt a baleset, hasonló elbánást biztosítson az ilyen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak (lásd
többek között a C‑129/94. sz. Ruiz Bernáldez‑ügyben 1996. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1829. o.] 13. pontját
és a C‑537/03. sz., Candolin és társai ügyben 2005. június 30‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5745. o.] 17. pontját). A harmadik
irányelv ötödik preambulumbekezdése értelmében ugyanis e szabályozás célja továbbá a gépjárművek utasainak, a potenciális
károsultak e különösen sebezhető kategóriájának védelme a felelősségbiztosítás terén az egyes tagállamokban mutatkozó hézagok
megszüntetése által (a C‑356/05. sz. Farrell‑ügyben 2007. április 19‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑3067. o.] 24. pontja).
E tekintetben az első irányelv 3. cikkének a második és a harmadik irányelvben kifejtett és kiegészített (1) bekezdése tehát
kötelezővé teszi a tagállamok számára annak garantálását, hogy a rendszerint a területükön üzemben tartott járművekre vonatkozó
felelősség biztosítással fedezve legyen, illetve e bekezdés többek között meghatározza azon kártípusokat és harmadik fél károsultakat,
amelyekre és akikre a biztosításnak ki kell terjednie (lásd ebben az értelemben a C‑348/98. sz., Mendes Ferreira és Delgado
Correia Ferreira ügyben 2000. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6711. o.] 25–27. pontját, valamint a C‑484/09. sz.
Carvalho Ferreira Santos‑ügyben 2011. március 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 25–27. pontját).
Ez utóbbi vonatkozásában a Bíróság már megállapította, hogy az első irányelv 3. cikke (1) bekezdésének, a második irányelv
2. cikke (1) bekezdésének és a harmadik irányelv 1. cikkének az a célja, hogy valamennyi gépjárműbalesetet szenvedett utas
számára biztosítsák, hogy a kötelező felelősségbiztosítás megtérítse az őket ért kárt (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
Candolin és társai ügyben hozott ítélet 27. pontját). A Bíróság azt is megállapította, hogy azt előírva, hogy a gépjármű‑felelősségbiztosítás
a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utas személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre, a harmadik irányelv
1. cikke egyedül a vezető és a többi utas között tesz megkülönböztetést (a fent hivatkozott Candolin és társai ügyben hozott
ítélet 32. pontja és a fent hivatkozott Farrell‑ügyben hozott ítélet 23. pontja).
E tényező tekintetében a Bíróság azt állapította meg, hogy az első, a második és a harmadik irányelv által követett, a károsult
védelmére vonatkozó, és a jelen ítélet 27. pontjában felidézett célkitűzés megkövetelik, hogy a balesetben nem vezetőként,
hanem utasként részt vevő gépjármű-tulajdonos jogi helyzete megegyezzen a balesetet szenvedő gépjármű többi utasáéval (a fent
hivatkozott Candolin és társai ügyben hozott ítélet 33. pontja). Hasonlóképpen a Bíróság azt is megállapította, hogy e célkitűzéssel
ellentétes az, hogy egy nemzeti szabályozás indokolatlanul leszűkítse a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosítás által fedezett
utas fogalmát, kizárva ebből azokat a személyeket, akik a jármű nem személyszállításra tervezett és e célra fel nem szerelt
részében utaztak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Farrell‑ügyben hozott ítélet 28–30. pontját).
Mivel ily módon a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó uniós szabályozás – amint az a jelen ítélet 29. pontjában
is megállapításra került, és amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 28. pontjában – egyedül a vezető és az utas
közötti megkülönböztetést fogadja el, a károsultak védelmének ugyanezen célkitűzése azt is megköveteli, hogy annak a személynek
a helyzete, aki biztosított volt a gépjármű vezetése tekintetében, de aki e jármű utasa volt a baleset időpontjában, e baleset
valamennyi más károsultjának helyzetével egyenértékű legyen.
Ebből következik, hogy az a tény, hogy egy személy biztosított volt a balesetet okozó gépjármű vezetése tekintetében, nem
teszi lehetővé e személy kizárását a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti harmadik fél károsult fogalmából,
mivel ő e gépjármű utasa, és nem vezetője volt.
A harmadik fél károsultak jogait illetően arra kell emlékeztetni, hogy a Bíróság megállapította, hogy az első irányelv 3. cikkének
(1) bekezdésébe ütközik az a rendelkezés, miszerint a biztosító törvényi rendelkezésre vagy bármely szerződési záradékra hivatkozással
megtagadhatja a kártérítést a biztosított gépjárművel okozott baleset harmadik fél károsultjaitól (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez‑ügyben hozott ítélet 20. pontját, a fent hivatkozott Candolin és társai ügyben hozott ítélet
18. pontját, valamint a fent hivatkozott Carvalho Ferreira Santos‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).
A Bíróság továbbá úgy határozott, hogy a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése csak a hivatkozott cikkben
előírt biztosítási szerződésben szereplő olyan rendelkezéseket vagy szerződési záradékokat illetően vonatkozik erre a kötelezettségre,
amelyek kizárják a gépjármű‑felelősségbiztosítás köréből az azon okból a harmadik károsult félnek okozott károkat, amikor
a biztosított gépjárművet olyan személy használta vagy vezette, aki nem rendelkezett engedéllyel e gépjármű vezetésére, nem
rendelkezett jogosítvánnyal, vagy olyan személy, aki megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó,
törvény által megszabott műszaki előírásokat (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez‑ügyben hozott ítélet 21. pontja, a fent hivatkozott
Candolin és társai ügyben hozott ítélet 19. pontja, valamint a fent hivatkozott Carvalho Ferreira Santos‑ügyben hozott ítélet
30. pontja)
Nem vitatott, hogy e kötelezettségtől eltérve a 2. cikk (1) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy – tekintettel arra,
hogy maguk idézték elő a helyzetet – a biztosítónak nem kell megtérítenie bizonyos személyek kárát, nevezetesen azokét, akik
önként szálltak be a balesetet okozó gépjárműbe, és a biztosító képes bizonyítani, hogy e személyek tudták, hogy a gépjármű
lopott volt (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez‑ügyben hozott ítélet 21. pontja és a fent hivatkozott Candolin és társai ügyben
hozott ítélet 20. pontja). Mindazonáltal, és amint azt a Bíróság is megállapította, a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének
második albekezdésétől kizárólag e sajátos tényállás esetén lehet eltérni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Candolin
és társai ügyben hozott ítélet 23. pontját).
A fentiekből következik, hogy a harmadik irányelv 1. cikkének első bekezdését és a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely azzal a joghatással jár, hogy azon okból
zárja ki automatikusan a biztosító kártérítési kötelezettségét az olyan utassal szemben, aki közlekedési baleset károsultja
volt, hogy ezen utas azon gépjármű vezetése tekintetében volt biztosított, amely neki a kárt okozta, a vezető pedig nem volt
biztosított.
Ezen összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést is felteszi a Bíróságnak, hogy az, hogy a biztosított átengedi
a vezetést egy nem biztosított vezetőnek, olyan körülmények között, mint az alapügyben szereplők, a második irányelv 2. cikke
(1) bekezdésének első francia bekezdése szerinti „kifejezett vagy hallgatólagos [engedélynek]” minősül‑e. Amint azt a főtanácsnok
is kiemelte indítványának 42. pontjában, ez a kérdés annak eldöntésére irányul, hogy azok a törvényi vagy szerződéses rendelkezések,
amelyek kizárják a biztosítási fedezetet olyan esetekben, amikor a vezető nem rendelkezett a biztosító kifejezett vagy hallgatólagos
engedélyével, vonatkozhatnak‑e a károsultra.
Ez az érvelés nem fogadható el. Még azt feltételezve is, hogy a „kifejezett vagy hallgatólagos [engedély]” kifejezések kizárólag
a biztosított által adott engedélyre vonatkoznak, ebből mindenesetre nem következhet az, hogy egy olyan záradék, amely kizárja
a biztosítási fedezetet abban az esetben, ha a vezető nem rendelkezett a biztosító engedélyével, érvényes és alkalmazható
legyen. Az egyetlen eset ugyanis, amikor valamely harmadik fél károsult kizárható a fedezetből, a második irányelv 2. cikke
(1) bekezdésének első albekezdésében írt tényállás. Márpedig az nem vitatott, hogy a jelen ügyben nem e tényállásról van szó.
Ezt követően a kérdés előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy az a körülmény, hogy a második irányelv 1. cikke
(4) bekezdésének első albekezdése értelmében a tagállamok kizárhatják a nemzeti szervek beavatkozását azon személyek vonatkozásában,
akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt okozta, amennyiben a szerv bizonyítani tudja, hogy tudomásuk
volt arról, hogy sem a vezető, sem a gépjármű nem volt biztosítva, hatással lehet‑e az első kérdésre adandó válaszra.
E tekintetben először is azt kell hangsúlyozni, hogy az a helyzet, amelyben a kárt okozó gépjárművet olyan személy vezette,
aki e tekintetben nem volt biztosított, és a második irányelv 1. cikke (4) bekezdésének harmadik albekezdésében szereplő helyzet,
amelyben a balesetet okozó gépjármű nem szerepelt semmiféle biztosítási szerződésben, nem hasonlók és nem is összehasonlíthatók.
Az a körülmény ugyanis, hogy valamely járművet az erre vonatkozó biztosítási szerződésben meg nem jelölt személy vezetett,
különösen az első, a második és a harmadik irányelvnek a balesetek károsultjai védelmére irányuló célkitűzésére figyelemmel,
nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az ilyen gépjármű nem volt biztosítva a szóban forgó rendelkezés értelmében.
Másodsorban, amint azt a Bizottság kiemelte, a nemzeti szerv végső megoldásként kidolgozott beavatkozása kizárólag azon eset
tekintetében került előírásra, amikor a károkat azonosítatlan vagy olyan gépjármű okozta, amelynek tekintetében nem tettek
eleget az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében előírt biztosítási kötelezettségnek.
Ez magyarázza, hogy a károsultaknak a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó uniós szabályozás által nyújtott
védelme általános célkitűzése ellenére az uniós jogalkotó lehetővé tette a tagállamok számára, hogy bizonyos korlátozott esetekben
kizárják e szerv beavatkozását, különösen azon személyek vonatkozásában, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe,
amely a kárt okozta, amennyiben a szerv bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy sem a vezető, sem a gépjármű nem
volt biztosítva.
Következésképpen az a körülmény, hogy a második irányelv 1. cikke (4) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a tagállamok
kizárhatják a nemzeti szervek beavatkozását azon személyek vonatkozásában, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe,
amely a kárt okozta, amennyiben a szerv bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy sem a vezető, sem a gépjármű nem
volt biztosítva, semmiféle hatást nem gyakorol a harmadik irányelv 1. cikke (1) bekezdésének és a második irányelv 2. cikke
(1) bekezdésének adandó értelmezésre.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a harmadik irányelv 1. cikkének első bekezdését,
valamint második irányelv 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ezekkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
amely azzal a joghatással jár, hogy automatikusan kizárja a biztosító kártérítési kötelezettségét egy közúti baleset károsultjaival
szemben, amennyiben ezt a balesetet nem a biztosítási szerződés által biztosított vezető okozta, és e károsult, a baleset
időpontjában a gépjármű utasa, biztosított volt e gépjármű vezetése tekintetében, és a vezetést e vezetőnek engedte át.

A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, az előző kérdésre adott válasz eltérhet‑e
azon ténytől függően, hogy a károsult biztosított tudatában volt‑e, vagy sem, annak a ténynek, hogy az a személy, akinek a
vezetést átengedte, nem rendelkezett biztosítással e tekintetben, vagy abban a hitben volt, hogy rendelkezett, illetve felmerült‑e
benne ez a kérdés, vagy sem.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 50. pontjában, hogy az első irányelv
3. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításnak valamennyi, a kárt okozó gépjármű vezetőjével
nem azonos károsult számára fedezetet kell nyújtania, feltéve hogy az első, a második vagy a harmadik irányelvben kifejezetten
előírt kivételek egyike sem alkalmazható.
Következésképpen az a körülmény, hogy a biztosított károsult tudatában volt annak a ténynek, hogy az a személy, akinek a gépjármű
vezetését átengedte, e tekintetben nem volt biztosított, vagy azt hitte, biztosított volt, illetve nem merült fel benne ez
a kérdés, irreleváns az első kérdésre adandó válasz tekintetében.
Mindazonáltal ez nem zárja ki a tagállamok azon lehetőségét, hogy figyelembe vegyék ezt a tényezőt a polgári jogi felelősségre
vonatkozó szabályozásukban, mindenesetre azzal a feltétellel, hogy az e területre vonatkozó hatáskörüket az uniós jog és különösen
az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdése, a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése és a harmadik irányelv 1. cikkének
tiszteletben tartásával kell gyakorolniuk, és hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezések nem fosztják meg ezeket hatékony érvényesülésüktől
(a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez‑ügyben hozott ítélet 19. pontja; a fent hivatkozott Candolin és társai ügyben hozott ítélet
27. és 28. pontja; a fent hivatkozott Farrell‑ügyben hozott ítélet 34. pontja; a fent hivatkozott Carvalho Ferreira Santos‑ügyben
hozott ítélet 35. és 36. pontja, valamint a C‑409/09. sz., Ambrósio Lavrador és Olival Ferreira Bonifácio ügyben 2011. június
9‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 28. pontja).
Ily módon valamely – általános és absztrakt szempontok alapján meghatározott – nemzeti szabályozás kizárólag a károsult károkozásban
való közrehatása alapján nem zárhatja ki vagy korlátozhatja aránytalanul a károsult kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításon
alapuló kártérítési jogát. Ennélfogva a károsultnak járó kártérítés mértékét csak rendkívüli körülmények esetén, egyedi mérlegelés
alapján lehet korlátozni (a fent hivatkozott Candolin és társai ügyben hozott ítélet 29., 30. és 35. pontja; a fent hivatkozott
Farrell‑ügyben hozott ítélet 35. pontja; a fent hivatkozott Carvalho Ferreira Santos‑ügyben hozott ítélet 38. pontja, valamint
a fent hivatkozott Ambrósio Lavrador és Olival Ferreira Bonifácio ügyben hozott ítélet 29. pontja).
A fentiekből az következik, hogy a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az előterjesztett első kérdésre adandó válasz
nem függ attól, hogy a biztosított károsult tudatában volt‑e annak a ténynek, hogy az a személy, akinek a gépjármű vezetését
átengedte, e tekintetben nem volt biztosított, vagy azt hitte, biztosított volt, illetve felmerült‑e benne ez a kérdés, vagy
sem.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló,
1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelv 1. cikkének első bekezdését, valamint a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra
vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv 2. cikkének (1) bekezdését
úgy kell értelmezni, hogy ezekkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely azzal a joghatással jár, hogy automatikusan
kizárja a biztosító kártérítési kötelezettségét egy közúti baleset károsultjaival szemben, amennyiben ezt a balesetet nem
a biztosítási szerződés által biztosított vezető okozta, továbbá e károsult, a baleset időpontjában a gépjármű utasa, biztosított
volt e gépjármű vezetése tekintetében, és a vezetést e vezetőnek engedte át.
2)
Az előterjesztett első kérdésre adandó válasz nem függ attól, hogy a biztosított károsult tudatában volt‑e annak a ténynek,
hogy az a személy, akinek a gépjármű vezetését átengedte, e tekintetben nem volt biztosított, vagy azt hitte, biztosított
volt, illetve felmerült‑e benne ez a kérdés, vagy sem.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.