CELEX: 62013CJ0551
Преюдициално запитване
Директива 2008/98/ЕО
Член 15
Управление на отпадъците
Възможност за причинителя на отпадъци да извърши самостоятелно третирането им
Приета, но невлязла в сила национална правна уредба за транспониране
Изтичане на срока за транспониране
Директен ефект

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (
ОВ L 312, стр. 3
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR) SpA (наричана по-нататък „SETAR“), собственик на хотелски туристически комплекс в местността S’Oru e Mari (Италия), и Comune di Quartu S. Elena по повод отказа на дружеството да плати общинска такса за обезвреждане на твърди битови отпадъци (tassa per lo smaltimento dei rifiuti solidi urbani, наричана по-нататък „TARSU“).
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 25, 28 и 41 от Директива 2008/98 имат следното съдържание:
„(25)
Целесъобразно е разходите да бъдат разпределени по такъв начин, че да отразяват реалните разходи за околната среда от образуването и управлението на отпадъците.
[…]
(28)
Настоящата директива следва да допринесе за доближаването на ЕС към едно „рециклиращо общество“, което се стреми да избягва образуването на отпадъци и ги използва като ресурс. По специално, Шестата програма за действие на Общността за околната среда призовава за мерки, насочени към гарантиране на разделяне при източника, събиране и рециклиране на приоритетните потоци от отпадъци. В съответствие с тази цел и като средство за улесняване или подобряване на потенциала за оползотворяване, отпадъците следва да се събират разделно, ако това е осъществимо от техническа, екологична и икономическа гледна точка, преди да преминат действия по оползотворяване, които дават най-благоприятните резултати за околната среда като цяло. Държавите членки следва да насърчават разделянето на опасните съединения от потоците от отпадъци, ако това е необходимо за постигане на съобразено с околната среда управление.
[…]
(41)
С оглед на превръщането на Европа в рециклиращо общество с високо равнище на ефективност при използването на ресурсите следва да се определят цели за подготовката за повторна употреба и рециклирането на отпадъците. Държавите членки прилагат различни подходи към събирането на домакински отпадъци и на други отпадъци с подобен характер и състав. Поради това е целесъобразно тези цели да отчитат различните системи за събиране на отпадъците в различните държави членки. Потоците от отпадъци от друг произход, сходни с домакинските отпадъци, включват отпадъците, посочени в категория 20 от списъка, установен с Решение 2005/532/ЕО [на Комисията от 3 май 2000 година за замяна на Решение 94/3/ЕО за установяване на списък на отпадъците в съответствие с член 1, буква а) от Директива 75/442/ЕИО на Съвета относно отпадъците и Решение 94/904/ЕО на Съвета за установяване на списък на опасните отпадъци в съответствие с член 1, параграф 4 от Директива 91/689/ЕИО на Съвета относно опасните отпадъци (
ОВ L 226, стр. 3
; Специално издание на български език, глава 15, том 6, стр. 69]“.
Съгласно член 1 от Директива 2008/98:
„Настоящата директива определя мерките за защита на околната среда и човешкото здраве посредством предотвратяване или намаляване на вредното въздействие от образуването и управлението на отпадъци, както и чрез намаляване на цялостното въздействие от използването на ресурси и чрез повишаване на ефективността на това използване“.
Член 4 от Директивата предвижда следното:
„1.   В законодателството и в политиката за предотвратяване и управление на отпадъците се прилага като приоритетен ред следната йерархия на отпадъците:
а)
предотвратяване;
б)
подготовка за повторна употреба;
в)
рециклиране;
г)
друго оползотворяване, например оползотворяване за получаване на енергия;
д)
обезвреждане.
2.   При прилагането на посочената в параграф 1 йерархия на отпадъците, държавите членки предприемат мерки за насърчаване на вариантите, които обезпечават най-благоприятните за околната среда резултати като цяло. Това може да наложи специфични потоци от отпадъци да се отклонят от йерархията, когато това се основава на съображения, свързани с жизнения цикъл на отпадъците, във връзка с цялостното въздействие на образуването и управлението на такива отпадъци.
[…]“.
Член 13 от посочената директива гласи:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че управлението на отпадъците се извършва, без да се застрашава човешкото здраве, без да се вреди на околната среда, и по-конкретно:
а)
без риск за водата, въздуха, почвата, растенията или животните;
б)
без да се предизвиква неудобство чрез шум или миризми; и
в)
без да се въздейства отрицателно върху природната среда или местата, които са обект на специален интерес“.
Член 14 от Директива 2008/98 предвижда
„1.   В съответствие с принципа „замърсителят плаща“, разходите за управление на отпадъците се понасят от първоначалния причинител на отпадъците или от настоящите или предишните притежатели на отпадъците.
2.   Държавите членки могат да решат, че разходите за управление на отпадъците се понасят частично или изцяло от производителя на продукта, от който произтичат отпадъците, както и че дистрибуторите на такъв продукт могат да поделят помежду си тези разходи“.
Съгласно член 15 от Директивата:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки първоначален причинител на отпадъци или друг притежател извършва самостоятелно третирането на отпадъците или поверява третирането на търговец, организация или предприятие, извършващи дейности по третиране на отпадъци, или третирането се организира от частна или обществена организация за събиране на отпадъци, в съответствие с членове 4 и 13.
2.   Когато отпадъците са прехвърлени от първоначалния причинител или друг притежател към едно от посочените в параграф 1 физически или юридически лица за предварително третиране, не отпада отговорността за извършване на цялостно оползотворяване или обезвреждане като общо правило.
Без да се засяга прилагането на Регламент (ЕО) № 1013/2006 [на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно превози на отпадъци (
ОВ L 190, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 16, стр. 172)], държавите членки могат да определят условията за носене на отговорност и да решат в какви случаи първоначалният причинител носи отговорността по цялата верига на третиране или в кои случаи отговорността на причинителя и друг притежател може да бъде поделена или прехвърлена между лицата, участващи във веригата за третиране.
3.   Държавите членки могат да решат, в съответствие с член 8, че отговорността за организирането на управлението на отпадъците се поема частично или изцяло от производителя на продукта, от който произтичат отпадъците, както и че дистрибуторите на такъв продукт могат да споделят тази отговорност.
[…]“.
Италианското право
Член 188, параграф 2 от Законодателен декрет № 152 от 3 април 2006 г. относно нормативната уредба в областта на околната среда (decreto legislativo n. 152 — Norme in materia ambientale) (редовна притурка към GURI, бр. 88 от 14 април 2006 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 152/2006“), предвижда:
„Причинителят или друг притежател на специални отпадъци изпълняват задълженията си в следната поредност:
a)
самостоятелно обезвреждане на отпадъците;
b)
предоставяне на отпадъците на трети лица, упълномощени по силата на действащите разпоредби;
c)
предоставяне на отпадъците на лица, които управляват обществената услуга по събиране на битови отпадъци, с които е сключено официално споразумение;
d)
използва железопътен транспорт за превозване на опасни отпадъци на разстояния, по-големи от триста и петдесет километра, и количества над двадесет и пет тона;
e)
изнася отпадъците при условия и реда, предвидени в член 194“.
С оглед на транспонирането на Директива 2008/98, член 16, параграф 1 от Законодателен декрет № 205 от 3 декември 2010 г. относно разпоредби за въвеждане на Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (decreto legislativo n. 205 — Disposizioni di attuazione delle direttiva 2008/98/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 19 novembre 2008 relativa ai rifiuti e che abroga alcune direttive) (редовна притурка към GURI, бр. 288 от 10 декември 2010 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 205/2010“), изменя член 188, параграф 1 от Законодателен декрет № 152/2006, както следва:
„1. Първоначалният причинител или друг притежател на отпадъци извършва директно третирането на отпадъците или поверява третирането на посредник, търговец, организация или предприятие, извършващ(а) или извършващо дейности по третиране на отпадъците, или третирането се организира от частна или обществена организация за събиране на отпадъци, в съответствие с членове 177 и 179. Без да се засягат разпоредбите на следващите параграфи от настоящия член, първоначалният причинител или друг притежател на отпадъци носи отговорността по цялата верига на третиране, като се приема, че когато отпадъците са прехвърлени от първоначалния причинител или друг притежател на отпадъци към едно от посочените в настоящия параграф лица — получатели за предварително третиране, при всички случаи тази отговорност, като общо правило, е налице“.
Член 16, параграф 1 от Законодателен декрет № 205/2010 добавя освен това, след член 188 от Законодателен декрет № 152/2006, членове 188 bis и 188 ter, озаглавени съответно „Контрол на проследяването на отпадъците“ и „Система за контрол на проследяването на отпадъците (Sistri)“.
Член 188 bis от Законодателен декрет № 152/2006 гласи:
„1.   В изпълнение на разпоредбата на член 177, параграф 4 проследяването на отпадъците трябва да бъде гарантирано от произвеждането им до крайната им дестинация.
2.   За тази цел управлението на отпадъците трябва да се извършва:
a)
при спазване на предвидените задължения чрез системата за контрол на проследяване на отпадъците (Sistri), посочена в член 14 bis от Декрет-закон № 78 от 1 юли 2009 г., преобразуван в закон след изменение със Закон № 102 от 3 август 2009 г. и в Декрет на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 17 декември 2009 г. [(редовна притурка към GURI, бр. 9 от 13 януари 2010 г., стр. 1)], или
b)
при спазване на задълженията за водене на товаро-разтоварителните регистри, както и на идентификационния формуляр, посочени в членове 190 и 193.
[…]“.
Член 16, параграф 2 от Законодателен декрет № 205/2010 предвижда, че „разпоредбите на настоящия член влизат в сила от деня, който следва изтичането на срока, посочен в член 12, параграф 2 от Декрета на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 17 декември 2009 г.“
Съгласно член 12, параграф 2 от Декрет на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 17 декември 2009 г., „за да се гарантира спазването на установените в закона задължения и да се осигури правилното функциониране на Sistri, субектите, посочени в същите членове, са длъжни да продължат да спазват разпоредбите на членове 190 и 193 от Законодателен декрет [№ 152/2006] до един месец след въвеждането на Sistri, както е посочено в членове 1 и 2“.
Член 1, параграфи 1 и 4 от Декрета на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 17 декември 2009 г. предвижда:
„1.   Системата за контрол на проследяването на отпадъците, наричана по-нататък „Sistri“, управлявана от корпуса на карабинерите, натоварен със защитата на околната среда (Comando carabinieri per la Tutela dell’Ambiente), е оперативна:
a)
сто и осемдесет дни след влизане в сила на настоящия декрет за първоначалните причинители на опасни отпадъци — включително посочените в член 212, параграф 8 от Законодателен декрет [№ 152/2006] — с повече от петдесет работници и служители, за предприятията и организациите първоначални причинители на неопасни отпадъци, посочени в член 184, параграф 3, букви c), d) и g) от същия Законодателен декрет [№ 152/2006], с повече от петдесет работници и служители, за търговците и посредниците, за консорциумите, създадени за оползотворяване и рециклиране на определени видове отпадъци, които организират управлението на такива отпадъци от името на членовете на консорциума, както и за предприятията, посочени в член 212, параграф 5 от Законодателен декрет [№ 152/2006], които събират и превозват специални отпадъци, за предприятията и организациите, които извършват дейности по оползотворяване и обезвреждане на отпадъци, и за лицата, посочени в член 5, параграф 10 от настоящия декрет,
b)
на двеста и десетия ден, следващ деня на влизане в сила на настоящия декрет за предприятията и организациите, първоначални причинители на опасни отпадъци — включително посочените в член 212, параграф 8 от Законодателен декрет № 152/2006 — с не повече от петдесет работници и служители и за първоначалните причинители на неопасни отпадъци, посочени в член 184, параграф 3, букви c), d) и g) от същия Законодателен декрет [№ 152/2006], които имат между единадесет и петдесет работници и служители.
[…]
4.   Предприятията и организациите, първоначални причинители на неопасни отпадъци, посочени в член 184, параграф 3, букви c), d) и g) от Законодателен декрет [№ 152/2006], които нямат повече от десет работници и служители, предприятията, които събират и превозват своите собствени неопасни отпадъци, посочени в член 212, параграф 8 от Законодателен декрет [№ 152/2006], земеделските производители, посочени в член 2135 от Гражданския кодекс, които произвеждат неопасни отпадъци, и предприятията и организациите, първоначални причинители на неопасни отпадъци, произхождащи от дейности, различни от тези, които са посочени в член 184, параграф 3, букви c), d) и g) от Законодателен декрет [№ 152/2006], могат доброволно да се включат в системата Sistri, считано от датата, посочена в параграф 1, буква b). [(…)]“.
Срокът за въвеждане на Sistri, посочен в Декрет на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 17 декември 2009 г., впоследствие е определен на 30 юни 2012 г. с Декрет-закон № 138 от 13 август 2011 г. (GURI, бр. 188 от 13 август 2011 г., стр. 1), преобразуван в закон с изменения със Закон № 148 от 14 септември 2011 г. (GURI, бр. 216 от 16 септември 2011 г., стр. 1), изменен с Декрет-закон № 216 от 29 декември 2011 г. (GURI, бр. 302 от 29 декември 2011 г., стр. 8), преобразуван в закон с изменения със Закон № 14 от 24 февруари 2012 г. (редовна притурка към GURI, бр. 48 от 27 февруари 2012 г.).
Член 52, параграфи 1 и 2 от Декрет-закон № 83 относно спешни мерки за икономически растеж на страната (decreto-legge n. 83 — Misure urgenti per la crescita del Paese) от 22 юни 2012 г. (редовна притурка към GURI, бр. 147 от 26 юни 2012 г.), преобразуван в закон с изменения със Закон № 134 от 7 август 2012 (редовна притурка към GURI, бр. 187 от 11 август 2012 г.), отсрочва въвеждането на Sistri до 30 юни 2013 г. и предвижда, че новият срок ще бъде определен с декрет на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето.
Член 1 от Декрета на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 20 март 2013 г. относно сроковете за постепенно въвеждане на Sistri (decreto — Termini di riavvio progressivo del Sistri) (GURI, бр. 92 от 19 април 2013 г., стр. 16), определя срок до 1 октомври 2013 г. за въвеждане на Sistri по отношение на първоначалните причинители на специални опасни отпадъци с повече от десет служители, както и по отношение на организациите и предприятията, които управляват специални опасни отпадъци (параграф 1) и до 3 март 2014 г. за останалите организации или предприятия, които имат задължението да се регистрират в Sistri (параграф 2), като последните по желание могат да се включат в Sistri от 1 октомври 2013 г. (параграф 3).
На последно място, член 11, параграф 3 bis от Декрет-закон № 101 от 31 август 2013 г. относно спешни мерки за постигане на целите за рационализация в публичната администрация (decreto-legge n. 101 — Disposizioni urgenti per il perseguimento di obiettivi di razionalizzazione nelle pubbliche amministrazioni) (GURI, бр. 204 от 31 август 2013 г., стр. 1), преобразуван с изменения в закон със Закон № 125 от 30 октомври 2013 г. (GURI, бр. 255 от 30 октомври 2013 г., стр. 1), предвижда:
„Два месеца след датата 1 октомври 2013 г. разпоредбите и задълженията, предвидени в членове 188, 189, 190 и 193 от Законодателен декрет [№ 152/2006], както и свързаните с тях наказания продължават да се прилагат съгласно текста, действащ преди измененията, въведени със Законодателен декрет [№ 205/2010]. […]“.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
На 30 ноември 2010 г. SETAR уведомява Comune di Quartu S. Elena, че считано от 1 януари 2011 г., прекратява плащането на TARSU за управление на комунална услуга по обезвреждане на отпадъци, тъй като, считано от горепосочената дата, ще използва специализирана фирма за обезвреждане на отпадъците, генерирани от притежавания от него хотелски комплекс, съгласно член 188 от Законодателен декрет № 152/2006 и член 15 от Директива 2008/98.
С решение от 7 декември 2010 г. Comune di Quartu S. Elena уведомява SETAR, че дружеството продължава да дължи TARSU за 2011 г., тъй като според нея е без значение обстоятелството, че дружеството ще осъществява самостоятелно обезвреждането на отпадъците.
С чисто превантивна цел SETAR подава пред Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna [Областен административен съд за Сардиния] жалба за отмяна на решението, с което Comune di Quartu S. Elena е одобрила тарифите за TARSU за 2011 г. Посочената юрисдикция уважава жалбата на SETAR.
В хода на административното производство пред Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna на SETAR дружеството е връчен акт за събиране на публично вземане в размер на 171216 EUR, предмет на обжалвания по главното производство акт, основано на тарифите за TARSU за 2011 г.
На 20 ноември 2012 г. Comune di Quartu S. Elena частично опрощава дължимата от SETAR сума съгласно указанията, съдържащи се в решението на Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna, като с нов акт за събиране на публично вземане намалява претендираната сума със 74193 EUR.
SETAR подава жалба по същество пред Commissione tributaria provinciale di Cagliari за отмяна на издадения от Comune di Quartu S. Elena акт за събиране на публично вземане. В подкрепа на жалбата си дружеството изтъква, че посочените актове за събиране противоречат по-специално на член 15 от Директива 2008/98 и на принципа „замърсителят плаща“, признат от правото на Съюза, и че в съответствие с това то трябва да бъде освободено от плащане на TARSU, тъй като дружеството пряко извършва обезвреждането на причинените отпадъци.
От преюдициалното запитване е видно, че Commissione tributaria provinciale di Cagliari приема, че за въвеждането на член 15 от Директива 2008/98 е приета национална мярка, макар тя още да не е влязла в сила. Въпреки това посочената юрисдикция, от една страна, изпитва съмнения дали от гледна точка на съдържанието му посоченият член 15 може да се приеме за безусловна и достатъчно точна разпоредба, която може да се приложи пряко по спора в главното производство. От друга страна, тя иска да се установи дали правна уредба като разглежданата в главното производство въвежда адекватно член 15 от Директива 2008/98, доколкото посочената разпоредба допускала и физическо лице — чрез подходящи способи и професионални умения, с които разполага — директно да извършва обезвреждане на отпадъците и по този начин да се освободи от заплащане на съответните разходи, с изключение на т.нар. „себестойност на обществено управление“, която при всички случаи следва да понесе пропорционално заради наличието на универсална услуга.
При тези обстоятелства Commissione tributaria provinciale di Cagliari решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Противоречи ли на общностното право разпоредбата на член 188 от Законодателен декрет № 152/2006 и Декрета на министъра на околната среда и на опазването на територията и морето от 17 [декември] 2009 г., съгласно която разпоредба влизането в сила на правната уредба за транспониране на Директива [2008/98] се отлага до издаването на декрет на министъра, с който се определят техническите условия и сроковете за влизане в сила на горепосочените актове по прилагане?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
Според италианското правителство преюдициалният въпрос е недопустим. Всъщност, от една страна, въпросът се отнасял до тълкуването на разпоредби от националното право, а не до норми от правото на Съюза. От друга страна, и при всички положения, посоченият въпрос бил неотносим към предмета на спора по главното производство, който трябвало да бъде разрешен въз основа на приложимото национално законодателство и евентуално, ако се допусне, че релевантните разпоредби от правото на Съюза са пряко приложими, и въз основа на тях. Въпросът обаче дали в разглеждания случай е налице просрочие при транспонирането или липса на транспониране на Директива 2008/98 бил ирелевантен за разрешаването на висящия пред запитващата юрисдикция спор.
Като се въздържа да инвокира недопустимост на преюдициалния въпрос, Комисията предлага преформулирането му в смисъл, че по същество се иска да се установи, от една страна, дали Директива 2008/98, и по-специално член 15 от нея, допуска физическо лице директно да извършва обезвреждане на отпадъците и да се освободи от заплащане на съответната комунална такса, и от друга страна, дали правото на Съюза допуска национална правна уредба, с която се въвежда член 15, параграф 1 от Директива 2008/98, чието влизане в сила се отлага до приемането на друг национален нормативен акт за определяне на техническите условия и сроковете за влизане в сила.
В самото начало се налага констатацията, че с преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе по съответствието на определени национални разпоредби с правото на Съюза.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на производство по член 267 ДФЕС Съдът не може да се произнася по съвместимостта на норми от вътрешното право с правото на Съюза, нито да тълкува национални законови или подзаконови разпоредби (в този смисъл вж. по-специално решение Vueling Airlines, C‑487/12,
EU:C:2014:2232
, т. 26 и цитираната съдебна практика).
За сметка на това Съдът е компетентен да предостави на запитващата юрисдикция всички тълкувателни елементи, свързани с правото на Съюза, които могат да ѝ позволят да прецени тази съвместимост при постановяването на решение по делото, по което е сезирана (вж. по-специално решение Lombardini и Mantovani, C‑285/99 и C‑286/99,
EU:C:2001:640
, т. 27 и цитираната съдебна практика).
Следва да се отбележи, че в разглеждания случай, видно от преюдициалното запитване, запитващата юрисдикция изпитва съмнения по-специално дали, ако се приеме, че правото на Съюза следва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, член 15, параграф 1 от Директива 2008/98 предоставя на частноправните субекти права, на които те могат пряко да се позовават пред юрисдикциите на държава членка. Следователно не може валидно да се поддържа, че спорът нямал никаква връзка с правото на Съюза.
При това положение повдигнатите от италианското правителство възражения относно допустимостта на преюдициалното запитване следва да се отхвърлят.
По съществото на спора
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали,
—
от една страна, правото на Съюза и Директива 2008/98 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която се транспонира разпоредба от посочената директива, но чието влизане в сила е обусловено от приемането на допълнителен вътрешен акт, който следва да определи техническите условия и сроковете за влизане в сила, при положение че срокът за транспониране на Директивата е изтекъл, и
—
от друга страна, член 15, параграф 1 от Директива 2008/98, във връзка с членове 4 и 13 от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която не предвижда възможност за причинител или друг притежател на отпадъци да извърши самостоятелно обезвреждането им и по този начин да се освободи от заплащане на комунална такса за обезвреждане на отпадъци.
За да се отговори на първата част от така преформулирания въпрос, следва да се припомни, че задължението на държава членка да предприеме всички мерки, необходими за постигане на предписания от дадена директива резултат, е правнообвързващо задължение, наложено от член 288, трета алинея ДФЕС и от самата Директива 2008/98. Това задължение да се вземат всички общи и специални мерки е наложено на всички органи на държавите членки, включително на органите на съдебната власт в рамките на техните правомощия (вж. по-специално решение Waddenvereniging и Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02,
EU:C:2004:482
, т. 65).
От съдебната практика следва също така, че дори когато при транспониране на директива държавите членки разполагат с широка свобода на преценка по отношение на избора на средства, те при всички положения имат задължението да осигурят пълното действие на директивата и да спазят определения в нея срок, така че изпълнението ѝ да бъде еднообразно в целия Съюз (вж. в този смисъл решение Комисия/Италия, 10/76,
EU:C:1976:125
, т. 12).
В разглеждания случай, видно от член 40, параграф 1 от Директива 2008/98, държавите членки е трябвало да въведат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за спазване на Директивата най-късно до 12 декември 2010 г.
Следва да се допълни, че посочената директива не предвижда нито отменителна разпоредба по отношение на влизането в сила на мерките за транспониране на член 15, параграф 1 в националното право, нито по-обща дерогация, позволяваща на държавите членки валидно да отложат след 12 декември 2010 г. влизането в сила на мерките за транспониране, приети преди тази дата.
От това следва, че на първата част от поставения въпрос следва да се отговори, че правото на Съюза и Директива 2008/98 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която се транспонира разпоредба от посочената директива, но чието влизане в сила е обусловено от приемането на допълнителен вътрешен акт, ако това влизане в сила е след изтичането на определения в Директивата срок за транспониране.
На второ място, що се отнася до въпроса дали член 15, параграф 1 от Директива 2008/98 задължава държавите членки да предвидят възможност първоначалният причинител или друг притежател на отпадъци да извърши самостоятелно обезвреждането на тези отпадъци и по този начин да се освободи от заплащане на комунална такса за обезвреждане на отпадъци, следва да се отбележи, че от самия текст на разпоредбата е очевидно, че тя не задължава държавите членки да предвидят такава възможност.
Всъщност съгласно член 15, параграф 1 от Директива 2008/98 държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки първоначален причинител или друг притежател на отпадъци извършва самостоятелно третирането на отпадъците или поверява третирането на търговец, организация или предприятие, извършващи дейности по третиране на отпадъци, или третирането се организира от частна или обществена организация за събиране на отпадъци, в съответствие с членове 4 и 13 от Директивата.
Следователно посоченият член 15, параграф 1 оправомощава държавите членки да направят избор между няколко възможности, като, обратно на твърдяното от SETAR, препращането към членове 4 и 13 от Директива 2008/98 не може да се тълкува в смисъл, че стеснява признатото на държавите членки право на преценка, така че да ги задължи да предоставят право на първоначалния причинител или друг притежател на отпадъци самостоятелно да осъществи третирането им и по този начин да се освободи от задължението да участват във финансирането на създадената от обществените служби система за управление на отпадъци.
По-конкретно член 4, параграф 1 от Директива 2008/98, установяващ йерархия на отпадъците, която следва да се прилага в законодателството и в политиката за предотвратяване и управление на отпадъците, не позволява да се заключи, че трябва да се даде приоритет на определена система, позволяваща на причинителите на отпадъци да извършват обезвреждането им самостоятелно. Напротив, обезвреждането на отпадъци е посочено едва на последно място в тази йерархия.
Тълкуването, че член 15, параграф 1 от Директива 2008/98 предоставя на държавите членки широка свобода на преценка и не ги задължава да предвидят възможност първоначалният причинител или друг притежател на отпадъци да извърши самостоятелното им обезвреждане, всъщност е единственото, което позволява правилно отчитане на обстоятелството, посочено в съображение 41 от Директива 2008/98, че държавите членки прилагат различни подходи към събирането на отпадъците, и обстоятелството, че системите им за събиране на отпадъците се различават значително.
Освен това посоченото тълкуване се потвърждава от член 14 от Директива 2008/98, що се отнася до разпределението на разходите по управление на отпадъците. Всъщност този член, който по същество е идентичен с член 15 от Директива 2006/12/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2006 година относно отпадъците (
ОВ L 114, стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 16, стр. 45), който е заменен с него, задължава държавите членки да предвидят, че разходите във връзка със системата за управление на отпадъци се понасят от всички причинители и други притежатели на отпадъци (вж. в този смисъл решение Futura Immobiliare и др., C‑254/08,
EU:C:2009:479
, т. 46). Изложеното от SETAR тълкуване обаче би лишило тази разпоредба от действие, тъй като в резултат на него причинителите или други притежатели на отпадъци биха могли да се освободят от участие във финансиране на системата за управление на отпадъци, която държавите членки са длъжни да създадат.
В това отношение следва да се припомни, че при липсата на правна уредба на Съюза, налагаща на държавите членки конкретен метод относно финансирането на разходите по системата за управление на отпадъци, по избор на съответната държава членка това финансиране може да бъде осигурено както чрез такси, така и чрез налози или по какъвто и да е друг начин, и национална правна уредба, предвиждаща за целите на финансирането на управлението на такава система, например такса, изчислена въз основа на оценката на обема на генерираните отпадъци, а не върху действително произведеното и предадено за събиране количество, не може да се счита за противоречаща на Директива 2008/98 (вж. в този смисъл, що се отнася до Директива 2006/12, решение Futura Immobiliare и др.,
EU:C:2009:479
, т. 52—54).
Въпреки това, макар да е вярно, че компетентните национални власти разполагат с широко право на преценка по отношение на определянето на реда и условията за изчисляване на такса като разглежданата в главното производство, все пак така определената такса не трябва да надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел (вж. в този смисъл решение Futura Immobiliare и др.,
EU:C:2009:479
, т. 55).
В разглеждания случай въз основа на представените пред нея фактически и правни обстоятелства запитващата юрисдикция следва да провери дали TARSU не води до възлагането на първоначален причинител или притежател на отпадъци, като SETAR, който осъществява самостоятелно обезвреждането им, явно непропорционални разходи спрямо обема или естеството на отпадъците, причинени и/или въведени в системата за управление на отпадъци.
Следователно на втората част от поставения въпрос следва да се отговори, че член 15, параграф 1 във връзка с членове 4 и 13 от Директива 2008/98 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която не предвижда възможност за първоначален причинител или притежател на отпадъци да извърши самостоятелно обезвреждането на тези отпадъци, така че да се освободи от заплащане на комунална такса за обезвреждане на отпадъци, при условие че тази такса отговаря на изискванията на принципа на пропорционалност.
Предвид всички съображения, изложени по-горе, на поставения въпрос следва да се отговори, че:
—
от една страна, правото на Съюза и Директива 2008/98 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която се транспонира разпоредба от посочената директива, но чието влизане в сила е обусловено от приемането на допълнителен вътрешен акт, ако това влизане в сила е след изтичането на определения в Директивата срок за транспониране, и
—
от друга страна, член 15, параграф 1 във връзка с членове 4 и 13 от Директива 2008/98 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която не предвижда възможност за първоначален причинител или притежател на отпадъци да извърши самостоятелно обезвреждането на тези отпадъци, така че да се освободи от заплащане на комунална такса за обезвреждане на отпадъци, при условие че тази такса отговаря на изискванията на принципа на пропорционалност.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Правото на Съюза и Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която се транспонира разпоредба от посочената директива, но чието влизане в сила е обусловено от приемането на допълнителен вътрешен акт, ако това влизане в сила е след изтичането на определения в Директивата срок за транспониране.

Член 15, параграф 1 във връзка с членове 4 и 13 от Директива 2008/98 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която не предвижда възможност за първоначален причинител или притежател на отпадъци да извърши самостоятелно обезвреждането на тези отпадъци, така че да се освободи от заплащане на комунална такса за обезвреждане на отпадъци, при условие че тази такса отговаря на изискванията на принципа на пропорционалност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.