CELEX: 62011CJ0409
Използване на моторни превозни средства
Застраховка „Гражданска отговорност“
Директива 72/166/ЕИО
Член 3, параграф 1
Директива 84/5/ЕИО
Член 1, параграф 4, първа алинея
Неплатежоспособност на застрахователя
Неизплащане на обезщетение от организацията, отговорна за обезщетяване на вредите

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка (
ОВ L 103, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 10, стр. 78), изменена с Директива 2005/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година (
ОВ L 149, стр. 14
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 7, стр. 212; наричана по-нататък „Първа директива“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г-н Csonka, г-н Isztli, г-н Juhász, г-н Kiss, г-н Szontágh и Magyar Állam (унгарската държава) във връзка с нейната отговорност, която според тях произтича от неправилно транспониране на тази директива в унгарския правен ред.
Правна уредба
Правото на Съюза
Правната уредба на Съюза в областта на задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозни средства е кодифицирана с Директива 2009/103/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за контрол върху задължението за сключване на такава застраховка (
ОВ L 263, стр. 11
). Същевременно обаче тази директива не е била в сила към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство, по отношение на които са приложими действащите преди тази кодификация директиви, а именно Първа директива и Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (
ОВ L 8, стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 104), изменена с Директива 2005/14 (наричана по-нататък „Втора директива“).
Първа директива
Видно от второ и трето съображение от Първа директива, тя е приета, отчитайки обстоятелството, че граничните проверки за застраховка „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на моторни превозни средства, които са имали за цел да защитят интересите на лицата, които могат да пострадат при пътнотранспортни произшествия, причинени от такива превозни средства, са били извършвани поради несъответствията между националните изисквания в тази област и че „тези несъответствия са [били] такива, че [са могли] да възпрепятстват свободното движение на моторни превозни средства и лица в рамките на Общността“, като по този начин „[са имали] пряко въздействие върху създаването и функционирането на общия пазар“. Пето съображение от същата директива подчертава необходимостта от това „да се предприемат мерки за по-нататъшно либерализиране на правилата относно движението на лица и моторни превозни средства, които пътуват между държавите членки“.
За тази цел член 3, параграф 1 от Първа директива предвижда:
„Всяка държава членка, при спазване на член 4, предприема всички подходящи мерки с цел застраховането на гражданската отговорност при използването на превозни средства, които обичайно се намират на нейна територия. Обхватът на покритата отговорност и условията за нейното покритие се определят въз основа на тези мерки“.
Член 4 от същата директива дава на държавите членки възможност да дерогират от разпоредбите на член 3 от нея по отношение на превозни средства — собственост на определени лица, както и по отношение на определени видове превозни средства или на определени превозни средства със специална табела.
Втора директива
Шесто съображение от Втора директива гласи, „че е необходимо да се създаде разпоредба за орган, която да гарантира, че пострадалият няма да остане без обезщетение, когато превозното средство, което е причинило произшествието не е застраховано или не е идентифицирано; като има предвид, че е важно, без да се изменят и допълват разпоредбите, прилагани от държавите членки по отношение на субсидиарното или несубсидиарното естество на обезщетението, изплатено от този орган и по отношение на правилата, приложими с оглед на суброгацията, да се предвиди, че пострадалият при такова едно произшествие би могъл да се обърне директно към този орган, като първо място за контакт“ и „като има предвид, обаче, че на държавите членки трябва да се даде възможност да прилагат определени ограничени изключения по отношение изплащането на обезщетението от този орган и да предвидят, че обезщетение за увреждане на имущество, причинено от неидентифицирано моторно превозно средство, може да бъде ограничено или изключено с оглед на опасността от измама“. Осмо съображение от същата директива допълва, че „за да се намали финансовото бреме на този орган, държавите членки могат да създадат разпоредба за прилагането на определени превишения, когато органът изплати обезщетение за вреди върху имущество, причинени от незастраховани моторни превозни средства или, при необходимост, откраднати или отнети чрез насилие моторни превозни средства“.
Член 1, параграфи 1 и 4 от Втора директива гласи:
„1.   Застраховката, посочена в член 3, параграф 1 на [Първа директива] покрива задължително както вреди върху имущество, така и телесни повреди на лица.
[…]
4.   Всяка държава членка създава или оправомощава орган със задачата да изплаща обезщетение в размер, съответстващ най-малко на задължението за застраховане, за имуществени вреди или за телесни увреждания, причинени от неидентифицирано превозно средство или такова, за което не е било изпълнено задължението на застраховане, посочено в параграф 1.
Първа алинея не засяга правото на държавите членки да предвидят, че участието на органа има субсидиарен характер, нито правото да предвидят правила по отношение на исковете между органа и лицето или лицата, причинили произшествието, и другите застрахователи или органи за социална сигурност, които имат задължение да обезщетят пострадалия за същото събитие. Въпреки това държавите членки не могат да разрешават на органа да изисква от пострадалия, с оглед той да бъде обезщетен, да доказва, че отговорното лице не е в състояние или отказва да плати“.
Член 1, параграф 6 и член 2 от Втора директива позволяват на държавите членки да изключат плащането на обезщетение от страна на органа, създаден в съответствие с член 1, параграф 4 от нея, в някои случаи или да фиксират, когато този орган изплаща обезщетението, определен франшиз.
Член 1, параграф 7 от Втора директива предвижда, че „[в]сяка държава членка прилага собствените си законови, подзаконови и административни разпоредби за изплащане на обезщетение от този орган, без да се засяга никоя друга практика, която е по-благоприятна за пострадалия“.
Унгарското право
Съгласно членове 14 и 15 от Правителствен указ 190/2004 относно задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ за притежателите на моторни превозни средства (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, наричан по-нататък „Правителствен указ № 190/2004“), който е бил в сила към момента на настъпване на обстоятелствата в главното производство, Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (компенсационният фонд на Федерацията на унгарските застрахователи) е встъпил в правата на причинилото вредите лице единствено ако към момента на произшествието това лице не е сключило задължителна застраховка „Гражданска отговорност“, ако притежателят на моторното превозно средство, причинило вредите, е бил неизвестен или ако вредите са били причинени от превозно средство, което не е било допуснато или което е било изтеглено от движение.
Правителствен указ 190/2004 е отменен с член 67 на Закон № LXII от 2009 г. за задължителна застраховка „Гражданска отговорност“ за моторните превозни средства (2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról).
Със същия закон, влязъл в сила от 1 януари 2010 г., се учредява нов компенсационен фонд и в член 29, параграф 3 се предвижда, че този фонд „покрива вземането, което претърпялото вредата лице има срещу застрахователя, срещу когото е образувано производство по несъстоятелност, като се имат предвид условията по застрахователната полица или условията, предвидени от закона, във връзка с предявяването на правото на обезщетение“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
MAV Àltalános Biztosító Egyesület (наричано по-нататък „MAV“) е застрахователно дружество, учредено като сдружение с нестопанска цел, което предлагало на членовете си стоки на ниски цени, като специфично в случая било, че застрахованите в това дружество лица имали задължения и в качеството си на членове на сдружението.
В периода между 2003 г. и 2008 г. от Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (надзорен орган на финансовите институции) изпраща до MAV петнадесет писма, с които му разпорежда да приведе дейността в съответствие със относимите към нея законови изисквания. И тъй като не се стига до възстановяване на функциониране, което да съответства на законовите предписания в тази област, този надзорен орган оттегля, считано от 15 август 2008 г., издаденото на MAV разрешително за извършване на неговата дейност.
Като притежатели на моторни превозни средства ищците в главното производство сключват застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства с MAV.
В периода от юли 2006 г. до юли 2008 г. те причиняват различни вреди със своите превозни средства.
Поради изпадането си в неплатежоспособност MAV не е в състояние да изпълни задълженията си на застраховател. Затова се налага ищците в главното производство да поемат сами обезщетяването на причинените от техните превозни средства вреди.
Тогава те предявяват иск за обезщетение срещу Magyar Állam, основан на вредата, която им е причинена от неправилното според тях транспониране на Първа директива.
Ищците в главното производство подчертават, че макар унгарското право да предвижда, считано от 1 януари 2010 г., функционирането на орган, на който е възложено поемането на обезщетенията за вреди, причинени от застраховани превозни средства в случаите на неплатежоспособност на застрахователя, тази мярка не се прилага по отношение на гражданската отговорност, произтичаща от произшествия, настъпили преди посочената дата, като тези, за които се търси тяхната отговорност. Те преценяват, че след като не е предприела необходимите мерки, за да гарантира при същите условия изплащането на обезщетения от страна на определен орган в случаите на вреди, настъпили преди посочената дата, Magyar Állam не е изпълнила своите задължения, произтичащи от правото на Съюза, и по-конкретно от член 3 от Първа директива, което ангажирало нейната отговорност.
При тези обстоятелства Fővárosi Bíróság, понастоящем Fővárosi Törvényszék, решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Транспонирала ли е Magyar Állam към момента на настъпване на причинените от ищците вреди [Първа директива], по-конкретно от гледна точка на задълженията по член 3 от посочената директива, и може ли в такъв случай да се приеме, че тази директива има непосредствено действие по отношение на ищците?
2)
Може ли съгласно действащото право [на Съюза] частноправен субект, чиито права са нарушени от това, че държавата не е транспонирала [Първа директива], да изисква от тази държава изпълнение на предвиденото в посочената директива, като се позове срещу съответната държава непосредствено на разпоредби от правото [на Съюза], за да получи гаранциите, които същата е трябвало да му предостави на основание на тези разпоредби?
3)
Може ли съгласно действащото право [на Съюза] частноправен субект, чиито права са нарушени от липсата на транспониране на [Първа директива], да търси на основание на нейното бездействие обезщетение за вреди от държавата?
4)
При утвърдителен отговор на предходните въпроси, ангажирана ли е по отношение на ищците или по отношение на пострадалите от причинените от тези ищци пътнотранспортни произшествия отговорността на унгарската държава за обезщетяване на причинените вреди? […].
5)
Може ли да се търси отговорност от държавата, в случай че вредата се дължи на грешка, допусната при изготвянето на нормативната уредба?
6)
В съответствие ли е с [Първа директива] Правителствен указ 190/2004 […], който е в сила до 1 януари 2010 г. […], или Унгария не е транспонирала в унгарското право предвидените в посочената директива задължения?“.
По преюдициалните въпроси
По първата част на първия въпрос и по шестия въпрос
С тези въпроси запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 3, параграф 1 от Първа директива трябва да се тълкува в смисъл, че сред задълженията, които тя налага на държавите членки, този член включва и задължението за създаване на орган, който да гарантира обезщетяването на пострадалите от пътнотранспортни произшествия в хипотезата, в която отговорните за причиняването на вредите лица са сключили застраховка, покриваща тяхната гражданска отговорност във връзка с използването на превозни средства, но застрахователят е изпаднал в неплатежоспособност.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само нейното съдържание, но и нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. по-специално Решение от 22 ноември 2012 г. по дело Brain Products, C-219/11, точка 13 и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се установи, че разпоредбата на член 3, параграф 1 от Първа директива е формулирана прекалено общо, доколкото тя се свежда до изискването „[в]сяка държава членка […] [да] предприема всички подходящи мерки […], с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия, е застрахована“. Както посочва генералният адвокат в точка 26 от заключението си, видно от тази разпоредба, държавите членки са длъжни да въведат в собствения си правов ред общо задължение за застраховане на превозните средства.
Като се има предвид общият характер на разпоредбата на член 3, параграф 1 от Първа директива, обхватът на това задължение за държавите членки трябва да бъде уточнен, като се вземат предвид контекстът и целите на тази разпоредба.
В това отношение следва да се изтъкне, че Първа директива е част от една поредица от директиви, които постепенно уточняват задълженията на държавите членки в областта на гражданската отговорност, произтичаща от използването на моторните превозни средства. От преамбюлите на Първа и Втора директива е видно, че те целят, от една страна, да осигурят свободното движение както на превозните средства с обичайно домуване на територията на Европейския съюз, така и на лицата, които се превозват в тях, и от друга страна, да гарантират, че пострадалите от произшествия, причинени от тези превозни средства, ще се ползват от сходно третиране, независимо от това в коя точка на територията на Съюза е настъпило произшествието (вж. по-специално Решение от 23 октомври 2012 г. по дело Marques Almeida, C-300/10, точка 26 и цитираната съдебна практика).
Именно в тази перспектива Първа директива, така както е допълнена с Втора и със следващите директиви, налага на държавите членки задължението да гарантират, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване на тяхна територия е застрахована, и уточнява по-специално видовете вреди и третите пострадали лица, които трябва да покрива тази застраховка (вж. по-специално Решение по дело Marques Almeida, посочено по-горе, точка 27 и цитираната съдебна практика).
Затова прочитът на член 3, параграф 1 от Първа директива в светлината на последващите директиви налага на всяка държава членка да приеме, че при спазване на предвидените в член 4 от тази Първа директива дерогации всеки собственик или притежател на превозно средство с обичайно домуване на тяхна територия сключва със застрахователна компания договор с цел да гарантира, поне в рамките на правото на Съюза, своята гражданска отговорност, свързана с посоченото превозно средство.
Значението, което законодателят на Съюза придава на защитата на пострадалите, го е накарало да допълни тази разпоредба, като по силата на член 1, параграф 4 от Втора директива задължава държавите членки да създадат орган, чиято задача е да изплаща обезщетение в размер поне до размерите, предвидени в правото на Съюза, за имуществените щети или за телесни увреждания, причинени от неидентифицирано превозно средство или за такова, за което не е изпълнено задължението за сключване на застраховка, предвидено в параграф 1 от същия член, който препраща към член 3, параграф 1 от Първа директива. За да се облекчи финансовата тежест, която трябва да понесе този орган, държавите членки са имали правото да изключват в определени случаи възможността той да изплаща обезщетение или да предвиждат франшизи.
Ролята на един такъв орган е замислена като крайна мярка, предвидена единствено за случаите, когато вредите са причинени от неидентифицирано превозно средство или от такова, за което не е било изпълнено задължението за сключване на застраховка, посочено в член 3, параграф 1 от Първа директива (Решение от 1 декември 2011 г. по дело Churchill Insurance Company и Evans,
C-442/10, Сборник, стр. I-12639
, точка 41).
Що се отнася до установяването на конкретните обстоятелства, при които може да се счита, че не е изпълнено задължението за застраховане по смисъла на посочената разпоредба, показателно е, както посочва генералният адвокат в точка 32 от своето заключение, че законодателят на Съюза не е приел за достатъчно да предвиди, че органът следва да участва финансово в покриването на вреди, причинени от превозни средства, по отношение на които застрахователното задължение не е изпълнено като цяло, а е уточнил, че такъв трябва да бъде случаят само за вредите, причинени от превозни средства, за които задължението за застраховане, предвидено в член 3, параграф 1 от Първа директива, не е изпълнено, а именно превозно средство, за което не е сключен договор за застраховка. Едно такова ограничение се обяснява с обстоятелството, че тази разпоредба, както бе припомнено в точка 28 от настоящото решение, налага на всяка държава членка да гарантира, че при спазване на предвидените в член 4 от Първа директива дерогации всеки собственик или притежател на превозно средство с обичайно домуване на нейна територия сключва със застрахователна компания договор с цел да покрие, в определените в правото на Съюза рамки, своята гражданска отговорност, свързана с посоченото превозно средство. В тази перспектива обстоятелството, че дадена вреда е причинена от незастраховано превозно средство, съставлява пропуск в системата, която държавата членка е била задължена да създаде, което оправдава необходимостта от участието на национален орган за изплащане на обезщетение.
От предходното, противно на тезата, поддържана от ищците в главното производство, произтича, че участието на национален орган като предвидения от Първа и Втора директива не би могло да бъде прието като прилагане на система за гарантиране на застраховката „Гражданска отговорност“ във връзка с използването на превозните средства, а е предназначено да произвежда действие само в ясно определени конкретни обстоятелства.
Хипотезата на неплатежоспособност на застрахователя не се отнася към тези случаи. В действителност в такава хипотеза е изпълнено задължението за застраховане.
Същевременно обаче, видно от член 1, параграф 7 от Втора директива, държавите членки имат възможност да приемат по отношение на условията за изплащане на обезщетения от страна на националния фонд за обезщетения мерки, които са по-благоприятни за пострадалите лица от предвидените в директивите в областта на застраховката „Гражданска отговорност“, свързана с използването на моторните превозни средства. В това отношение следва да се посочи, че според информацията, представена от унгарското правителство, по време на производството пред Съда са били в процес на изготвяне от компетентните унгарски инстанции мерки за поправяне на положението, създало се в резултат от изпадането в неплатежоспособност на MAV.
Предвид всички гореизложени съображения, на първата част на първия въпрос и на шестия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Първа директива, във връзка с член 1, параграф 4 от Втора директива, трябва да се тълкува в смисъл, че не включва сред задълженията, налагани от тази разпоредба на държавите членки, задължението за създаване на орган, който да гарантира обезщетяването на пострадалите от пътнотранспортни произшествия в хипотезата, в която отговорните за причиняването на вредите лица са сключили застраховка, покриваща тяхната гражданска отговорност, свързана с използването на превозните средства, но застрахователят е изпаднал в неплатежоспособност.
По втората част на първия въпрос и по втория, третия, четвъртия и петия въпрос
С тези въпроси запитващата юрисдикция пита, от една страна, дали на член 3 от Първа директива може да се признае непосредствено действие, и от друга страна, при какви условия частноправни субекти биха могли да ангажират отговорността на Унгария за вредата, която би им била причинена от неправилното транспониране на Първа директива.
С оглед на тълкуването на Първа директива, дадено в отговор на първата част на първия въпрос и на шестия въпрос, не се установява нарушение от съответната държава членка на правото на Съюза.
При тези обстоятелства не следва да се отговаря на втората част на първия въпрос, нито на втория, третия, четвъртия и петия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 3, параграф 1 от Директива 72/166/ЕИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане на задължението за сключване на такава застраховка, изменена с Директива 2005/14/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 г., във връзка член 1, параграф 4 от Втора директива 84/5/ЕИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства, изменена с Директива 2005/14, трябва да се тълкува в смисъл, че не включва сред задълженията, налагани от тази разпоредба на държавите членки, задължението за създаване на орган, който да гарантира обезщетяването на пострадалите от пътнотранспортни произшествия в хипотезата, в която отговорните за причиняването на вредите лица са сключили застраховка, покриваща тяхната гражданска отговорност, свързана с използването на моторните превозни средства, но застрахователят е изпаднал в неплатежоспособност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.