CELEX: 62013CJ0606
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2003/96/EY
4 ja 21 artikla
Direktiivi 2008/118/EY
Direktiivi 92/12/ETY
3 artiklan 1 kohta
Soveltamisala
Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään ydinreaktorien lämpötehosta kannettavasta verosta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhtäältä energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (
EUVL L 283, s. 51
) 4 artiklan 2 kohdan ja 21 artiklan 5 kohdan ja toisaalta valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.10.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/118/EY (
EUVL 2009, L 9, s. 12
) 1 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa OKG AB (jäljempänä OKG) on valittanut Skatteverketin (verohallinto) päätöksestä velvoittaa OKG maksamaan ydinreaktorien lämpötehosta kannettava vero.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2003/96 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kannettava energiatuotteista ja sähköstä veroa tämän direktiivin mukaisesti.”
Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä ilmaisulla 'energiatuotteet' tarkoitetaan seuraavia tuotteita:
a)
CN-koodeihin 1507–1518 kuuluvat tuotteet, jos ne on tarkoitettu käytettäviksi lämmitys- tai moottoripolttoaineina,
– –
h)
CN-koodiin 3824 90 99 kuuluvat tuotteet, jos ne on tarkoitettu käytettäviksi lämmitys- tai moottoripolttoaineina.
2.   Tätä direktiiviä sovelletaan myös CN-koodiin 2716 kuuluvaan sähköön.
3.   [Moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina k]äytettäväksi tarkoitettuja tai myytäviä taikka moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina käytettäviä muita energiatuotteita kuin niitä, joiden osalta verotaso määritellään tässä direktiivissä, on verotettava käyttötarkoituksen mukaan vastaavan lämmityspolttoaineen tai moottoripolttoaineen verokannan mukaisesti.
– –
4.   Tätä direktiiviä ei sovelleta:
– –
b)
Energiatuotteiden ja sähkön käyttöön seuraaviin tarkoituksiin:
—
energiatuotteiden käyttö muihin tarkoituksiin kuin moottoripolttoaineeksi tai lämmityspolttoaineeksi
– –”
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”[Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetussa neuvoston] direktiivissä 92/12/ETY [
EYVL L 76, s. 1
] olevien viittausten 'kivennäisöljyihin' ja 'valmisteveroon', sikäli kuin sitä sovelletaan kivennäisöljyihin, katsotaan koskevan kaikkia tämän direktiivin 2 artiklassa tarkoitettuja energiatuotteita, sähköä ja 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja kansallisia välillisiä veroja.”
Direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä 'verotasolla' tarkoitetaan kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti energiatuotteiden tai sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana.”
Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sovellettaessa direktiivin 92/12/ETY 5 ja 6 artiklaa sähkö ja maakaasu ovat verotettavia tuotteita, ja verosaatava syntyy jakelijan tai jälleenjakelijan toimittaessa tuotteen. – –”
Direktiivin 92/12 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä säädetään järjestelmästä, joka koskee valmisteveron ja muiden välittömästi tai välillisesti tuotteiden kulutukseen kohdistuvien välillisten verojen alaisia tuotteita, lukuun ottamatta arvonlisäveroa ja yhteisön määräämiä veroja.
– –”
Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan yhteisön tasolla seuraaviin asiaa koskevissa direktiiveissä määriteltyihin tuotteisiin:
—
kivennäisöljyt,
—
alkoholi ja alkoholijuomat,
—
valmistettu tupakka.”
Direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yleinen järjestelmä, joka koskee seuraavien tavaroiden (jäljempänä 'valmisteveron alaiset tavarat') kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettavaa valmisteveroa:
a)
direktiivin 2003/96/EY soveltamisalaan kuuluvat energiatuotteet ja sähkö;
– –”
Direktiivin 47 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kumotaan direktiivi 92/12/ETY 1 päivästä huhtikuuta 2010.
– –
2.   Viittauksia kumottuun direktiiviin pidetään viittauksina tähän direktiiviin.”
Ruotsin oikeus
Ydinreaktorin lämpötehosta kannettavasta verosta annetun lain (2000:466) (lagen (2000:466) om skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Ydinreaktorin lämpötehosta maksetaan veroa valtiolle tämän lain säännösten mukaisesti. Lämpöteholla tarkoitetaan tässä laissa ydinreaktorin lämmöntuottokykyä.”
Lain 2 §:ssä säädetään, että ”veroa maksetaan kultakin kalenterikuukaudelta, jolle on saatu lupa ydinreaktorin hallintaan ja käyttöön. Jos toimilupa on päättynyt tai peruutettu ennen kalenterikuukauden loppua, verovelvollisuus päättyy mainittuun ajankohtaan”.
Lain 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Verovelvollinen on ydinreaktorin hallintaan ja käyttöön tarvittavan luvan haltija.”
Lain 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos ydinreaktori on ollut pois käytöstä yhtäjaksoisesti yli 90 kalenterivuorokautta, voidaan kutakin lämpötehon megawattia kohden tehdä 415 Ruotsin kruunun (SEK) (noin 43,54 euroa) suuruinen vähennys niiltä kalenterivuorokausilta, joiden lukumäärä ylittää 90.”
Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
OKG harjoittaa ydinvoimalatoimintaa. Se maksoi vuoden 2009 huhti-, touko- ja kesäkuun tilikausilta ydinreaktorien lämpötehosta kannettavan veron.
Tämän jälkeen se valitti tehdystä verotuspäätöksestä ja vaati verohallinnolta kyseisen veron palauttamista. Valituksessaan se vetosi muun muassa siihen, että vero oli käytännössä katsottava direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohdan ja 21 artiklan 5 kohdan vastaiseksi sähköntuotannosta kannettavaksi valmisteveroksi.
Verohallinto vahvisti alkuperäisen päätöksensä ja valitus tuli förvaltningsrätten i Falunin (Falunin hallinto-oikeus) käsiteltäväksi. Tämä hylkäsi valituksen, koska se katsoi, että kyseessä oleva vero ei kuulunut direktiivin 2003/96 eikä direktiivin 2008/118 soveltamisalaan.
OKG on valittanut tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen. Se väittää, että ydinreaktorien lämpötehosta kannettava vero on käytännössä sähköntuotannosta kannettava valmistevero, kun otetaan huomioon, että voimalan lämpöteho on välittömässä yhteydessä sen sähköntuotantoon. Yhteyden olemassaolo on OKG:n mukaan nähtävissä erityisesti siitä, että jos sähköntuotanto keskeytyy yhtäjaksoisesti yli 90 kalenterivuorokaudeksi, minkäänlaista veroa ei kanneta.
OKG katsoo lisäksi, että tilanne on sama kuin se, josta oli kyse tuomiossa Braathens (
C‑346/97
,
EU:C:1999:291
), jossa todettiin, että vero, joka perustui kaavamaiseen laskelmaan lentokoneen arvioiduista hiilivetypäästöistä, kohdistui todellisuudessa lentokoneiden polttoaineen kulutukseen, minkä vuoksi kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annettua neuvoston direktiiviä 92/81/ETY (
EYVL L 316, s. 12
) voitiin soveltaa ja kyseessä oleva vero oli direktiivin vastainen.
Verohallinto katsoo puolestaan, että kyseessä oleva vero on ydinreaktorin suurimman sallitun lämmöntuotantokyvyn perusteella kannettava kiinteämääräinen vero eikä vero, jonka määrä vaihtelee tosiasiallisesti tuotetun sähkön määrän mukaan. Se korostaa, että vero kannetaan, vaikka tuotanto ei ole käynnissä. Verovelvollisuus voi sen mukaan jäädä syntymättä ainoastaan silloin, kun toiminta on poikkeuksellisesti keskeytynyt yli 90 kalenterivuorokauden ajaksi.
Kammarrätten i Sundsvall on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että 'verotasolla' tarkoitetaan kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana. Mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdasta ilmenee, että sähkö on verotettava tuote ja että verosaatava syntyy hetkellä, jolloin jakelija tai jälleenjakelija toimittaa sähkön. Ovatko nämä artiklat esteenä ydinreaktorien lämpötehoon kohdistuvalle verolle?
2)
Onko lämpötehosta kannettava vero sellaisten tavaroiden (valmisteveron alaiset tavarat), joita tarkoitetaan valmisteverodirektiivin 1 artiklan 1 kohdassa, kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettava valmistevero?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin haluaa ensimmäisellä kysymyksellään vastauksen siihen, onko direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohtaa ja 21 artiklan 5 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään ydinreaktorien lämpötehoon kohdistuvasta verosta.
Tässä yhteydessä on tuotava esiin, että ensimmäinen kysymys, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sen muotoillut, perustuu olettamaan siitä, että direktiiviä 2003/96 voidaan asiallisesti soveltaa pääasiassa. Direktiivin 1 artiklan mukaan sen soveltamisalaan kuuluu ainoastaan energiatuotteiden ja sähkön verotus, sellaisina kuin nämä on määritelty direktiivin 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa.
Näin ollen on ensin selvitettävä, kuuluuko ”ydinreaktorin lämpöteho”, kun se ymmärretään reaktorin lämmöntuotantokyvyksi, direktiivin 2003/96 soveltamisalaan.
Ensiksikin on muistettava, että direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa määritellään direktiivissä käytetty energiatuotteiden käsite luettelemalla tyhjentävästi tuotteet, jotka kuuluvat tämän käsitteen määritelmän alaan, viittaamalla yhdistetyn nimikkeistön koodeihin (tuomio Kernkraftwerke Lippe-Ems,
C‑5/14
,
EU:C:2015:354
,
kohta).
Koska ydinreaktorin lämpötehoa ei mainita tässä luettelossa, sitä ei voida pitää direktiivissä 2003/96 tarkoitettuna energiatuotteena.
Tätä tulkintaa tukevat direktiivin 2003/96 2 artiklan 1 ja 3 kohta ja 4 kohdan b alakohta, joiden mukaan energiatuotteella tarkoitetaan yksinomaan tuotteita, jotka on tarkoitettu käytettäväksi moottori- tai lämmityspolttoaineina. Ydinreaktorin lämpöteho ei ole tällainen tuote, koska sillä tarkoitetaan reaktorin lämmöntuotantokykyä.
Tästä syystä ydinreaktorin lämpöteho ei kuulu direktiivissä 2003/96 tarkoitetun energiatuotteen käsitteen alaan.
Toiseksi on mainittava siitä, että direktiivin 2003/96 2 artiklan 2 kohdassa säädetään sähkön määrittelystä CN-koodin 2716 mukaisesti.
Tässä yhteydessä on tuotava esiin – kun otetaan huomioon ydinreaktorin lämpötehosta kannettavan veron käsite, sellaisena kuin se on edellä 28 kohdassa määritelty – se, että pääasiassa kyseessä oleva vero muodostuu kuukausittain maksettavasta kiinteästä summasta, joka on laskettu teoreettisen arvon perusteella eli kansallisen viranomaisen kyseisen ydinreaktorin hallintaa ja käyttöä varten myöntämässä luvassa kullekin ydinreaktorille megawatteina vahvistetun suurimman lämpötehon perusteella. Lisäksi ydinreaktorin hallintaa ja käyttöä varten myönnetyn luvan haltija on velvollinen maksamaan lämpötehosta kannettavan veron silloinkin, kun reaktori on pois käytöstä, niitä jaksoja lukuun ottamatta, joiden aikana reaktori on poikkeuksellisesti pois käytöstä yhtäjaksoisesti yli 90 kalenterivuorokautta.
Pääasiassa kyseessä olevan veron osalta verotettava tapahtuma eli ydinreaktorin teoreettinen tuotantokyky ja reaktorin todellinen sähköntuotanto eivät näin ole millään tavoin yhteydessä toisiinsa.
Ydinreaktorin lämpöteho, sellaisena kuin se on pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä ymmärretty, ei siis kuulu direktiivissä 2003/96 vahvistetun sähkön käsitteen alaan.
Kolmanneksi on katsottava, ettei edellä 31 ja 32 kohdassa mainittujen seikkojen valossa pääasiassa kyseessä olevan kaltaista veroa lasketa direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan tai välillisesti todella tuotetun sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana.
Vastaavalla tavalla ei voida katsoa, että verotettavalla tapahtumalla olisi tuomiossa Braathens (
C‑346/97
,
EU:C:1999:291
,
kohta) tarkoitetulla tavalla suora ja erottamaton yhteys tietyn ydinreaktorin tuottaman sähkön kulutukseen.
Edellä esitetystä käy ilmi, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen vero, joka kohdistuu ydinreaktorin lämpötehoon, kuulu direktiivin 2003/96 soveltamisalaan.
Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohtaa ja 21 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään ydinreaktorien lämpötehoon kohdistuvasta verosta, koska tällainen vero ei kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.
Toinen kysymys
Todettakoon aluksi, että direktiivi 92/12 kumottiin 1.4.2010 alkavin vaikutuksin direktiivin 2008/118 47 artiklalla. Pääasiassa kyseessä olevat verotuskaudet sijoittuvat aikaan tätä ennen, minkä vuoksi toista kysymystä on tarkasteltava direktiivin 92/12 säännösten kannalta.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis katsottava kysyneen itse asiassa sitä, onko direktiiviä 92/12 tulkittava siten, että ydinreaktorin lämpötehosta kannettavaa veroa on pidettävä tässä direktiivissä tarkoitettuna valmisteverona.
Direktiivin 92/12 3 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä sovelletaan kivennäisöljyihin, alkoholiin ja alkoholijuomiin sekä valmistettuun tupakkaan, sellaisina kuin nämä on määritelty niitä koskevissa direktiiveissä.
Direktiivin 2003/96 3 artiklasta käy ilmi, että näiden tuotteiden verotuksen lisäksi direktiivissä 92/12 säädetään myös direktiivin 2003/96 2 artiklassa ja 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen tuotteiden, kuten juuri sähkönkulutuksen, verotuksesta.
Unionin tuomioistuin on edellä 36 kohdassa jo todennut, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen vero ei kuulu direktiivin 2003/96 soveltamisalaan. Näin ollen vero ei kuulu myöskään direktiivin 92/12 soveltamisalaan.
Toiseen kysymykseen on siis vastattava, että direktiiviä 92/12 on tulkittava siten, että ydinreaktorin lämpötehoon kohdistuva vero ei ole tässä direktiivissä tarkoitettu valmistevero.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 4 artiklan 2 kohtaa ja 21 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään ydinreaktorien lämpötehoon kohdistuvasta verosta, koska tällainen vero ei kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.

2)
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annettua neuvoston direktiiviä 92/12/ETY on tulkittava siten, että ydinreaktorin lämpötehoon kohdistuva vero ei ole tässä direktiivissä tarkoitettu valmistevero.

Allekirjoitukset
(
*
)   Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.