CELEX: 62010CJ0256
Directiva 2003/10/CE
Valori de expunere
Zgomot
Protecție auditivă
Efect util

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea articolelor 3 și 5-7 din Directiva 2003/10/CE a Parlamentului
European și a Consiliului din 6 februarie 2003 privind cerințele minime de securitate și sănătate referitoare la expunerea
lucrătorilor la riscuri generate de agenți fizici (zgomot) [A șaptesprezecea directivă specială în sensul articolului 16 alineatul
(1) din Directiva 89/391/CEE] (JO L 42, p. 38, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 169), astfel cum a fost modificată prin Directiva
2007/30/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2007 (JO L 165, p. 21) (denumită în continuare „Directiva
2003/10”).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între domnul Barcenilla Fernández (C‑256/10) și domnul Macedo Lozano
(C‑261/10), pe de o parte, și Gerardo García SL (denumită în continuare „Gerardo”), pe de altă parte, cu privire la obligația
acesteia din urmă de a plăti un spor salarial în temeiul unei dispoziții de drept național care prevede un astfel de spor
în cazul în care condițiile la locul de muncă sunt deosebit de grele.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Potrivit considerentului (10) al Directivei 2003/10:
„Nivelul expunerii la zgomot poate fi redus mai eficient prin incorporarea măsurilor preventive în concepția [a se citi «conceperea»]
posturilor de lucru și a locurilor de muncă și prin selectarea echipamentelor, procedurilor și metodelor de lucru, astfel
încât să se dea prioritate reducerii riscului la sursă. Dispozițiile referitoare la echipamente și metode de lucru contribuie
astfel la protecția lucrătorilor în cauză. În conformitate cu principiile generale de prevenire enunțate la articolul 6 alineatul
(2) din Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii
securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă [JO L 183, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88], măsurile de protecție
colectivă au prioritate în raport cu măsurile de protecție individuală.”
Potrivit considerentului (12) al Directivei 2003/10:
„[...] Valorile estimate sau măsurate în mod obiectiv trebuie să fie decisive pentru inițierea acțiunilor prevăzute la valorile
inferioare și superioare de expunere care declanșează acțiunea. Valorile limită de expunere sunt necesare pentru a evita vătămarea
ireversibilă a auzului lucrătorilor. Trebuie ca zgomotul care ajunge la ureche să fie menținut sub valorile limită de expunere.”
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Valori limită de expunere și valori de expunere care declanșează acțiunea”,
prevede:
„(1) În sensul prezentei directive, valorile limită de expunere și valorile de expunere care declanșează acțiunea ale nivelurilor
zilnice de expunere la zgomot și ale presiunii acustice de vârf sunt stabilite la:
(a)      valori limită de expunere: L
EX,8h
= 87 dB(A) și, respectiv, P
vârf
= 200 Pa [...];
(b)      valori superioare de expunere care declanșează acțiunea: L
EX,8h
= 85 dB(A) și, respectiv, P
vârf
= 140 Pa [...];
(c)      valori inferioare de expunere care declanșează acțiunea: L
EX,8h
= 80 dB(A) și, respectiv, P
vârf
= 112 Pa [...].
(2)      Atunci când se aplică valorile limită de expunere, determinarea expunerii efective a lucrătorului ia în considerare atenuarea
asigurată de mijloacele individuale de protecție auditivă purtate de lucrător. Valorile de expunere care declanșează acțiunea
nu iau în considerare efectele niciunui astfel de mijloc de protecție.
[...]”
Articolul 5 din directiva menționată, intitulat „Dispoziții în scopul evitării sau reducerii expunerii”, prevede:
„(1)      Luând în considerare progresul tehnic și disponibilitatea măsurilor de control al riscului la sursă, riscurile generate de
expunerea la zgomot se elimină la sursă sau se reduc la minim.
Reducerea acestor riscuri are la bază principiile generale de prevenire prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din Directiva
89/391/CEE și iau în considerare în special:
(a)      alte metode de lucru care necesită mai puțină expunere la zgomot;
(b)      alegerea unor echipamente de lucru adecvate, având în vedere natura muncii, care să emită cât mai puțin zgomot posibil, inclusiv
posibilitatea de a pune la dispoziția lucrătorilor echipamentul de lucru care respectă dispozițiile comunitare, cu scopul
sau efectul de a limita expunerea la zgomot;
(c)      proiectarea și amenajarea locurilor de muncă și a posturilor de lucru;
(d)      informarea și formarea profesională adecvată a lucrătorilor, pentru ca aceștia să utilizeze echipamentele de lucru în mod
corect, în vederea reducerii la minimum a expunerii la zgomot;
(e)      reducerea zgomotului prin mijloace tehnice:
(i)      reducerea zgomotului aerian, de exemplu cu ajutorul elementelor de compartimentare, spațiilor tampon, căptușelilor fonoabsorbante;
(ii)      reducerea zgomotului structural, de exemplu prin montare de tampoane sau dublaje fonoizolante;
(f)      programe adecvate de întreținere a echipamentelor de lucru, a locului de muncă și a sistemelor de la locul de muncă;
(g)      organizarea muncii astfel încât să se reducă zgomotul:
(i)      limitarea duratei și intensității expunerii;
(ii)      programe de lucru adecvate, cu perioade suficiente de odihnă.
(2)      Pe baza evaluării riscurilor prevăzute în articolul 4, dacă valorile de expunere superioare care declanșează acțiunea sunt
depășite, angajatorul stabilește și aplică un program de măsuri tehnice și[/sau] organizatorice destinat să reducă expunerea
la zgomot, luând în considerare, în special, măsurile prevăzute la alineatul (1).
[...]”
Articolul 6 din Directiva 2003/10, intitulat „Protecția individuală”, prevede:
„(1)      Dacă riscurile generate de expunerea la zgomot nu pot fi prevenite prin alte mijloace, lucrătorilor li se pun la dispoziție
și aceștia folosesc mijloace de protecție auditivă individuale, adecvate și corect ajustate, în conformitate cu dispozițiile
Directivei 89/656/CEE a Consiliului din 30 noiembrie 1989 privind cerințele minime de securitate și sănătate pentru utilizarea
de către lucrători a echipamentelor individuale de protecție la locul de muncă [A treia directivă specială în sensul articolului
16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE] [JO L 393, p. 18, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 114] și cu cele ale articolului
13 alineatul (2) din Directiva 89/391/CEE și în condițiile stabilite mai jos:
(a)      atunci când expunerea la zgomot depășește valorile de expunere inferioare care declanșează acțiunea, angajatorul pune la dispoziția
lucrătorilor mijloace de protecție auditivă individuale;
(b)      atunci când expunerea la zgomot atinge sau depășește valorile superioare de expunere care declanșează acțiunea, se folosesc
mijloacele de protecție auditivă individuale;
[...]”
Articolul 7 din Directiva 2003/10, intitulat „Limitarea expunerii”, prevede:
„(1)      Expunerea lucrătorului, determinată în conformitate cu articolul 3 alineatul (2), nu poate depăși, în niciun caz, valorile
limită de expunere.
(2)      Dacă, în pofida măsurilor luate în vederea aplicării prezentei directive, se constată expuneri peste valorile limită, angajatorul:
(a)      ia măsuri imediate de reducere a expunerii sub valorile limită;
(b)      stabilește cauzele expunerii excesive;
(c)      adaptează măsurile de protecție și prevenire pentru a evita orice repetare.”

Dreptul național
Directiva 2003/10 a fost transpusă prin Decretul regal 286/2006 privind protecția sănătății și a securității lucrătorilor
împotriva riscurilor legate de expunerea la zgomot (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de
los trabajadores contra los riesgos relacionados con la exposición al ruido) din 10 martie 2006 (BOE nr. 60 din 11 martie
2006, p. 9842).
Articolul 5 alineatul 1 din Decretul regal 286/2006 diferențiază valorile care declanșează acțiunea de valorile limită de
expunere care în niciun caz nu trebuie depășite. Potrivit articolului 8 din acest decret, valoarea limită care nu trebuie
depășită este stabilită la un nivel zilnic mediu de 87 dB(A).
Articolul 5 alineatul 2 din Decretul regal 286/2006 prevede că „pentru aplicarea valorilor limită de expunere, stabilirea
expunerii efective a lucrătorului la zgomot ia în considerare atenuarea asigurată de mijloacele de protecție auditivă individuale
purtate de lucrător”.
Convenția colectivă din sectorul construcțiilor și lucrărilor publice din regiunea Palencia pentru perioada 2007-2011 (denumită
în continuare „convenția colectivă”) prevede la articolul 27:
„1.      Persoanelor care lucrează în condiții deosebit de grele, toxice sau periculoase trebuie să li se plătească un spor de 20 %
din salariul de bază. Dacă acestea își exercită atribuțiile pentru o durată de o jumătate de zi sau pentru o durată mai scurtă,
acest spor va fi de 10 %.
[...]
3.      Dacă din orice motiv condițiile deosebit de grele, toxice sau periculoase încetează, sporurile menționate nu vor mai fi plătite.
[...]”

Acțiunile principale și întrebările preliminare
Activitatea desfășurată de Gerardo, angajatorul reclamanților din acțiunile principale, constă în fabricarea de materiale
din piatră având la bază pietre naturale. Reclamanții din acțiunile principale lucrează în mod obișnuit pe o mașină de tăiat
automată.
În cursul zilelor de lucru, nivelul de zgomot la locul lor de muncă depășește media zilnică de 85 dB(A). Pentru a remedia
această situație, Gerardo le‑a pus la dispoziție un echipament individual de protecție auditivă. Datorită atenuării asigurate
de acest echipament, expunerea zilnică la zgomot a reclamanților din acțiunile principale este redusă la un nivel sub 80 dB(A).
Reclamanții din acțiunile principale au solicitat plata unui spor salarial, în conformitate cu articolul 27 din convenția
colectivă, date fiind condițiile grele de la locul lor de muncă determinate de faptul că sunt expuși unui nivel de zgomot
care depășește media zilnică de 85 dB(A). Cererile acestora au fost respinse de Juzgado de lo Social, care a apreciat că Gerardo
a respectat Decretul regal 286/2006 care transpune Directiva 2003/10. Potrivit acestei instanțe, pentru a stabili în ce măsură
condițiile de la locul de muncă trebuie considerate grele, este necesar să se țină seama de efectul de atenuare a zgomotului
asigurat de echipamentul individual de protecție auditivă.
Reclamanții din acțiunile principale au declarat apel la instanța de trimitere.
Această instanță arată că respingerea de către Juzgado de lo Social a cererilor reclamanților din acțiunile principale este
conformă cu jurisprudența recentă a Tribunal Supremo potrivit căreia, pentru a stabili dacă lucrătorul este expus unor condiții
grele la locul său de muncă, trebuie luată în considerare atenuarea zgomotului asigurată de echipamentul individual de protecție
auditivă. Potrivit instanței de trimitere, această jurisprudență care interpretează noțiunea „condiții grele” în lumina Directivei
2003/10 și a dreptului național care o transpune deduce din acestea că obiectivul lor este de a proteja lucrătorul împotriva
riscurilor pentru sănătate legate de o expunere efectivă la zgomot. Ar rezulta că nu există condiții grele în cazul în care
o protecție auditivă individuală permite reducerea zgomotului care ajunge la ureche la un nivel sub 80 dB(A).
Instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea acestei jurisprudențe a Tribunal Supremo cu Directiva
2003/10. În această privință, deși admite că acțiunile principale privesc plata unui spor salarial care, în sine, nu este
reglementat de această directivă, instanța de trimitere apreciază că interpretarea directivei menționate constituie o condiție
prealabilă pentru a stabili dacă reclamanții din acțiunile principale au dreptul la acest spor.
Astfel, aceasta consideră că obligația prevăzută la articolul 27 din convenția colectivă de a plăti un spor salarial pentru
condițiile grele de muncă depinde de respectarea de către angajator a obligațiilor care decurg din Directiva 2003/10 și din
Decretul regal nr. 286/2006. Ar fi contrar efectului util al acestei directive ca un angajator să poată eluda obligația de
a plăti un astfel de spor salarial prin simplul fapt că a pus la dispoziția angajaților săi mijloace de protecție auditivă,
chiar dacă nu a respectat cerințele directivei menționate în ceea ce privește obligațiile de prevenire instituite de aceasta.
În aceste condiții, Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze
Curții următoarele întrebări preliminare, care sunt formulate în termeni identici în fiecare dintre cauzele cu care această
instanță este sesizată:
„1)      Articolul 3, articolul 5 alineatul (2) și articolele 6 și 7 din Directiva 2003/10 [...] trebuie interpretate în sensul că
o întreprindere în care nivelul de expunere zilnică la zgomot a lucrătorilor este situat la peste 85 dB(A) (măsurat fără a
lua în considerare efectele mijloacelor de protecție auditivă) respectă obligațiile de prevenire stabilite de [această] directivă
în ceea ce privește condițiile efective de muncă prin punerea la dispoziția lucrătorilor a unor mijloace de protecție auditivă
astfel încât, cu nivelul de atenuare asigurat de acestea, expunerea zilnică la zgomot a lucrătorilor este redusă sub 80 dB(A)?
2)      Articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2003/10 [...] trebuie interpretat în sensul că programul de măsuri tehnice și/sau
organizatorice pe care trebuie să îl adopte o întreprindere în care nivelul de expunere zilnică a lucrătorilor la zgomot este
de peste 85 dB(A) (măsurat fără a lua în considerare efectele mijloacelor de protecție auditivă) are drept scop reducerea
nivelului de expunere la zgomot sub 85 dB(A)?
3)      Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ, Directiva 2003/10 [...] trebuie interpretată  în sensul că se opune unei norme
sau unei practici judiciare naționale care scutește întreprinderea de plata unei compensații bănești pe care în principiu
trebuie să o achite lucrătorilor afectați de niveluri de expunere zilnică la zgomot mai mari de 85 dB(A), prin punerea la
dispoziția acestora a unor mijloace de protecție auditivă al căror efect de atenuare face ca expunerea zilnică să se mențină
sub 80 dB(A)?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima și la a doua întrebare
Prin intermediul primelor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență,
dacă Directiva 2003/10 trebuie interpretată în sensul că un angajator în întreprinderea căruia nivelul de expunere zilnică
la zgomot a lucrătorilor este mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor de protecție
auditivă individuale, îndeplinește obligațiile care rezultă din această directivă prin simplul fapt că pune la dispoziția
lucrătorilor astfel de mijloace de protecție auditivă individuale care permit să se reducă expunerea zilnică la zgomot la
mai puțin de 80 dB(A) și dacă articolul 5 alineatul (2) din directiva menționată trebuie interpretat în sensul că urmărește
să reducă expunerea zilnică la zgomot la un nivel sub 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor
de protecție auditivă individuale.
Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie amintit cadrul normativ instituit de Directiva 2003/10.
Mai întâi, potrivit articolului 5 alineatul (1) primul paragraf din această directivă, riscurile care rezultă din expunerea
la zgomot se elimină la sursă sau se reduc la minimum luând în considerare progresul tehnic și disponibilitatea măsurilor
de control al riscului la sursă.
În acest sens, al doilea paragraf al articolului 5 alineatul (1) prevede că reducerea acestor riscuri are la bază principiile
generale de prevenire și detaliază măsurile care pot promova acest obiectiv.
Conform articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2003/10, angajatorul stabilește și aplică un program de măsuri destinat
să reducă expunerea la zgomot dacă valorile de expunere superioare care declanșează acțiunea sunt depășite. În acest sens,
din articolul 3 alineatul (1) litera (b) și din articolul 2 a doua teză din directiva menționată rezultă că această valoare
de expunere este stabilită la un nivel de 85 dB(A) și trebuie măsurată fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor
de protecție auditivă individuale.
În continuare, potrivit articolului 6 din directiva menționată, lucrătorilor li se pun la dispoziție mijloace de protecție
auditivă individuale atunci când expunerea la zgomot depășește valorile de expunere care declanșează acțiunea, „dacă riscurile
generate de expunerea la zgomot nu pot fi prevenite prin alte mijloace”.
În sfârșit, conform articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2003/10, expunerea lucrătorului nu poate depăși, în niciun caz,
valorile limită de expunere, cu alte cuvinte, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (a) și articolului 2 prima teză
din această directivă, un nivel de 87 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție
auditivă individuale.
Astfel, Directiva 2003/10 instituie o ierarhie a obligațiilor care revin angajatorului.
În primul rând, angajatorul are, în temeiul articolului 5 alineatul (2) din directiva menționată, obligația de a aplica un
program destinat să reducă expunerea la zgomot atunci când lucrătorii sunt expuși unui nivel de zgomot care depășește 85 dB(A),
măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale.
Numai în măsura în care acest program nu permite să se reducă o astfel de expunere la zgomot, articolul 6 din Directiva 2003/10
prevede, în al doilea rând, obligația suplimentară de a pune la dispoziția lucrătorilor mijloace de protecție auditivă individuale.
În al treilea și ultimul rând, articolul 7 din directiva menționată prevede obligații specifice pentru situația în care utilizarea
mijloacelor de protecție auditivă individuale nu permite să se evite depășirea valorilor limită de expunere.
Din modul de redactare clar și din structura acestor dispoziții rezultă astfel că angajatorul nu își îndeplinește obligațiile
prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2003/10 prin simplul fapt că pune la dispoziția lucrătorilor mijloace
de protecție auditivă individuale, ci trebuie să aplice un program destinat să reducă expunerea la zgomot atunci când lucrătorii
sunt expuși unui nivel de zgomot care depășește 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor
de protecție auditivă individuale.
Această interpretare a Directivei 2003/10 este susținută de considerentul (10) al acesteia, potrivit căruia această directivă
se întemeiază pe conceptul de prevenire care presupune să se dea prioritate reducerii riscului la sursă și că măsurile de
protecție colectivă au prioritate în raport cu măsurile de protecție individuală.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la primele două întrebări că Directiva 2003/10 trebuie interpretată
în sensul că un angajator în întreprinderea căruia nivelul de expunere zilnică la zgomot a lucrătorilor este mai mare de 85 dB(A),
măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, nu îndeplinește obligațiile
care rezultă din această directivă prin simplul fapt că pune la dispoziția lucrătorilor astfel de mijloace de protecție auditivă
care permit să se reducă expunerea zilnică la zgomot la mai puțin de 80 dB(A), acest angajator având obligația de a aplica
un program de măsuri tehnice sau organizatorice destinat să reducă o astfel de expunere la zgomot la un nivel sub 85 dB(A),
măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale.

Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere urmărește să afle, în esență, dacă Directiva 2003/10 trebuie
interpretată în sensul că impune unui angajator care nu a aplicat un program de măsuri tehnice sau organizatorice destinat
să reducă nivelul de expunere zilnică la zgomot să plătească un spor salarial lucrătorilor care sunt expuși unui nivel de
zgomot mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale,
chiar dacă a pus la dispoziția acestor lucrători astfel de mijloace de protecție auditivă care au ca efect reducerea expunerii
zilnice la zgomot la un nivel sub 80 dB(A).
În ceea ce privește această întrebare, trebuie amintit că, potrivit convenției colective, se plătește un spor salarial persoanelor
care lucrează în condiții deosebit de grele, astfel de condiții putând rezulta din expunerea la zgomot.
În acest sens, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței recente a Tribunal Supremo, astfel de condiții grele
nu există în cazul în care mijloacele de protecție auditivă individuale au ca efect reducerea nivelului de zgomot care ajunge
la ureche la un nivel sub 80 dB(A). Potrivit instanței de trimitere, această jurisprudență se întemeiază pe o interpretare
a Directivei 2003/10 potrivit căreia obiectivul acesteia constă în protejarea lucrătorului împotriva riscurilor pentru sănătate
legate de o expunere efectivă la zgomot. Or, o astfel de interpretare ar fi contrară efectului util al acestei directive.
Angajatorul ar putea astfel eluda obligația de a plăti un asemenea spor salarial prin simplul fapt că a pus la dispoziția
lucrătorilor săi mijloace de protecție auditivă individuale, chiar dacă nu a respectat cerințele directivei menționate în
ceea ce privește obligațiile de prevenire instituite de aceasta.
În această privință, trebuie subliniat, astfel cum arată Comisia Europeană, că Directiva 2003/10 nu reglementează, ca atare,
nici plata unui spor salarial în temeiul condițiilor grele ale unui loc de muncă ce rezultă din expunerea la zgomot, nici
problema dacă efectul unui mijloc individual de protecție auditivă poate sau trebuie luat în considerare pentru a stabili
pragul de expunere la zgomot care dă naștere obligației de a plăti un asemenea spor salarial.
Astfel, Directiva 2003/10 nu impune ca nerespectarea de către angajator a obligațiilor de prevenire instituite de această
directivă să fie sancționată cu obligația de a plăti un spor salarial.
Cu toate acestea, trebuie precizat că, în ceea ce privește întrebările adresate de instanța de trimitere, respectivele obligații
de prevenire având ca obiect reducerea, în măsura în care este posibil, a expunerii la zgomot la sursă, prin aplicarea unui
program de măsuri tehnice sau organizatorice, se încadrează în obiectivul Directivei 2003/10 de a proteja sănătatea lucrătorilor.
În plus, trebuie amintită jurisprudența constantă potrivit căreia libertatea alegerii căilor și a mijloacelor destinate să
asigure punerea în aplicare a unei directive nu afectează obligația fiecăruia dintre statele membre destinatare de a adopta
toate măsurile necesare pentru a asigura efectul deplin al directivei vizate, conform obiectivului pe care aceasta îl urmărește
(Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact, C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctul 40 și jurisprudența citată), și de a garanta că,
în cazul în care directiva în cauză vizează crearea de drepturi pentru particulari, acestora li se dă posibilitatea să le
invoce în fața instanțelor naționale, dacă este cazul (Hotărârea din 30 mai 1991, Comisia/Germania, C‑361/88, Rec., p. I‑2567,
punctul 15).
Rezultă că dreptul național trebuie interpretat într‑un mod care să permită lucrătorilor să invoce în mod efectiv respectarea
de către angajator a obligațiilor de prevenire instituite de Directiva 2003/10, al cărei obiect constă, astfel cum rezultă
din considerentul (10) al acesteia, tocmai în a contribui la protecția lucrătorilor.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că Directiva 2003/10 trebuie interpretată
în sensul că nu impune unui angajator să plătească un spor salarial lucrătorilor care sunt expuși unui nivel de zgomot mai
mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, pentru
simplul fapt că nu a aplicat un program de măsuri tehnice sau organizatorice destinat să reducă nivelul de expunere zilnică
la zgomot. Cu toate acestea, dreptul național trebuie să prevadă mecanisme adecvate prin care să garanteze că un lucrător
expus unui nivel de zgomot mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție
auditivă individuale, poate invoca respectarea de către angajator a obligațiilor de prevenire prevăzute la articolul 5 alineatul
(2) din această directivă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:
1)
Directiva 2003/10/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 februarie 2003 privind cerințele minime de securitate
și sănătate referitoare la expunerea lucrătorilor la riscuri generate de agenți fizici (zgomot) [A șaptesprezecea directivă
specială în sensul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 89/391/CEE], astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/30/CE
a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iunie 2007, trebuie interpretată în sensul că un angajator în întreprinderea
căruia nivelul de expunere zilnică la zgomot a lucrătorilor este mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele
utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, nu îndeplinește obligațiile care rezultă din această directivă prin
simplul fapt că pune la dispoziția lucrătorilor astfel de mijloace de protecție auditivă care permit să se reducă expunerea
zilnică la zgomot la mai puțin de 80 dB(A), acest angajator având obligația de a aplica un program de măsuri tehnice sau organizatorice
destinat să reducă o astfel de expunere la zgomot la un nivel sub 85 dB(A), măsurat fără a lua în considerare efectele utilizării
mijloacelor de protecție auditivă individuale.
2)
Directiva 2003/10, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/30, trebuie interpretată în sensul că nu impune unui angajator
să plătească un spor salarial lucrătorilor care sunt expuși unui nivel de zgomot mai mare de 85 dB(A), măsurat fără a lua
în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, pentru simplul fapt că nu a aplicat un program
de măsuri tehnice sau organizatorice destinat să reducă nivelul de expunere zilnică la zgomot. Cu toate acestea, dreptul național
trebuie să prevadă mecanisme adecvate prin care să garanteze că un lucrător expus unui nivel de zgomot mai mare de 85 dB(A),
măsurat fără a lua în considerare efectul utilizării mijloacelor de protecție auditivă individuale, poate invoca respectarea
de către angajator a obligațiilor de prevenire prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din această directivă.
Semnături
*
Limba de procedură: spaniola.