CELEX: 62012CJ0203
Směrnice 2003/87/ES
Systém pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů
Pokuta za překročení emisí
Pojem ‚překročení emisí‘
Postavení na roveň nesplnění povinnosti ve lhůtách stanovených směrnicí vyřadit dostačující množství povolenek ke krytí emisí za předchozí rok
Neexistence liberačního důvodu v případě skutečného držení nevyřazených povolenek, s výjimkou vyšší moci
Nemožnost změnit pokutu
Proporcionalita

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká platnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES (
Úř. věst. L 275, s. 32
; Zvl. vyd. 15/07, s. 631).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společnostmi Billerud Karlsborg AB a Billerud Skärblacka AB (dále jen „společnosti Billerud“) a Naturvårdsverket (švédský úřad pro ochranu přírody), který uložil uvedeným společnostem pokutu za to, že včas nevyřadily povolenky na emise ekvivalentu oxidu uhličitého odpovídající jejich skutečným emisím v roce 2006.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2003/87
Body 5 až 7 odůvodnění směrnice 2003/87 uvádějí:
„(5)
Společenství a jeho členské státy se dohodly, že splní své závazky ohledně snížení antropogenních emisí skleníkových plynů podle Kjótského protokolu […]. Cílem této směrnice je přispět k efektivnějšímu plnění závazků Evropského společenství a jeho členských států prostřednictvím účinného evropského trhu s povolenkami na emise skleníkových plynů při současném co možná nejmenším snížení hospodářského rozvoje a zaměstnanosti.
(6)
Rozhodnutí Rady 93/389/EHS ze dne 24. června 1993 o mechanismu monitorování emisí CO
a jiných skleníkových plynů ve Společenství [
Úř. věst. L 167, s. 31
] vytvořilo mechanismus pro monitorování emisí skleníkových plynů a hodnocení pokroku při plnění závazků ohledně těchto emisí. Tento mechanismus bude členským státům nápomocen při určování celkového množství povolenek, které mají být přiděleny.
(7)
Předpisy Společenství týkající se přidělování povolenek členskými státy jsou nezbytné k zachování integrity vnitřního trhu a k zamezení narušení hospodářské soutěže.“
Článek 4 uvedené směrnice zní takto:
„Členské státy zajistí, že od 1. ledna 2005 žádné zařízení nebude provozovat činnosti uvedené v příloze I, při kterých vznikají emise specifické pro tyto činnosti, pokud provozovatel nemá povolení […].“
Článek 6 odst. 2 téže směrnice zní takto:
„Povolení k vypouštění emisí skleníkových plynů obsahuje tyto údaje:
[…]
e)
povinnost vyřadit povolenky ve výši rovnající se celkovým emisím zařízení v každém kalendářním roce, […], do čtyř měsíců po konci uvedeného roku.“
Článek 10 směrnice 2003/87 stanoví zásadu, podle které musí být přiděleno zdarma alespoň 95 % v období od 1. ledna 2005 do 1. ledna 2008 a alespoň 90 % povolenek v období od 1. ledna 2008 do 1. ledna 2013.
Článek 11 odst. 4 uvedené směrnice stanoví:
„Příslušný orgán vydá část z celkového množství povolenek do 28. února každého roku […].“
Článek 12 uvedené směrnice týkající se převodu, vyřazení a zrušení povolenek, stanoví ve svém odstavci 3 toto:
„Členské státy zajistí, aby nejpozději do 30. dubna každého roku provozovatel každého zařízení vyřadil počet povolenek rovnající se celkovým emisím z uvedeného zařízení během předchozího kalendářního roku, […], a aby uvedené povolenky byly následně zrušeny.“
Kromě zveřejnění jmen provozovatelů, kteří nesplnili svou povinnost, stanoveného v čl. 16 odst. 2 směrnice 2003/87, je nesplnění uvedené povinnosti sankcionováno uložením pokuty stanovené v odstavcích 3 a 4 téhož článku, podle nichž:
„3.   Členské státy zajistí, aby každý provozovatel, který do 30. dubna každého roku nevyřadí dostačující množství povolenek ke krytí svých emisí během předchozího roku, musel zaplatit pokutu za překročení emisí. Pokuta za překročení emisí činí 100 EUR za každou tunu ekvivalentu oxidu uhličitého vypuštěnou zařízením, pro které provozovatel nevyřadil povolenky. Platba pokuty za překročení emisí nezprošťuje provozovatele povinnosti vyřadit povolenky ve výši tohoto překročení emisí, až bude vyřazovat povolenky pro následující kalendářní rok.
4.   Během tříletého období počínajícího dnem 1. ledna 2005 členské státy uplatní nižší pokutu za překročení emisí ve výši 40 EUR za každou tunu ekvivalentu oxidu uhličitého vypuštěnou zařízením, pro které provozovatel nevyřadil povolenky. […]“
Kromě toho podle čl. 16 odst. 1 směrnice 2003/87 platí:
„Členské státy stanoví pravidla ohledně sankcí uplatňovaných při porušení vnitrostátních právních předpisů přijatých na základě této směrnice a učiní opatření nezbytná k zajištění provádění těchto pravidel. Stanovené sankce musí být účinné, přiměřené a dostatečně odrazující. […]“
Článek 19 uvedené směrnice nařizuje vedení registrů Společenství takto:
„1.   Členské státy vytvoří a vedou registr k zajištění přesné evidence vydávání, držení, převádění a rušení povolenek. […]
[…]
3.   K provádění této směrnice přijme Komise [...] nařízení týkající se normalizovaného a bezpečného systému registrů ve formě standardizovaných elektronických databází obsahujících společné datové prvky ke sledování vydávání, držení, převádění a rušení povolenek, k zajištění přístupu veřejnosti a přiměřené důvěrnosti údajů a k zajištění toho, aby nedocházelo k žádným převodům neslučitelným s povinnostmi vyplývajícími z Kjótského protokolu.“
Nařízení (ES) č. 2216/2004
Nařízení Komise (ES) č. 2216/2004 ze dne 21. prosince 2004 o standardizovaném a bezpečném systému rejstříků podle směrnice 2003/87/ES Evropského parlamentu a Rady a rozhodnutí 280/2004/ES Evropského parlamentu a Rady (
Úř. věst. L 386 s. 1
) v článku 52, nazvaném „Odevzdání povolenek“, stanoví:
„Hospodářský subjekt odevzdá povolenky pro zařízení nebo bude žádost považována za předloženou, pokud tak stanoví právní předpisy členského státu, tak, že požádá správce rejstříku, aby:
a)
převedl určitý počet povolenek pro určitý rok z příslušného vkladního účtu hospodářského subjektu na vkladní účet smluvní strany v tomto rejstříku;
b)
zapsal počet převedených povolenek do části tabulky odevzdaných povolenek pro dané zařízení v daném roce.
[…]“
Švédské právo
Výše uvedená ustanovení unijního práva byla provedena zákonem č. 1199 z roku 2004 o obchodování s povolenkami na emise a nařízením č. 8 z roku 2004 o rejstřících povolenek.
Článek 1 kapitoly 6 zákona č. 1199 z roku 2004, ve znění použitelném na skutkové okolnosti věci v původním řízení, stanoví:
„Za každé zařízení provozovatel odevzdá úřadu pověřenému správou rejstříku nejpozději 30. dubna počet povolenek odpovídající celkovým emisím daného zařízení vypuštěným během předchozího kalendářního roku.“
Článek 6 kapitoly 8 téhož zákona stanoví:
„Provozovatel, který nevyřadil dostačující množství povolenek ke krytí svých emisí podle kapitoly 6 článku 1, musí státu zaplatit pokutu za překročení emisí. Částka této pokuty v období od roku 2005 do roku 2007 činí 40 eur za každou tunu oxidu uhličitého vypuštěnou zařízením, pro které provozovatel nevyřadil povolenky. Pro pozdější období je částka stanovena ve výši 100 eur. Protihodnota ve švédských korunách se stanoví na základě směnného kurzu k euru ke dni 1. května roku, kdy dojde k vyřazení.“
Článek 7 kapitoly 8 stanoví:
„Zaplacení pokuty za překročení emisí podle článku 6 provozovatele nezbavuje povinnosti, uvedené v kapitole 6 článku 1, odevzdat úřadu pověřenému správou rejstříku povolenky odpovídající dotčenému překročení emisí během předchozího kalendářního roku.“
Spor a předběžné otázky
Ke dni 30. dubna 2007 společnosti Billerud, založené podle švédského práva, které měly povolení vypouštět oxid uhličitý, nevyřadily povolenky odpovídající jejich emisím za rok 2006, tedy 10828 tun a 42433 tun.
Naturvårdsverket jim v důsledku toho uložil pokutu stanovenou zákonem č. 1199 z roku 2004, kterým byla provedena směrnice 2003/87, ve výši 3959366 SEK, tedy 433120 eur, a 15516051 SEK, tedy 1697320 eur.
Společnosti Billerud podaly proti uložení pokuty žalobu k vnitrostátnímu soudu, v níž tvrdily, že ke dni 30. dubna 2007 měly na svých účtech ve švédském rejstříku povolenek dostatečné množství povolenek k pokrytí veškerých emisí za rok 2006. Tvrdily, že tato okolnost prokazuje, že neměly v úmyslu vyhnout se plnění svých povinností a že povolenky nebyly včas vyřazeny, jak je jim vytýkáno, z důvodu interního administrativního selhání. Soud prvního stupně tuto argumentaci neuznal.
Společnosti Billerud se odvolaly k předkládající soudu, který se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Vyplývá z ustanovení čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice […] 2003/87/ES […], že provozovatel zařízení, který k 30. dubnu nevyřadí dostatečný počet povolenek, musí zaplatit pokutu bez ohledu na důvod nevyřazení povolenek, například také v případě, kdy provozovatel zařízení skutečně měl k 30. dubnu dostatečný počet povolenek, avšak nevyřadil je k tomuto datu z důvodu nedbalosti, administrativní chyby nebo technického problému?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, umožňují ustanovení čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87, například za okolností popsaných v první otázce, aby bylo rozhodnuto o prominutí pokuty nebo o snížení její výše?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87 musí být vykládán v tom smyslu, že při ukládání pokut za překročení emisí povoluje jistou toleranci vůči provozovatelům, kteří sice nevyřadili povolenky za ekvivalent oxidu uhličitého za uplynulý rok do 30. dubna průběžného roku, avšak disponovali k tomuto datu dostatečným počtem povolenek.
Tato otázka směřuje k tomu, zda pojem „překročení emisí“ podléhající pokutě musí být vykládán tak, že označuje nadměrně znečišťující jednání jako takové, přičemž v takovém případě by museli pokutu zaplatit pouze provozovatelé, kteří ke dni 30. dubna každého roku nedisponovali dostatečným počtem povolenek, nebo naopak, zda uvedený pojem označuje pouhý nedostatek vyřazení povolenek odpovídajících emisím za uplynulý rok nejpozději do 30. dubna, bez ohledu na důvod nevyřazení nebo počet povolenek skutečně držených dotčenými provozovateli.
První možnost, kterou hájí společnosti Billerud, vychází z doslovného výkladu pojmu „překročení emisí“ uvedeného v čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87, přičemž podle tohoto výkladu skutečné držení dostatečného počtu povolenek k pokrytí emisí za uplynulý rok ke dni 30. dubna průběžného roku prokazuje neexistenci konkrétní škody na životním prostředí, která jako jediná odůvodňuje sankce unijního práva na základě zásady „znečišťovatel platí“ zakotvené v čl. 191 odst. 2 SFEU.
Takovou argumentaci však nelze přijmout.
Ze samotného znění směrnice 2003/87 totiž vyplývá, že povinnost vyřadit za účelem zrušení povolenky odpovídající emisím za uplynulý rok do 30. dubna průběžného roku je zvláště striktní. Je povinně uvedena v povolení k vypouštění emisí skleníkových plynů podle čl. 6 odst. 2 písm. e) uvedené směrnice, je jednoznačně formulována v čl. 12 odst. 3 uvedené směrnice, a je jedinou povinností, které směrnice 2003/87 přiřazuje konkrétní sankci, zatímco sankce za jakékoli jiné jednání v rozporu s jejími ustanoveními je podle článku 16 uvedené směrnice ponechána na rozhodnutí členských států. Ústřední pozice, kterou uvedená směrnice připisuje postupu vyřazení povolenek, vyplývá rovněž z toho, že uložení pokuty nezprošťuje provozovatele povinnosti vyřadit odpovídající povolenky, až bude vyřazovat povolenky pro následující rok. Jediná pružnost, kterou směrnice 2003/87 stanoví ve vztahu k pokutě, se týká její výše, jež je ve zkušebním období systému, tedy v letech 2005, 2006 a 2007, snížena ze 100 eur na 40 eur.
Dále je třeba připomenout, že pokud je konečným cílem systému pro obchodování s povolenkami ochrana životního prostředí prostřednictvím snížení emisí skleníkových plynů, nesnižuje tento systém tyto emise sám o sobě, ale povzbuzuje a upřednostňuje výzkum co nejnižších nákladů za účelem dosažení uvedených emisí na určité úrovni. Konečný přínos pro životní prostředí závisí na přísnosti, s jakou se stanoví celkové množství přidělených povolenek, které představuje celkovou mez emisí povolených uvedeným systémem (rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique Lorraine a další,
C-127/07, Sb. rozh. s. I-9895
, bod 31).
Obecná struktura směrnice 2003/87 tak spočívá na vedení přesné evidence vydávání, držení, převádění a rušení povolenek, jejíž rámec stanoví článek 19 uvedené směrnice, který nařizuje vytvoření normalizovaného systému registrů prostřednictvím samostatného nařízení Komise. Tato přesná evidence je nerozlučně spojena s cílem uvedené směrnice, tedy vytvořením systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství, který má snížit emise skleníkových plynů do atmosféry na úroveň, jež brání nebezpečným důsledkům vzájemného působení lidstva a klimatického systému, a jehož konečným cílem je ochrana životního prostředí (viz výše uvedený rozsudek Arcelor Atlantique a Lorraine a další, bod 29). Komise tvrdí, že unijní zákonodárce stanovením přesné pokuty zamýšlel chránit systém obchodování s povolenkami před narušením hospodářské soutěže v důsledku manipulace trhem.
V tomto ohledu nelze přijmout argument společností Billerud, podle kterého jim nelze vytýkat jednání nadměrně poškozující životní prostředí: cílem a důsledkem čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87 je trestat nikoli „znečišťovatele“ obecně, ale provozovatele, jejichž množství emisí za uplynulý rok přesáhne, ke dni 30. dubna průběžného roku, množství povolenek evidovaných v části tabulky nazvané „odevzdané povolenky“ a vyhrazené pro jejich zařízení a daný rok v ústředním rejstříku členského státu, kam náleží, na základě článku 52 nařízení č. 2216/2004. Pojmu „překročení emisí“ je tedy třeba rozumět v tomto smyslu, a nikoli ve smyslu překročení jako takového.
Tento výklad je podpořen jednak skutečností, že na základě čl. 11 odst. 4 směrnice je část celkového množství povolenek na průběžný rok vydána provozovatelům nejpozději 28. února daného roku, tedy dva měsíce před datem, ke kterému jsou provozovatelé povinni vyřadit povolenky za uplynulý rok, a jednak skutečností, že povolenky přidělené na rok 2006 jsou podle článku 10 uvedené směrnice téměř zadarmo.
Z výše uvedeného vyplývá, že povinnost uloženou směrnicí 2003/87 je třeba považovat nikoli za pouhou povinnost mít ke dni 30. dubna průběžného roku v držení povolenky pokrývající emise za uplynulý rok, nýbrž za povinnost uvedené povolenky vyřadit nejpozději ke dni 30. dubna za účelem jejich zrušení v rejstříku Společenství, který má zajistit přesnou evidenci povolenek.
Avšak i při neexistenci zvláštního ustanovení lze uznat případ vyšší moci, jestliže vnější příčina, které se jednotlivci dovolávají, má takové nezadržitelné a nevyhnutelné dopady, že bylo pro dané osoby objektivně nemožné dodržet své povinnosti (viz zejména rozsudek ze dne 18. března 1980, Ferreira Valsabbia a další v. Komise, 154/78, 205/78, 206/78, 226/78 až 228/78, 263/78 a 264/78, 39,
31/79, 83/79 a 85/79, Recueil, s. 907
, bod 140). Předkládajícímu soudu tedy přísluší posoudit, zda společnosti Billerud navzdory veškeré péči, kterou mohly vynaložit za účelem dodržení stanovených lhůt, čelily neobvyklým a nepředvídatelným vnějším okolnostem (viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Eurofit, C‑99/12, bod 31), které šly nad rámec pouhého interního selhání.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87 brání tomu, aby provozovatel, který nejpozději do 30. dubna průběžného roku nevyřadil povolenky na emise ekvivalentu oxidu uhličitého odpovídající jeho emisím za uplynulý rok, unikl uložení pokuty stanovené v daném článku za překročení emisí, ačkoli k uvedenému datu má v držení dostačující množství povolenek.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87 musí být vykládán v tom smyslu, že výše pokuty stanovené v tomto ustanovení může být vnitrostátním soudem upravena ve jménu zásady proporcionality.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že zásada proporcionality je součástí obecných unijních právních zásad a vyžaduje, aby prostředky zavedené ustanovením unijního práva byly způsobilé k uskutečnění legitimních cílů sledovaných dotyčnou právní úpravou a nepřekračovaly meze toho, co je k dosažení těchto cílů nezbytné (viz rozsudek ze dne 8. června 2010, Vodafone a další,
C-58/08, Sb. rozh. s. I-4999
, bod 51).
Co se týče soudního přezkumu uvedených podmínek, je namístě přiznat unijnímu zákonodárci široký prostor pro uvážení, jestliže má rozhodovat v oblasti, která zahrnuje rozhodnutí politické, ekonomické a sociální povahy a ve které je povolán k učinění komplexních posouzení. Soudní dvůr tak při soudním přezkumu výkonu takové pravomoci nemůže posouzení, které provedl unijní zákonodárce, nahradit vlastním posouzením. Mohl by nanejvýš určit, že zákonodárcova volba je vadná, pokud by se jevila jako zjevně nesprávná nebo pokud by byly obtíže, které z ní plynou pro určité hospodářské subjekty, neúměrné výhodám, které jinak přináší (viz zejména rozsudky ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada,
C-84/94, Recueil, s. I-5755
, bod 57; ze dne 13. května 1997, Německo v. Parlament a Rada,
C-233/94, Recueil, s. I-2405
, bod 55, jakož i ze dne 14. prosince 2004, Swedish Match
C-210/03, Sb. rozh. s. I-11893
, bod 48).
Je nutné konstatovat, že zřízení systému pro evidenci a obchodování s povolenkami na emise ekvivalentu oxidu uhličitého na úrovni Unie bylo zákonodárcovou volbou, do které se promítlo politické směřování v kontextu, v němž bylo nutné čelit závažným obavám v oblasti životního prostředí, jak vyplývá ze závěrů Rady Evropské unie ze dne 8. března 2001, na které odkazuje bod 1 odůvodnění směrnice 2003/87. Tato volba dále spočívala na velmi složitých a široce diskutovaných hospodářských a technických aspektech, uvedených v zelené knize COM(2000) 87 ze dne 8. března 2000. S cílem přispět ke splnění závazků Evropské unie a jejích členských států vyplývajících z Kjótského protokolu tedy unijní zákonodárce musel sám posoudit a zvážit budoucí a nejisté účinky svého zásahu (obdobně viz výše uvedený rozsudek Německo v. Parlament a Rada, bod 55).
Přitom rozhodnutí o proporcionalitě unijního aktu nezávisí na zpětném posouzení týkajícím se stupně jeho účinnosti. Pokud má unijní zákonodárce posoudit budoucí účinky přijímané právní úpravy, třebaže její účinky nemohou být s přesností předvídány, může být jeho posouzení kritizováno pouze tehdy, pokud se jeví jako zjevně nesprávné vzhledem ke skutečnostem, o kterých věděl v okamžiku přijetí dotčené právní úpravy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. července 2001, Jippes a další,
C-189/01, Recueil, s. I-5689
, bod 84, jakož i citovaná judikatura).
Z hlediska zásad připomenutých v bodech 34 až 37 výše nelze mít za to, že pokuta za překročení emisí stanovená směrnicí 2003/87 je v rozporu se zásadou proporcionality, protože vnitrostátní soud nemůže nijak upravit její výši.
Povinnost vyřadit povolenky stanovená v čl. 12 odst. 3 směrnice 2003/87 a odpovídající paušální pokuta stanovená v čl. 16 odst. 3 a 4, a to bez jiného zmírnění, než je přechodné snížení výše pokuty, se totiž unijnímu zákonodárci při snaze o dosažení legitimního cíle vytvoření fungujícího systému obchodování s povolenkami na emise ekvivalentu oxidu uhličitého zdály nezbytné k tomu, aby se předešlo pokušení některých provozovatelů nebo makléřů obcházet nebo manipulovat systém prostřednictvím spekulací na cenu, množství, lhůty nebo složité finanční produkty, jež vznikají na každém trhu. Jak vyplývá zejména z bodu 17 odůvodnění návrhu směrnice COM(2001) 581 ze dne 23. října 2001 předloženého Komisí, relativně vysoká úroveň pokuty je odůvodněna potřebou přísného a v celé Unii soudržného trestání nesplnění povinnosti vyřadit dostatečné množství povolenek. Tato potřeba se navíc zdála obzvlášť naléhavá ve fázi zavádění zcela nového systému na úrovni Unie.
Kromě toho ze směrnice 2003/87 vyplývá, že provozovatelé mají čtyři měsíce na vyřazení povolenek za uplynulý rok, což jim poskytuje přiměřenou lhůtu na splnění jejich vyřazovací povinnosti. Ze zbývající části přípravných prací na uvedené směrnici vyplývá, že Rada prodloužila lhůtu původně udělenou podnikům, jelikož návrh Komise uváděl konečné datum 31. března. Konečné datum 30. dubna je pozdější než datum, k němuž členské státy musí provozovatelům přidělit část povolenek za průběžný rok, které je stanoveno na 28. února, s připomenutím skutečnosti, že přidělení 95 % povolenek je v období od roku 2005 do roku 2008 zdarma. Závěrem, v bodech 22 a 27 tohoto rozsudku bylo uvedeno, že pokud jde o přesnou evidenci povolenek na úrovni Unie, která podmiňuje řádné fungování systému vytvořeného směrnicí 2003/87, pokuta ve výši 40 eur za tunu ekvivalentu oxidu uhličitého nevyřazenou ke dni 30. dubna (hodnota odpovídající dvojnásobku ceny dotčené tuny na budoucím trhu s povolenkami) se nezdá způsobovat obtíže neúměrné výhodám, které jinak přináší, pro to, aby Unie dodržela své závazky plynoucí z Kjótského protokolu.
Členským států je povoleno zřídit mechanismy pro varování, upomínání a předčasné vyřazení, které provozovatelům jednajícím v dobré víře umožní dokonale se informovat o vyřazovací povinnosti, a vyhnout se tak riziku uložení pokuty. Jak vyplývá ze spisu předloženého Soudnímu dvoru, některé vnitrostátní právní řády taková preventivní opatření stanoví a příslušné orgány pověřují úkolem, kterým je doprovázet provozovatele při úkonech týkajících se systému obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů.
V důsledku toho je třeba odpovědět na druhou otázku tak, že unijní zákonodárce mohl, aniž porušil zásadu proporcionality, stanovit v čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87 paušální pokutu, kterou vnitrostátní soud nemůže změnit.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl, že:

1)
Článek 16 odst. 3 a 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/87/ES ze dne 13. října 2003 o vytvoření systému pro obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů ve Společenství a o změně směrnice Rady 96/61/ES brání tomu, aby provozovatel, který nejpozději do 30. dubna průběžného roku nevyřadil povolenky na emise ekvivalentu oxidu uhličitého odpovídající jeho emisím za uplynulý rok, unikl uložení pokuty stanovené v daném článku za překročení emisí, ačkoli k uvedenému datu má v držení dostačující množství povolenek.

2)
Unijní zákonodárce mohl, aniž porušil zásadu proporcionality, stanovit v čl. 16 odst. 3 a 4 směrnice 2003/87 paušální pokutu, kterou vnitrostátní soud nemůže upravit.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: švédština.