CELEX: 62011FJ0066
Verejná služba
Verejné výberové konanie
Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania o nepripustení na hodnotiace skúšky
Opravné prostriedky
Žaloba podaná bez toho, aby sa počkalo na rozhodnutie o administratívnej sťažnosti
Prípustnosť
Osobitné podmienky pripustenia do výberového konania
Požadovaná odborná prax

Návrhom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 12. júla 2011 pani Cristina podala túto žalobu, ktorou navrhuje na
jednej strane zrušiť rozhodnutie výberovej komisie verejného výberového konania EPSO/AST/111/10 nepripustiť ju na hodnotiace
skúšky tohto výberového konania a na druhej strane zaviazať Európsku komisiu na náhradu ujmy, ktorú utrpela v dôsledku tohto
rozhodnutia.

Právny rámec
Článok 90 ods. 2 služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje:
„Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť orgánu poverenému menovaním sťažnosť na akt, ktorý
má na ňu negatívny účinok, ak uvedený orgán prijal rozhodnutie, alebo ak neprijal opatrenie, predpísané služobným poriadkom.
Sťažnosť musí byť podaná do troch mesiacov…“
Článok 91 ods. 2 služobného poriadku znie:
„Odvolanie na Súdny dvor Európskej únie je prípustné [Žaloba na Súdny dvor Európskej únie je prípustná –
neoficiálny preklad
], len ak:
–        menovaciemu orgánu bola predtým predložená sťažnosť v súlade s článkom 90 ods. 2 v lehote stanovenej v uvedenom článku, a
–        sťažnosť bola zamietnutá výslovnými rozhodnutiami alebo konkludentne prijatým rozhodnutím.“
Článok 2 prílohy III služobného poriadku týkajúcej sa výberového konania uvedeného v článku 29 služobného poriadku stanovuje:
„Uchádzači vyplnia formulár, ustanovený menovacím orgánom.
Možno ich požiadať o poskytnutie ďalších dokumentov alebo informácií.“
Dňa 17. novembra 2010 Európsky úrad pre výber pracovníkov (EPSO) uverejnil v
Úradnom vestníku Európskej únie
oznámenie o verejnom výberovom konaní EPSO/AST/111/10 na vytvorenie rezervy pre budúci nábor asistentov v platovej triede
AST 1 v oblasti sekretárskych prác (Ú. v. EÚ C 312 A, s. 1, ďalej len „oznámenie o výberovom konaní“).
Časť II oznámenia o výberovom konaní s názvom „Náplň práce“ znie:
„Náplň práce zahŕňa výkon týchto úloh:
–        organizovanie a koordinácia stretnutí vrátane vyhotovovania spisov a pracovných dokumentov,
–        prijímanie, triedenie a vybavovanie telefonátov, spracovanie korešpondencie a poskytovanie všeobecných informácií volajúcim,
–        spravovanie [e‑mailových] schránok a funkčných poštových schránok,
–        spravovanie agendy, dohľad nad časovým plánom a dbanie na dodržiavanie lehôt,
–        poskytovanie všeobecnej administratívnej podpory, najmä pre správu dokumentov (prijatie, spracovanie, sledovanie a triedenie
dokumentov a korešpondencie),
–        príprava a spracovanie úloh, spracovanie absencií,
–        príprava a kontrola dokumentov (rozvrhnutie stránky, formátovanie, tabuľky),
–        vypracovanie (na úrovni sekretariátu) návrhov oznámení, korešpondencie, zápisníc,
–        iné rôzne administratívne práce sekretariátu spojené so správou spisov a vyhľadávaním informácií, vyžadujúce najmä použitie
informačných technológií,
–        v prekladateľských oddeleniach: prijímanie, správa a spracovanie žiadostí o preklad, a najmä príprava, spracovanie a finalizácia
dokumentov, hlavne za pomoci prekladateľského softvéru, vkladanie do prekladových pamätí a ich aktualizácia, ako aj písanie
na stroji, rozvrhnutie stránok a formátovanie.
…“ [
neoficiálny preklad
]
Osobitné podmienky pripustenia do výberového konania definované v bode 2 časti III oznámenia o výberovom konaní v súvislosti
s diplomom stanovujú, že uchádzači musia mať buď postsekundárne vzdelanie osvedčené diplomom, súvisiace s náplňou práce [bod
III.2.1 písm. a)], alebo sekundárne vzdelanie osvedčené diplomom, ktoré umožňuje pokračovať v štúdiu na postsekundárnej úrovni,
a následná minimálne trojročná odborná prax súvisiaca s náplňou práce [bod III.2.1 písm. b)].
Časť IV bod 1 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že na vstupné testy budú prizvaní iba uchádzači, ktorí pri elektronickej
registrácii vyhlásili, že spĺňajú všeobecné a osobitné podmienky časti III oznámenia o výberovom konaní.
Časť V bod 1 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že na hodnotiace skúšky budú pripustení tí uchádzači, ktorí nielenže získali
jednu z najlepších známok a minimum požadované vo vstupných testoch, ale tiež spĺňajú vzhľadom na ich vyhlásenie pri elektronickej
registrácii všeobecné a osobitné podmienky pripustenia uvedené v časti III oznámenia o výberovom konaní.
To isté ustanovenie uvádza, že pripustenie na hodnotiace skúšky bude potvrdené s výhradou následného overenia dokladov priložených
v spise každého uchádzača.
Časť VII bod 2 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že uchádzači pripustení na hodnotiace skúšky budú vyzvaní, aby zaslali
úplný spis (podpísanú elektronickú prihlášku a podkladové dokumenty).
V oznámení o výberovom konaní bola tiež uvedená v rámčeku a tučným písmom táto úvodná poznámka:
„Pred podaním prihlášky si pozorne prečítajte príručku [pre verejné výberové konania] uverejnenú v Úradnom vestníku… C 184 A
z 8. júla 2010 a na internetovej stránke EPSO.
Táto príručka, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou oznámenia o výberovom konaní, vám pomôže porozumieť pravidlám upravujúcim
postup a spôsoby podania prihlášky.“
Príručka pre verejné výberové konania v znení platnom v čase rozhodujúcich skutočností (Ú. v. EÚ C 184 A, 2010, s. 1, ďalej
len „príručka pre uchádzačov“) vo svojom bode 6.3 s názvom „Opravné prostriedky“ stanovuje:
„Ak sa domnievate, že úrad EPSO alebo výberová komisia nekonali spravodlivo alebo nedodržali:
–        ustanovenia, ktorými sa riadi výberové konanie, alebo
–        ustanovenia uvedené v oznámení o výberovom konaní,
a že vám bola spôsobená ujma, v každom kole výberového konania môžete využiť tieto opravné prostriedky:
–        Môžete podať administratívnu sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku,
buď poštou na adresu:
Office européen de sélection du personnel (EPSO)
…
alebo prostredníctvom kontaktného formulára, ktorý je k dispozícii na webovej stránke úradu EPSO.
V predmete vášho listu uveďte:
–        číslo výberového konania,
–        vaše číslo uchádzača,
–        poznámku ‚réclamation article 90, §2‘ ‚complaint article 90 §2‘ ‚Beschwerde Artikel 90, Absatz 2‘ ‘ (podľa vášho výberu),
–        príslušné kolo… výberového konania.
Upozorňujeme vás na rozsiahlu rozhodovaciu právomoc, ktorú majú výberové komisie vo výberovom konaní.
Je zbytočné podávať sťažnosť voči rozhodnutiu výberovej komisie, ktorá má právo nezávislého rozhodovania a ktorej rozhodnutia
nemôže riaditeľ úradu EPSO meniť. Rozsiahla rozhodovacia právomoc výberových komisií vo výberovom konaní podlieha kontrole
len v prípade zrejmého porušenia pravidiel, ktorými sa majú riadiť. V takom prípade môže byť rozhodnutie výberovej komisie
vo výberovom konaní napadnuté priamo pred súdmi Európskej únie bez toho, aby mu predchádzala sťažnosť v zmysle článku 90 ods. 2
služobného poriadku…
–        Opravný prostriedok na základe článku 270 [ZFEÚ] a článku 91 Služobného poriadku… možno podať na adresu:
Tribunal de la fonction publique de l’Union européenne
…
Upozorňujeme vás, že odvolania vo veci nesprávneho posúdenia všeobecných kritérií prijatia, ktoré nie sú v kompetencii výberovej
komisie, sú pred Súdom pre verejnú službu prípustné len vtedy, ak im predchádzala administratívna sťažnosť podaná na základe
článku 90 ods. 2 služobného poriadku… spôsobom uvedeným v tomto bode.
Informácie o spôsobe podania odvolania sú dostupné na webovej stránke Súdu pre verejnú službu…
Lehoty stanovené pre oba druhy konaní [pozri služobný poriadok] začínajú plynúť dňom oznámenia veci, ktorá je predmetom námietky.“

Skutkové okolnosti
Dňa 18. novembra 2010 žalobkyňa podala prihlášku do verejného výberového konania EPSO/AST/111/10 (ďalej len „výberové konanie“)
vyplnením príslušného elektronického formulára.
Dňa 17. marca 2011 EPSO informoval žalobkyňu, že uspela vo vstupných testoch.
Listom zo 7. apríla 2011 však EPSO žalobkyni oznámil, že vzhľadom na preskúmanie registračného formulára výberová komisia
výberového konania rozhodla neumožniť jej účasť na hodnotiacich skúškach, pretože sa domnieva, že nespĺňa osobitné podmienky
na pripustenie do výberového konania.
Žalobkyňa spochybnila svoje vylúčenie z výberového konania dvoma e‑mailami zo 7. a 8. apríla 2011.
EPSO žalobkyni odpovedal listom zo 6. júna 2011 a oznámil jej, že výberová komisia výberového konania opätovne preskúmala
jej spis, ale že zotrváva na svojom rozhodnutí neumožniť jej účasť na hodnotiacich skúškach. Podľa výberovej komisie výberového
konania diplom žalobkyne nespadá do oblasti výberového konania, a preto by žalobkyňa mala mať aspoň tri roky odbornej praxe
priamo súvisiacej s pracovnou náplňou pracovných miest, ktoré sa majú obsadiť. Keďže však v registračnom formulári neuviedla
žiaden údaj týkajúci sa jej odbornej praxe v pozícii asistentky, výberová komisia výberového konania nemohla považovať podmienku
odbornej praxe za splnenú.
E‑mailom z 9. júna 2011 žalobkyňa odpovedala EPSO, že v liste zo 6. júna 2011 nenašla žiadnu užitočnú odpoveď, a keďže sa
domnievala, že spĺňa všetky požadované kritériá, požiadala o povolenie zúčastniť sa v ďalších skúškach výberového konania.
Táto elektronická správa zostala bez odpovede.
Dňa 11. júla 2011 podala žalobkyňa „preventívne“ sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu
výberovej komisie výberového konania nepripustiť ju na hodnotiace skúšky a na druhý deň, 12. júla 2011, sa obrátila na Súd
pre verejnú službu.
Na pojednávaní žalobkyňa informovala Súd pre verejnú službu, že 11. októbra 2011 menovací orgán zamietol sťažnosť a že proti
tomuto rozhodnutiu nepodala žalobu.

Návrhy účastníkov konania a konanie
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
1.      primárne:
–        zrušil rozhodnutie prijaté 7. apríla 2011, ktorým jej bolo odmietnuté právo zúčastniť sa na hodnotiacich skúškach výberového
konania,
–        v dôsledku toho rozhodol, že je opodstatnené opätovne ju začleniť do prijímacieho procesu začatého výberovým konaním, v prípade
potreby zorganizovaním nových hodnotiacich skúšok,
2.      subsidiárne v prípade, ak nevyhovie hlavnému návrhu, zaviazal žalovanú na zaplatenie sumy stanovenej predbežne a
ex æquo et bono
na 20 000 eur ako náhrady za majetkovú ujmu, zvýšenej o úroky z omeškania vo výške stanovenej právnym predpisom odo dňa vyhlásenia
rozsudku,
3.      v každom prípade zaviazal žalovanú na zaplatenie sumy stanovenej predbežne a
ex æquo et bono
na 20 000 eur ako náhrady za nemajetkovú ujmu, zvýšenej o úroky z omeškania vo výške stanovenej právnym predpisom odo dňa
vyhlásenia rozsudku,
4.      zaviazal žalovanú na náhradu všetkých trov konania.
Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Listom kancelárie súdu z 21. októbra 2011 a 30. januára 2012 Súd pre verejnú službu vyzval účastníkov konania, aby dodržali
opatrenia na zabezpečenie priebehu konania. Účastníci konania výzvam Súdu pre verejnú službu vyhoveli v stanovených lehotách.
Uznesením predsedu tretej komory Súdu pre verejnú službu z 26. januára 2012 bola táto vec spojená s vecou zaregistrovanou
pod značkou F‑83/11, Cristina/Komisia, na účely ústnej časti konania.

O predmete sporu a o prípustnosti druhej časti hlavného žalobného návrhu
V prvom rade, hoci žalobkyňa navrhuje zrušiť pôvodné rozhodnutie výberovej komisie výberového konania doručené listom EPSO
zo 7. apríla 2011, je potrebné z hľadiska ustálenej judikatúry skonštatovať, že žalobkyni spôsobuje ujmu iba rozhodnutie výberovej
komisie výberového konania o jej nepripustení na hodnotiace skúšky prijaté po opätovnom preskúmaní a oznámené EPSO listom
zo 6. júna 2011 (pozri najmä rozsudok Súdu pre verejnú službu zo 4. februára 2010, Wiame/Komisia, F‑15/08, bod 20), a v dôsledku
toho sa treba domnievať, že žalobkyňa smeruje svoj žalobný návrh práve proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu („napadnuté
rozhodnutie“).
V druhom rade Súd pre verejnú službu konštatuje, že druhá časť hlavného žalobného návrhu v podstate smeruje k tomu, aby bola
administratíva vyzvaná na opätovné začlenenie žalobkyne do prijímacieho procesu založeného výberovým konaním.
Podľa ustálenej judikatúry však súdu Únie v rámci preskúmavania zákonnosti neprináleží udeľovať inštitúciám Únie príkazy alebo
ich nahrádzať (rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2005, Christensen/Komisia, T‑336/02, bod 17; rozsudok Súdu pre verejnú
službu z 23. novembra 2010, Bartha/Komisia, F‑50/08, bod 50).
Táto časť žalobného návrhu preto musí byť zamietnutá ako neprípustná.

O prípustnosti žaloby

Tvrdenia účastníkov konania
Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe výslovne uznáva, že „uchádzači vo výberových konaniach majú právo obrátiť sa [na súd
Únie] bez predchádzajúceho podania sťažnosti, pokiaľ spochybňujú rozhodnutie výberovej komisie [výberového konania]“. Domnieva
sa však, že táto žaloba je zjavne neprípustná z dôvodu, že v súlade s článkom 91 ods. 2 služobného poriadku jej nepredchádzala
sťažnosť, ktorá by bola zamietnutá výslovným alebo implicitným rozhodnutím o zamietnutí.
Komisia uvádza, že hoci je pravda, že uchádzač môže predložiť rozhodnutie výberovej komisie výberového konania priamo súdu,
podľa judikatúry platí, že pokiaľ bola podaná sťažnosť, lehota na podanie žaloby začína plynúť v súlade s článkom 91 služobného
poriadku odo dňa doručenia rozhodnutia prijatého v reakcii na sťažnosť a prípustnosť následne podaného opravného prostriedku
na súd závisí od toho, či dotknutá osoba dodrží všetky procesné podmienky súvisiace s predchádzajúcou sťažnosťou.
Podľa Komisie medzi tieto procesné podmienky patrí povinnosť, aby dotknutá osoba pred podaním opravného prostriedku na súd
počkala na ukončenie konania pred podaním žaloby.
Komisia sa preto domnieva, že keďže žalobkyňa podala sťažnosť proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania nepripustiť
ju na hodnotiace skúšky výberového konania, mala počkať na odpoveď menovacieho orgánu pred podaním tejto žaloby.
Komisia napokon tvrdí, že by bolo v rozpore so zásadou právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti, ak by sa za prípustnú
vyhlásila žaloba proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania podaná na Súd pre verejnú službu, pričom by sa ponechalo
otvorené konanie pred podaním žaloby, ktorého cieľom je okrem iného dosiahnuť zmier.
Žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou pripomenula, že Súd prvého stupňa Európskych
spoločenstiev vo svojom rozsudku z 20. júna 1990, Burban/Parlament (T‑133/89) vyhlásil žalobu podanú za v podstate rovnakých
podmienok, ako sú podmienky v prejednávanej veci, za prípustnú.

Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Podľa článku 91 ods. 2 služobného poriadku je žaloba na Súdny dvor Európskej únie prípustná, len ak bola menovaciemu orgánu
predtým predložená sťažnosť a ak táto sťažnosť bola zamietnutá výslovným alebo implicitným rozhodnutím o zamietnutí.
Ako však vyplýva z ustálenej judikatúry, správne konanie o sťažnosti nemá zmysel, ak výhrady smerujú proti rozhodnutiam výberovej
komisie výberového konania, pretože menovací orgán nemá možnosť ich zmeniť (pozri rozsudky Súdneho dvora zo 16. marca 1978,
Ritter von Wüllerstorff und Urbair/Komisia, 7/77, bod 7, a zo 14. júla 1983, Detti/Súdny dvor, 144/82, bod 16; rozsudok Súdu
prvého stupňa z 23. januára 2002, Gonçalves/Parlament, T‑386/00, bod 34). Za týchto podmienok opravný prostriedok proti rozhodnutiu
výberovej komisie výberového konania zvyčajne spočíva v priamom podaní veci na súd Únie bez predchádzajúcej sťažnosti (ďalej
len „priame podanie veci“, pozri rozsudok Bartha/Komisia, už citovaný, bod 25).
Z toho vyplýva, že ak neúspešný uchádzač spochybňuje rozhodnutie výberovej komisie výberového konania, nie je potrebné, aby
predtým podal sťažnosť proti rozhodnutiu, ktoré spochybňuje, a už vôbec nie „preventívne“, ako to urobila žalobkyňa v prejednávanej
veci.
Zo služobného poriadku ani z judikatúry však nevyplýva, že uchádzač vo výberovom konaní, ktorý podal na menovací orgán sťažnosť
proti rozhodnutiu výberovej komisie tohto výberového konania, nemôže priamo podať vec na súd bez počkania na rozhodnutie menovacieho
orgánu o sťažnosti.
Naopak, súd Únie už výslovne pripustil, že ak sa uchádzač vo výberovom konaní obráti na menovací orgán formou administratívnej
sťažnosti, dôsledkom takého postupu, bez ohľadu na jeho právny význam, nemôže byť pozbavenie uchádzača jeho práva priamo podať
vec na súd (rozsudok Súdneho dvora z 30. novembra 1978, Salerno a i./Komisia, 4/78, 19/78 a 28/78, bod 10; rozsudok Burban/Parlament,
už citovaný, bod 17).
V dôsledku toho, ak sa uchádzač vo výberovom konaní rozhodne priamo podať vec na Súd pre verejnú službu, tento súd musí stanoviť,
či bola žaloba podaná v lehote troch mesiacov a desiatich dní odo dňa doručenia rozhodnutia spôsobujúceho žalobcovi ujmu (pozri
rozsudok Burban/Parlament, už citovaný, bod 18).
Naproti tomu prípustnosť takejto žaloby podanej na súd nemôže podliehať podmienke vyčerpania prostriedkov konania pred podaním
žaloby, stanovenej v článku 91 služobného poriadku, pretože táto podmienka sa uplatňuje iba na žaloby, pre ktoré je administratívna
sťažnosť povinná. Riešenie, ktoré navrhuje Komisia, by znamenalo, že priame podanie veci na súd sa podriadi dodatočnej podmienke
prípustnosti, ktorá sa v skutočnosti uplatňuje iba v prípade, ak podaniu veci na súd musí predchádzať sťažnosť.
Tento záver nie je v rozpore s bodom 6.3 príručky pre uchádzačov, ktorý uvádza, že uchádzači môžu spochybniť rozhodnutia výberovej
komisie výberového konania v rámci správneho konania a podaním opravného prostriedku na súd, pričom nikde neuvádza, že podanie
sťažnosti vylučuje priame podanie veci na súd.
Súd pre verejnú službu okrem toho konštatuje, že tento záver nijako nevyvracia judikatúra uvádzaná Komisiou v jej písomných
vyjadreniach, ktorá bude analyzovaná nižšie, ani tvrdenia predložené na pojednávaní.
Je nesporne pravda, ako to zdôrazňuje Komisia, že podľa početnej judikatúry v sporoch týkajúcich sa rozhodnutí výberovej komisie
výberového konania na jednej strane, ak sa žalobca rozhodne najskôr podať administratívnu sťažnosť, bude prípustnosť opravného
prostriedku neskôr podaného na súd závisieť od toho, či dotknutá osoba dodrží všetky procesné požiadavky, ktoré sa viažu k skoršej
sťažnosti (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 13. decembra 2007, Van Neyghem/Komisia, F‑73/06, bod 37), a na druhej strane,
pokiaľ bola podaná sťažnosť proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania, lehota na podanie žaloby začína plynúť
v súlade s článkom 91 služobného poriadku odo dňa doručenia rozhodnutia prijatého v reakcii na sťažnosť (rozsudok Detti/Súdny
dvor, už citovaný, bod 17; rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. júna 1991, Valverde Mordt/Súdny dvor, T‑156/89, bod 90; zo 16. septembra
1998, Jouhki/Komisia, T‑215/97, bod 22; z 31. mája 2005, Gibault/Komisia, T‑294/03, bod 22; uznesenie Súdu prvého stupňa z 25. novembra
2005, Pérez‑Díaz/Komisia, T‑41/04, bod 32, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júna 2006, Pérez‑Díaz/Komisia, T‑156/03, bod 26;
rozsudky Súdu pre verejnú službu z 12. marca 2009, Hambura/Parlament, F‑4/08, bod 24, a Bartha/Komisia, už citovaný, bod 26).
Treba však skonštatovať, že všetky tieto rozsudky sa s jednou výnimkou týkali prípustnosti žalôb podaných po zamietnutí sťažnosti
a po uplynutí lehoty na priame podanie veci na súd. Ide teda o judikatúru, ktorá sa týka podmienky prípustnosti pre žaloby
podané v nadväznosti na konanie uvedené v článku 91 ods. 2 služobného poriadku.
Pokiaľ ide o už citovaný rozsudok Pérez‑Díaz/Komisia, Súd prvého stupňa skonštatoval, že sťažnosť a žaloba mali rozdielny
predmet. Sťažnosť totiž spochybnila rozhodnutie Komisie zorganizovať novú ústnu skúšku v nadväznosti na zrušenie rozhodnutia
výberovej komisie vylúčiť žalobcu zo zoznamu úspešných uchádzačov rozsudkom Súdu prvého stupňa z 24. septembra 2002, Pérez‑Díaz/Komisia
(T‑102/01), zatiaľ čo žaloba spochybnila nové rozhodnutie výberovej komisie výberového konania nezapísať žalobcu do rezervného
zoznamu po ukončení novej ústnej skúšky. Z toho vyplýva, že v tejto veci nebolo potrebné, aby Súd prvého stupňa rozhodol,
že žaloba o neplatnosť podaná pred tým, ako sa zamietnutím sťažnosti skončilo správne konanie pred podaním žaloby, ktoré začalo
proti spochybnenému aktu, v danom prípade rozhodnutiu Komisie zorganizovať novú ústnu skúšku, je predčasná, pričom Súd prvého
stupňa sa obmedzil na konštatovanie, že na súdnu žalobu nemožno hľadieť tak, že jej predchádzala administratívna sťažnosť
[rozsudok Pérez‑Díaz/Komisia (T‑156/03), už citovaný, body 27 a 34].
Keďže judikatúra uvedená v bodoch 45 a 47 tohto rozsudku sa týka skutkových a právnych situácií, ktoré sa značným spôsobom
odlišujú od situácie v prejednávanom prípade, nemožno ju v dôsledku toho v tejto veci považovať za relevantnú.
Komisia okrem iného tvrdí, že žaloba musí byť vyhlásená za neprípustnú z dôvodov týkajúcich sa právnej istoty a riadneho výkonu
spravodlivosti.
V prvom rade dodržanie požiadaviek právnej istoty nemôže odôvodniť, aby sa na priame podanie veci na súd uplatnila podmienka
prípustnosti, ktorá mu nie je vlastná, bez obmedzenia práva predložiť priamo súdu rozhodnutie výberovej komisie výberového
konania, ktorým disponujú neúspešní uchádzači. Okrem toho treba skonštatovať, že ak uchádzač vo výberovom konaní podá pred
priamym podaním veci na súd sťažnosť a ak sa pred rozhodnutím Súdu pre verejnú službu o žalobe vydá priaznivé rozhodnutie
o sťažnosti, žalobca stratí svoj záujem na konaní, a v dôsledku toho sa jeho žaloba stane bezpredmetnou. Naopak, pokiaľ rozhodnutie
nie je pre žalobcu priaznivé, žalobca je v každom prípade oprávnený získať rozhodnutie Súdu pre verejnú službu s cieľom vyriešiť
spor medzi ním a administratívou.
Pokiaľ ide o dodržanie zásady riadneho výkonu spravodlivosti, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že najlepším spôsobom, ako
túto zásadu dodržať, je zaoberať sa doručenou priamou žalobou bez ohľadu na riziká sťažnosti, ktorá mu nebola predložená.
Napokon tvrdenia rozvinuté na pojednávaní Komisiou na podporu námietky neprípustnosti, ktorá je založená na predčasnej povahe
žaloby, nemôžu byť prijaté.
V prvom rade Komisia totiž tvrdila, že riešenie zvolené v už citovanom rozsudku Burban/Parlament sa stalo v dôsledku neskoršej
judikatúry obsolentné. Ako však Súd pre verejnú službu vysvetlil v bodoch 45 až 48 tohto rozsudku, judikatúra uvádzaná Komisiou
nie je v prejednávanom prípade relevantná, pretože sa týka žalôb podaných v nadväznosti na sťažnosť, zatiaľ čo už citované
rozsudky Salerno a i./Komisia a Burban/Parlament boli naopak vyhlásené v podstate v rovnakom skutkovom kontexte ako prejednávaná
vec.
V druhom rade Komisia uviedla, že vo veci, ktorá viedla k vyhláseniu už citovaného rozsudku Burban/Parlament, sa žalobca „nakoniec“
rozhodol podať vec priamo na súd (rozsudok Burban/Parlament, už citovaný, bod 18), zatiaľ čo v prejednávanej veci sa žalobkyňa
snažila použiť obidva opravné prostriedky zároveň. Táto argumentácia nezohľadňuje skutočnosť, že v prejednávanom prípade si
žalobkyňa, rovnako ako žalobcovia vo veciach, ktoré viedli k vyhláseniu už citovaných rozsudkov Salerno a i./Komisia a Burban/Parlament,
zvolila priame podanie veci na súd, ktorú bezpochyby podala bez počkania na rozhodnutie administratívy o jej sťažnosti, ale
v lehote troch mesiacov a desiatich dní na podanie žaloby odo dňa doručenia rozhodnutia výberovej komisie výberového konania.
V treťom rade Komisia s cieľom odlíšiť prejednávanú vec od veci, ktorá viedla k vyhláseniu už citovaného rozsudku Burban/Parlament,
zdôraznila, že v prejednávanom prípade bola žalobkyňa pri podaní sťažnosti zastúpená advokátmi. Takéto tvrdenie však nie je
relevantné, pretože skutočnosť, že žalobkyňa spolupracovala s advokátmi pri vypracovaní sťažnosti, nemá žiaden vplyv na jej
právo priamo podať vec na Súd pre verejnú službu.
Vo štvrtom rade Komisia tvrdila, že prijímacie a výberové postupy sa v ich komplexnosti veľmi rozvinuli, najmä pokiaľ ide
o možnosti neúspešného uchádzača informovať sa o rozhodnutiach výberovej komisie a prípadne ich spochybniť. Komisia však nepreukázala
relevantnosť týchto skutkových zistení na prípustnosť opravného prostriedku, ku ktorého podaniu dôjde v každom prípade po
vyčerpaní všetkých osobitných opravných prostriedkov dostupných pre uchádzačov vo výberových konaniach.
V piatom a poslednom rade Komisia tvrdila vo svojich písomných vyjadreniach, ako aj na pojednávaní, že vo veľkom množstve
situácií rozhodnutie o sťažnosti poskytne neúspešným uchádzačom „uspokojivú“ odpoveď, čo preukazuje skutočnosť, že počet žalôb
podaných na Súd pre verejnú službu je oveľa menší ako počet sťažností týkajúcich sa rozhodnutí výberovej komisie výberového
konania spracovaných Komisiou.
Súd pre verejnú službu konštatuje, že po prvé Komisia nepodložila tieto tvrdenia žiadnym dôkazom. Po druhé, ak by aj tieto
tvrdenia boli správne, Komisia pripustila, že výberová komisia výberového konania iba vo veľmi ojedinelých prípadoch zmení
svoje pôvodné stanovisko nepripustiť uchádzača na výberové konanie. Po tretie príručka pre uchádzačov výslovne uvádza vo svojom
bode 6.3, ktorý sa týka opravných prostriedkov, že „je zbytočné podávať sťažnosť voči rozhodnutiu výberovej komisie, ktorá
má právo nezávislého rozhodovania a ktorej rozhodnutia nemôže riaditeľ úradu EPSO meniť“. Po štvrté, ak by sa aj preukázali
tvrdenia Komisie, nemôžu vyvrátiť ustálenú judikatúru, podľa ktorej sa povinná predchádzajúca administratívna sťažnosť stanovená
v článku 91 služobného poriadku týka iba aktov, ktoré môže menovací orgán prípadne zmeniť, a skutočnosti, že menovací orgán
nemôže meniť rozhodnutie výberovej komisie výberového konania. Po piate tvrdenie Komisie je rozporuplné, pretože neprípustnosť
žaloby podanej pred uplynutím lehoty na odpoveď na predchádzajúcu sťažnosť by odrádzala neúspešných uchádzačov podávať také
sťažnosti, zatiaľ čo, podľa samotnej Komisie, tieto sťažnosti by mohli byť pre neúspešných uchádzačov uspokojivé, prinajmenšom
v niektorých prípadoch.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je teda potrebné určiť, či v prejednávanom prípade bola priama žaloba na Súd pre verejnú
službu podaná v lehote troch mesiacov a desiatich dní od doručenia rozhodnutia spôsobujúceho žalobkyni ujmu (pozri rozsudok
Burban/Parlament, už citovaný, bod 17).
V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že napadnuté rozhodnutie bolo žalobkyni doručené 6. júna 2011 a že žaloba bola podaná
12. júla 2011.
Na základe uvedeného je potrebné rozhodnúť, že žaloba nie je predčasná.

O veci samej

O návrhoch smerujúcich k zrušeniu
Žalobkyňa na podporu svojich návrhov smerujúcich k zrušeniu napadnutého rozhodnutia vzniesla dva dôvody založené na zjavne
nesprávnom posúdení výberovej komisie výberového konania a na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti.
O prvom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení výberovej komisie výberového konania
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že výberová komisia výberového konania vykonala zjavne nesprávne posúdenie tým, že nezohľadnila vyhlásenia
uvedené v registračnom formulári, ktoré sa týkali jej vzdelania a odbornej praxe.
Podľa žalobkyne ju výberová komisia výberového konania na základe jej vyhlásení uvedených v registračnom formulári mala požiadať
o predloženie dokladov osvedčujúcich tak jej úroveň vzdelania, ako aj jej odborné kvality a mala sa ubezpečiť o relevantnosti
jej diplomu alebo jej odbornej praxe vo vzťahu k povinnostiam uvedeným v oznámení o výberovom konaní.
Komisia odpovedá, že žalobkyňa uviedla v rubrike „Odborná prax“ registračného formulára k výberovému konaniu odbornú prax
v trvaní 2 mesiacov a 17 dní. Keďže výberová komisia výberového konania mohla zohľadniť iba toto obdobie na účely posúdenia
odbornej praxe žalobkyne bez potreby získať od nej viac podrobností, domnievala sa, bez vykonania zjavne nesprávneho posúdenia,
že táto odborná prax bola nedostatočná na splnenie minimálnej požiadavky troch rokov.
Komisia sa preto domnieva, že prvý dôvod musí byť zamietnutý ako zjavne nedôvodný.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Hneď na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je výberová komisia výberového konania zodpovedná za posúdenie
každého jednotlivého prípadu, či odborná prax, ktorou sa preukazuje každý uchádzač, zodpovedá úrovni vyžadovanej v oznámení
o výberovom konaní. Výberová komisia má v tejto súvislosti v rámci ustanovení služobného poriadku týkajúcich sa výberových
konaní diskrečnú právomoc, pokiaľ ide o posúdenie povahy a trvania predchádzajúcej odbornej praxe uchádzačov, ako aj pokiaľ
ide o viac či menej užší vzťah, ktorý môže mať s požiadavkami na pracovné miesto, ktoré sa má obsadiť (rozsudky Súdu prvého
stupňa z 25. marca 2004, Petrich/Komisia, T‑145/02, bod 37 a z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia, T‑293/03, body 65 a 66).
Súd pre verejnú službu sa tak v rámci svojho preskúmania zákonnosti musí obmedziť na overenie toho, či pri výkone tejto právomoci
nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. novembra 2000, Carrasco Benítez/Komisia, T‑214/99,
bod 71; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 1. júla 2010, Časta/Komisia, F‑40/09, bod 58).
Okrem toho judikatúra mala príležitosť spresniť, že výberová komisia výberového konania na overenie, či sú splnené podmienky
pripustenia, môže zohľadniť iba údaje poskytnuté uchádzačmi v ich prihláškach a dosvedčujúce dokumenty, ktoré na ich podporu
majú uchádzači predložiť (pozri rozsudok Časta/Komisia, už citovaný, bod 67 a tam citovanú judikatúru).
V napadnutom rozhodnutí výberová komisia výberového konania vyvodila záver, že keďže diplom z práva a ekonómie Európskej únie,
ktorého držiteľom je žalobkyňa, nemá priamu súvislosť s oblasťou výberového konania, teda so sekretárskymi prácami, mala by
mať na základe bodu III.2.1 písm. b) oznámenia o výberovom konaní aspoň tri roky odbornej praxe ako sekretárka. Keďže však
v registračnom formulári neposkytla s výnimkou obdobia 2 mesiacov a 17 dní žiadnu podrobnejšiu informáciu o svojej odbornej
praxi, výberová komisia výberového konania sa domnievala, že podmienka odbornej praxe nebola splnená, a z tohto dôvodu odmietla
žalobkyňu pripustiť na výberové konanie.
Žalobkyňa na pojednávaní uviedla, že nespochybňuje, že jej diplom nemá priamu súvislosť s povahou povinností uvedených v oznámení
o výberovom konaní a že v dôsledku toho by mala spĺňať osobitné podmienky stanovené v bode III.2.1 písm. b) oznámenia o výberovom
konaní.
Žalobkyňa tiež nespochybňuje, že v rubrike registračného formulára, ktorá sa týkala odbornej praxe, uviedla iba pracovné miesto
asistentky na Komisii v období 2 mesiacov a 17 dní. Na pojednávaní však uznala, že sa bezpochyby dopustila chyby v písaní
tým, že uviedla svoju odbornú prax v rubrike registračného formulára týkajúcej sa motivácie.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu konštatuje, že v rubrike registračného formulára týkajúcej sa motivácie sa žalobkyňa
obmedzila na vyhlásenie, že pracovala ako administratívna sekretárka viac ako desať rokov. Jej prihláška však neobsahovala
žiadnu inú informáciu, ktorá by výberovej komisii výberového konania umožnila overiť rozsah a relevanciu tejto odbornej praxe
z hľadiska podmienok pripustenia na výberové konanie.
Z toho vyplýva, že vzhľadom na vyššie uvedenú judikatúru nemožno výberovej komisii výberového konania vytýkať, že nevyzvala
žalobkyňu, aby predložila dodatočné doklady, alebo že sama nevykonala dodatočné zisťovania v súvislosti s touto informáciou,
ktorá sa neopierala o žiadnu overiteľnú skutočnosť, pokiaľ ide o odbornú prax žalobkyne (pozri rozsudok Carrasco Benítez/Komisia,
už citovaný, body 77 a 78).
Výberová komisia výberového konania sa preto nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia tým, že na základe skutočností uvedených
žalobkyňou v jej prihláške sa domnievala, že podmienka týkajúca sa odbornej praxe nebola splnená.
Z toho vyplýva, že prvý dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný.
O druhom dôvode založenom na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti
–       Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa vytýka výberovej komisii výberového konania, že nezohľadnila všetky okolnosti, ktoré mohli ovplyvniť jej rozhodnutie,
medzi ktorými je nielen záujem služby, ale tiež jej osobný záujem, a tvrdí, že dôsledkom napadnutého rozhodnutia bolo vylúčenie
uchádzačky z výberového konania, ktorá v každom ohľade zodpovedala záujmu služby.
Komisia navrhuje, aby bol dôvod zamietnutý ako zjavne nedôvodný.
–       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
V prvom rade Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že bod 2.1.3.1 príručky pre uchádzačov, ktorá tvorí neoddeliteľnú súčasť oznámenia
o výberovom konaní a ktorú aj žalobkyňa priložila k žalobe, jasne stanovuje, že v rámci informácií požadovaných pri registrácii
do verejného výberového konania je potrebné uviesť okrem iného „odbornú prax (ak sa vyžaduje): meno a adresu zamestnávateľa,
pracovnú náplň, dátum začiatku a ukončenia odbornej praxe“. V prejednávanom prípade oznámenie o výberovom konaní skutočne
vyžadovalo údaj o odbornej praxi.
V druhom rade treba pripomenúť, že podľa judikatúry spomenutej v bodoch 67 až 69 tohto rozsudku nie je výberová komisia výberového
konania vôbec povinná vyzvať uchádzačov, aby predložili doplňujúce doklady, ani sama vykonať zisťovanie s cieľom overiť, či
dotknutá osoba spĺňa všetky podmienky oznámenia o výberovom konaní.
V treťom rade z ustanovení článku 2 druhého odseku prílohy III služobného poriadku vyplýva, že tieto ustanovenia poskytujú
výberovej komisii výberového konania iba možnosť požiadať uchádzačov o doplňujúce informácie, pokiaľ má pochybnosti o význame
predloženého dokladu. V tejto súvislosti nemožno to, čo normotvorca stanovil pre výberovú komisiu výberového konania iba ako
možnosť, transformovať na povinnosť (rozsudok Carrasco Benítez/Komisia, už citovaný, bod 78).
V štvrtom rade podľa časti V bodu 1 a časti VII bodu 2 oznámenia o výberovom konaní predloženie úplného spisu prihlášky a overenie
priložených dokladov je druhou etapou priebehu výberového konania, ku ktorej sú pripustení iba uchádzači, ktorí získali jednu
z najlepších známok a minimum požadované vo vstupných testoch a spĺňajú vzhľadom na ich vyhlásenia pri elektronickej registrácii
všeobecné a osobitné podmienky uvedené v časti III oznámenia o výberovom konaní.
V piatom a poslednom rade aj za predpokladu, že by sa preukázalo tvrdenie žalobkyne, ktoré nie je podložené žiadnym dôkazom,
podľa ktorého zodpovedá v každom ohľade záujmu služby z dôvodu svojho diplomu a svojej odbornej praxe, výberovej komisii výberového
konania nemožno vytýkať, že porušila zásadu riadnej správy vecí verejných tým, že prijala rozhodnutie založené na skutočnosti,
že žalobkyňa nepredložila vo svojej prihláške dostatočné dôkazy, ktoré by umožnili tejto výberovej komisii stanoviť, že spĺňa
osobitné podmienky pripustenia. Rovnako povinnosť starostlivosti nevyžaduje od výberovej komisie výberového konania, aby pripustila
na výberové konanie všetkých uchádzačov, ktorí podľa ich vlastného názoru spĺňajú podmienky pracovných miest, ktoré sa majú
obsadiť.
Výberová komisia výberového konania preto neporušila zásadu riadnej správy vecí verejných ani svoju povinnosť starostlivosti
tým, že prijala napadnuté rozhodnutie a nepožiadala predtým o informácie, ktoré by dopĺňali vyhlásenia urobené uchádzačkou
v registračnom formulári, ktorá nepredložila dostatočné dôkazy, ktoré by umožnili výberovej komisii stanoviť, že spĺňa osobitné
podmienky pripustenia do výberového konania.
Druhý dôvod preto treba zamietnuť ako nedôvodný.

O návrhoch na náhradu škody
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti verejnej služby musia byť návrhy na náhradu škody zamietnuté v rozsahu, v akom úzko súvisia
s návrhmi na zrušenie, ktoré samotné boli zamietnuté ako nedôvodné (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 23. novembra 2010,
Wenig/Komisia, F‑75/09, bod 71).
V prejednávanom prípade treba uviesť, že návrhy na náhradu škody úzko súvisia s návrhmi na zrušenie, ktoré boli zamietnuté
ako nedôvodné. Keďže preskúmanie návrhov na zrušenie neodhalilo žiadnu protiprávnosť, na základe ktorej by mohla vzniknúť
zodpovednosť inštitúcie, je potrebné zamietnuť návrhy na náhradu škody, a to tak pokiaľ ide o materiálnu, ako aj nemateriálnu
ujmu.
Zo všetkých vyššie uvedených okolností vyplýva, že žaloba musí byť v celom rozsahu zamietnutá.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy tohto rokovacieho poriadku
neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle
navrhnuté. Podľa odseku 2 toho istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, resp. ho vôbec nemusí zaviazať
na náhradu trov konania.
Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že žalobkyňa nemala vo svojej žalobe úspech. Okrem toho Komisia vo svojich návrhoch výslovne
navrhla, aby bola žalobkyňa zaviazaná na náhradu trov konania. Keďže okolnosti prejednávaného prípadu neodôvodňujú uplatnenie
ustanovení článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, žalobkyňa je povinná znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť
trovy konania, ktoré vznikli Komisii.
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Pani Cristina znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.
Van Raepenbusch
Barents
Bradley
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 20. júna 2012.
Tajomník

Predseda komory
W. Hakenberg

S. Van Raepenbusch
*
Jazyk konania: francúzština.