CELEX: 62011CJ0409
Uporaba motornih vozil
Zavarovanje civilne odgovornosti
Direktiva 72/166/EGS
Člen 3(1)
Direktiva 84/5/EGS
Člen 1(4), prvi pododstavek
Insolventnost zavarovatelja
Neposredovanje odškodninskega organa

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Direktive Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 10), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005 (
UL L 149, str. 14
, v nadaljevanju: Prva direktiva).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Csonko, T. Isztlijem, D. Juhászom, J. Kissom in C. Szontághom ter Magyar Állam (v nadaljevanju: Madžarska država), ker naj bi bila Madžarska država po navedbah tožečih strank odgovorna na podlagi nepravilnega prenosa navedene direktive v madžarski pravni red.
Pravni okvir
Pravo Unije
Ureditev Unije o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil je bila določena z Direktivo 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (
UL L 263, str. 11
). Vendar ta direktiva ni veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, za katerega se torej uporabijo direktive, ki so veljale pred njo, in sicer zlasti Prva direktiva in Druga direktiva Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 3), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/14 (v nadaljevanju: Druga direktiva).
Prva direktiva
Iz druge in tretje uvodne izjave Prve direktive je razvidno, da je bila sprejeta, ker je bil edini namen mejnih preverjanj obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil zaščita interesov oseb, ki bi lahko bile oškodovanci nesreč, povzročenih s takimi vozili, in da je takšno mejno preverjanje obstajalo zaradi neskladij v nacionalnih zahtevah na tem področju, ter ker „so [bila ta] neskladja taka, da [so] lahko ovira[la] prosti pretok motornih vozil in oseb znotraj Skupnosti“ in so torej imela „neposreden učinek na vzpostavitev in delovanje skupnega trga“. V peti uvodni izjavi te direktive je bilo poudarjeno, da je treba „sprejeti ukrepe za večjo liberalizacijo pravil glede gibanja oseb in motornih vozil, ki potujejo med državami članicami“.
Člen 3(1) Prve direktive je glede tega določal:
„Vsaka država članica ob upoštevanju člena 4 sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki se običajno nahajajo na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem. Obseg kritja odgovornosti in pogoji zavarovalnega kritja se določijo na podlagi teh ukrepov.“
Člen 4 te direktive je državam članicam omogočal, da od člena 3 odstopijo glede vozil, ki so v lasti določenih oseb, nekaterih vrst vozil ali nekaterih vozil, ki imajo posebne tablice.
Druga direktiva
V šesti uvodni izjavi Druge direktive je navedeno, da „je treba pripraviti določbo za organ, ki bo jamčil, da oškodovanec ne bo ostal brez odškodnine, če bo nesrečo povzročilo nezavarovano ali neznano vozilo; [da] je pomembno, da se brez spreminjanja določb, ki jih uporabljajo države članice v zvezi z subsidiarno ali nesubsidiarno naravo odškodnine, ki jo plača ta organ, in pravil, ki se uporabljajo v zvezi s prenosom odškodninskih pravic, zagotovi, da se lahko oškodovanec take nesreče obrne neposredno na ta organ kot na prvo točko za stike“ in da „je treba dati državam članicam možnost, da uporabijo določene omejene izjeme v zvezi s plačilom odškodnin s strani tega organa in zagotovijo, da se lahko odškodnina za materialno škodo, ki jo povzroči neznano vozilo, omeji ali izključi zaradi nevarnosti goljufije“. V osmi uvodni izjavi te direktive je dodano, da „lahko države članice, da bi ublažile finančno breme tega organa, uvedejo določbo o uporabi nekaterih franšiz, kadar ta organ zagotavlja odškodnino za materialno škodo, ki so jo povzročila nezavarovana vozila ali, kjer je primerno, ukradena ali s silo pridobljena vozila“.
Člen 1(1) in (4) Druge direktive je določal:
„1.   Zavarovanje iz člena 3(1) [Prve direktive] obvezno krije oboje, materialno škodo in telesne poškodbe.
[…]
4.   Vsaka država članica ustanovi ali pooblasti organ z nalogo zagotavljanja odškodnine najmanj do mejnih vrednosti zavarovalne obveznosti za materialno škodo ali telesne poškodbe, ki jih povzroči neznano vozilo ali vozilo, ki ne izpolnjuje obveznosti zavarovanja iz odstavka 1.
Prvi pododstavek ne vpliva na pravico države članice, da odškodnino s strani tega organa šteje za subsidiarno ali nesubsidiarno, in pravico, da predvidi poravnavo zahtevkov med tem organom in osebo ali osebami, odgovornimi za nesrečo, in drugimi zavarovalnicami ali organi socialne varnosti, ki so dolžni plačati odškodnino oškodovancu v zvezi z isto nesrečo. Vendar pa države članice ne smejo dovoliti organu, da plačilo odškodnine pogojuje s tem, da oškodovanec kakor koli dokaže, da odgovorna oseba ni zmožna ali noče plačati.“
Člena 1(6) in 2 Druge direktive sta državam članicam omogočala, da v nekaterih primerih izključijo posredovanje organa, ustanovljenega na podlagi uporabe člena 1(4) te direktive, ali določijo, da se pri njegovem posredovanju uporabijo nekatere franšize.
Člen 1(7) Druge direktive je določal, da „[v]saka država članica brez poseganja v kakršno koli prakso, ki je za oškodovanca ugodnejša, za plačilo odškodnine s strani organa uporablja svoje zakone in druge predpise.“
Madžarsko pravo
Na podlagi členov 14 in 15 uredbe vlade 190/2004 o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti lastnikov vozil (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, v nadaljevanju: uredba vlade 190/2004), ki je veljala v času dejanskega stanja v glavni stvari, je Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (škodni sklad madžarskega združenja zavarovateljev) posredoval namesto povzročitelja škode pri plačilu odškodnine oškodovancu le, če povzročitelj škode na dan nastanka nesreče ni imel sklenjenega obveznega zavarovanja za civilno odgovornost, če lastnik vozila, ki je povzročilo škodo, ni bil znan ali če je bila škoda povzročena z vozilom, ki ni bilo dano v promet ali je bilo iz prometa izločeno.
Uredba vlade 190/2004 je bila razveljavljena s členom 67 zakona LXII iz leta 2009 o obveznem zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (2009. évi LXII törnévy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról).
Navedeni zakon, ki je začel veljati 1. januarja 2010, uvaja nov škodni sklad in v členu 29(3) določa, da ta sklad „krije terjatev, ki jo ima oškodovanec proti zavarovatelju, ki je v postopku zaradi insolventnosti, ob upoštevanju pravil, ki jih zavarovalna polica in zakon določata za uveljavljanje odškodninskih zahtevkov“.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
MAV Àltalános Biztosító Egyesület (v nadaljevanju: MAV) je zavarovalnica, ustanovljena kot nepridobitno združenje, ki svojim članom ponuja storitve po nižji ceni, s posebnostjo, da zavarovanci pri njej prevzamejo tudi obveznosti kot člani združenja.
Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (organ za nadzor finančnih subjektov) je med letoma 2003 in 2008 družbi MAV poslal 15 pozivov, s katerimi ji je naložil, naj se uskladi s pravnimi pravili, ki veljajo za njeno dejavnost. Ker uskladitev s pravnimi predpisi zadevnega področja ni bila opravljena, je ta nadzorni organ s 15. avgustom 2008 družbi MAV preklical dovoljenje za opravljanje dejavnosti. Ta družba, katere premoženje se je razgubilo, je postala insolventna.
Tožeče stranke v glavni stvari so kot lastniki motornih vozil pri družbi MAV sklenile zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil.
V obdobju med julijem 2006 in julijem 2008 so s svojimi vozili povzročile več škodnih dogodkov.
Družba MAV zaradi insolventnosti ni mogla izpolniti svojih obveznosti iz zavarovanja. Tožeče stranke v glavni stranki so morale torej same plačati odškodnine za škodo, povzročeno z njihovimi avtomobili.
Proti Madžarski državi so zato vložile odškodninsko tožbo za škodo, ki naj bi jim bila povzročena zaradi nepravilnega prenosa Prve direktive.
Tožeče stranke v postopku v glavni stvari poudarjajo, da čeprav madžarsko pravo od 1. januarja 2010 določa možnost posredovanja organa, ki prevzame plačilo odškodnine za škodo, povzročeno z zavarovanim vozilom, če je zavarovatelj insolventen, se to pravilo ne uporabi za civilno odgovornost pri nesrečah, ki so se zgodile pred tem datumom, kot so nesreče, za katere so odgovorne tožeče stranke. Menijo, da Madžarska država s tem, da ni sprejela potrebnih ukrepov, da bi v enakih okoliščinah zagotovila posredovanje odškodninskega organa za škode, nastale pred navedenim datumom, ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije in zlasti iz člena 3 Prve direktive, zato je odgovorna.
V teh okoliščinah je Fővárosi Bíróság, zdaj Fővárosi Törvényszék, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali se lahko šteje, da je v času škodljivega ravnanja tožečih strank Madžarska država izpolnjevala obveznosti iz [Prve direktive], zlasti ob upoštevanju obveznosti, določene v členu 3 te direktive, in ali je torej treba šteti, da ima ta direktiva neposreden učinek glede tožečih strank?
2.
Ali lahko posameznik, ki so mu bile zaradi opustitve izvajanja [Prve direktive] kršene pravice, v skladu z veljavno zakonodajo [Unije] od države zahteva, da ta spoštuje določbe direktive, tako da se proti državi, ki ne izpolnjuje obveznosti, neposredno sklicuje na zakonodajo [Unije], da bi bil deležen jamstev, ki bi jih morala ta država nuditi?
3.
Ali lahko v skladu z veljavno zakonodajo [Unije] posameznik, ki so mu bile kršene pravice zaradi opustitve izvajanja [Prve direktive], od države zahteva odškodnino?
4.
Ali je ob pritrdilnem odgovoru na prejšnje vprašanje Madžarska država odškodninsko odgovorna tako v razmerju do tožečih strank kot tudi v razmerju do oškodovancev iz prometnih nesreč, ki so jih povzročile tožeče stranke? […]
5.
Ali je država odškodninsko odgovorna za škodo, nastalo zaradi neusklajene zakonodaje?
6.
Ali je uredba vlade 190/2004 […], ki je veljala do 1. januarja 2010 […], v skladu s [Prvo direktivo] ali pa Madžarska obveznosti iz te direktive ni prenesla v madžarsko pravo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvi del prvega vprašanja in šesto vprašanje
Predložitveno sodišče s temi vprašanji v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1) Prve direktive razlagati tako, da obveznosti, ki jih nalaga ta direktiva, vključujejo obveznost ustanovitve organa, ki zagotavlja izplačilo odškodnin oškodovancem prometnih nesreč, kadar je za škodo odgovorna oseba sklenila zavarovanje za civilno odgovornost pri uporabi motornih vozil z zavarovateljem, ki je postal insolventen.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej zlasti sodbo z dne 22. novembra 2012 v zadevi Brain Products, C-219/11, točka 13 in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je besedilo člena 3(1) Prve direktive zelo široko, saj določa, da vsaka država članica sprejme „vse ustrezne ukrepe za zagotovitev, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki se običajno nahajajo na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem.“ Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 26 sklepnih predlogov, je iz te določbe razvidno, da morajo države članice v notranjem pravnem redu zagotoviti splošno obveznost zavarovanja vozil.
Glede na splošnost besedila člena 3(1) Prve direktive je treba obseg obveznosti, naložene državam članicam, podrobneje določiti ob upoštevanju sobesedila in ciljev te določbe.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Prva direktiva ena od direktiv, s katerimi so se postopoma določile obveznosti držav članic glede civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. V uvodnih izjavah Prve in Druge direktive je poudarjeno, da je njun namen na eni strani zagotoviti prosti pretok vozil, ki so navadno na ozemlju Evropske unije, in oseb, ki so v njih, in na drugi strani zagotoviti, da bodo oškodovanci nesreč, ki jih povzročijo ta vozila, enako obravnavani, ne glede na to, kje v Uniji se je nesreča zgodila (glej zlasti sodbo z dne 23. oktobra 2012 v zadevi Marques Almeida, C-300/10, točka 26 in navedena sodna praksa).
Prva direktiva, kakor je dopolnjena z Drugo in poznejšimi direktivami, državam članicam v tem smislu torej nalaga zagotoviti, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so po navadi na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem, in med drugim določa vrste škode in tretje osebe, ki so bile oškodovane in morajo biti krite s tem zavarovanjem (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Marques Almeida, točka 27 in navedena sodna praksa).
Člen 3(1) Prve direktive v povezavi s poznejšimi direktivami tako vsaki državi članici nalaga, da ob upoštevanju izjem, določenih v njenem členu 4, zagotovi, da vsak lastnik ali imetnik vozila, ki je običajno na njenem ozemlju, sklene pogodbo z zavarovateljem, zato da najmanj v mejah, ki jih določa pravo Unije, zagotovi izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz njegove civilne odgovornosti v zvezi z navedenim vozilom.
Ker je zakonodajalec unije menil, da je varstvo oškodovancev zelo pomembno, je to določbo dopolnil tako, da je državam članicam s členom 1(4) Druge naložil, da ustanovijo organ, katerega naloga je, da najmanj do mejnih vrednosti, ki jih določa pravo Unije, plača odškodnino za materialno škodo ali telesne poškodbe, povzročeno z neznanim vozilom ali vozilom, glede katerega ni bila izpolnjena obveznosti zavarovanja iz odstavka 1, ki napotuje na člen 3(1) Prve direktive. Države članice lahko, da bi ublažile finančno breme tega organa, v nekaterih primerih izključijo njegovo posredovanje ali določijo franšize.
Plačilo odškodnine s strani takega organa se je tako štelo za skrajni ukrep, določen le za primer, da je bila škoda povzročena z neznanim vozilom ali vozilom, glede katerega ni bila izpolnjena obveznost zavarovanja iz člena 3(1) Prve direktive (sodba z dne 1. decembra 2011 v zadevi Churchill Insurance Company in Evans,
C-442/10, ZOdl., str. I-12639
, točka 41).
Glede določitve konkretnih okoliščin, v katerih je mogoče šteti, da obveznost zavarovanja v smislu navedene določbe ni bila izpolnjena, je pomembno, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 32 sklepnih predlogov, da se zakonodajalec Unije ni omejil na določitev, da mora organ posredovati pri škodi, povzročeni z vozilom, glede katerega zavarovalna obveznost ni izpolnjena na splošno, ampak je podrobno določil, da mora to veljati le za škodo, povzročeno z vozilom, glede katerega ni izpolnjena zavarovalna obveznost iz člena 3(1) Prve direktive, torej vozilom, za katerega zavarovalna pogodba ne obstaja. Taka omejitev izhaja iz tega, da ta določba, kot je bilo opozorjeno v točki 28 te sodbe, vsaki državi članici nalaga, da ob upoštevanju izjem, določenih v členu 4 Prve direktive, zagotovi, da vsak lastnik ali imetnik vozila, ki je običajno na njenem ozemlju, sklene pogodbo z zavarovateljem, zato da najmanj v mejah, ki jih določa pravo Unije, zagotovi izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz njegove civilne odgovornosti v zvezi z navedenim vozilom. V tem smislu zgolj to, da je bila škoda povzročena z nezavarovanim vozilom, pomeni nepopolnost v sistemu, ki ga je morala zagotoviti država članica, na podlagi česar je posredovaje nacionalnega odškodninskega organa upravičeno.
V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, iz navedenega izhaja, da posredovanja takega nacionalnega organa, kakor je določeno s Prvo in Drugo direktivo, ni mogoče šteti za izvajanje sistema za zagotavljanje zavarovanja civilne odgovornosti za vozila v prometu, ampak za zagotavljanje učinkov zgolj v jasno določenih posebnih okoliščinah.
Insolventnost zavarovatelja ni taka okoliščina. Obveznost zavarovanja je bila namreč v takem primeru izpolnjena.
Vendar, kot je razvidno iz člena 1(7) Druge direktive, lahko države članice glede pogojev posredovanja nacionalnega škodnega sklada sprejmejo ukrepe, ki so za oškodovance ugodnejši od ukrepov, ki jih določajo direktive na področju zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. V zvezi s tem je treba poudariti, da so bili v skladu z informacijami, ki jih je predložila Madžarska vlada, ukrepi za rešitev položaja, do katerega je prišlo zaradi insolventnosti družbe MAV, med postopkom pred Sodiščem v pripravi pri pristojnih madžarskih organih.
Glede na navedeno je treba na prvi del prvega vprašanja in šesto vprašanje odgovoriti, da je treba 3(1) Prve direktive v povezavi s členom 1(4) Druge direktive razlagati tako, da obveznosti, ki jih nalaga ta določba, ne vključujejo obveznosti ustanovitve organa, ki zagotavlja izplačilo odškodnin oškodovancem prometnih nesreč, kadar je za škodo odgovorna oseba sklenila zavarovanje za civilno odgovornost pri uporabi motornih vozil z zavarovateljem, ki je postal insolventen.
Drugi del prvega vprašanja ter drugo, tretje, četrto in peto vprašanje
Predložitveno sodišče s temi vprašanji sprašuje, ali je mogoče členu 3 Prve direktive priznati neposredni učinek in pod kakšnimi pogoji lahko posamezniki uveljavljajo odgovornost Madžarske zaradi škode, ki naj bi jim bila povzročena z nepravilnim prenosom Prve direktive.
Ob upoštevanju razlage Prve direktive, navedene v odgovoru na prvi del prvega vprašanja in šesto vprašanje, zadevna država članica ni kršila prava Unije.
V teh okoliščinah ni treba odgovoriti na drugi del prvega vprašanja niti na drugo, tretje, četrto in peto vprašanje.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Člen 3(1) Direktive Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/14/ES z dne 11. maja 2005, v povezavi s členom 1(4) Druge direktive Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/14, je treba razlagati tako, da obveznosti, ki jih nalaga ta določba, ne vključujejo obveznosti ustanovitve organa, ki zagotavlja izplačilo odškodnin oškodovancem prometnih nesreč, kadar je za škodo odgovorna oseba sklenila zavarovanje za civilno odgovornost pri uporabi motornih vozil z zavarovateljem, ki je postal insolventen.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: madžarščina.