CELEX: 62009CJ0450
Laisvas kapitalo judėjimas
Tiesioginiai mokesčiai
Pajamų iš nekilnojamojo turto nuomos apmokestinimas
Galimybė atskaityti rentą, mokamą vienam iš tėvų pagal paveldėjimo inter vivos sutartį
Sąlyga būti neribotai apmokestinamam atitinkamoje valstybėje narėje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su SESV 18 ir 63 straipsnių aiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp U. Schröder ir
Finanzamt Hameln
dėl pastarosios atsisakymo neleisti iš pajamų, gautų iš Vokietijoje esančio turto, kurį U. Schröder įsigijo, be kita ko, pagal
paveldėjimo
inter vivos
sutartį, nuomos atskaityti rentos, kurią jis sumokėjo savo motinai.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos dėl Sutarties 67 straipsnio (šis straipsnis buvo panaikintas Amsterdamo sutartimi)
įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10) 1 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse
narėse, apribojimus. Šios direktyvos taikymui palengvinti kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.“
Tarp Direktyvos 88/361 I priede išvardytų kapitalo judėjimo atvejų šio priedo XI skyriuje yra nurodyti asmeninio kapitalo
judėjimai, kurie, be kita ko, apima dovanas ir paveldėtą turtą.

Nacionalinė teisė
Pajamų mokesčio įstatymo (
Einkommensteuergesetz
) redakcijos, galiojusios tuo metu, kai atsirado pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės (
BGBl
. I, 2002, p. 4210, toliau –
EStG
), 1 straipsnyje, be kita ko, nustatoma, kad fizinių asmenų, kurių nuolatinė arba įprasta gyvenamoji vieta yra Vokietijoje,
pajamos neribotai apmokestinamos pajamų mokesčiu, tačiau fizinių asmenų, kurie neturi nuolatinės arba įprastos gyvenamosios
vietos Vokietijoje, pajamos šiuo mokesčiu apmokestinamos ribotai, kai jie gauna pajamų šioje valstybėje, kaip tai suprantama
pagal
EStG
49 straipsnį. Tarp 49 straipsnyje nurodytų pajamų yra paminėtos pajamos iš Vokietijos teritorijoje esančio nekilnojamojo
turto nuomos.

EStG
10 straipsnio pavadinimas yra „Ypatingos išlaidos“. Šio straipsnio 1 dalyje nustatoma:
„Ypatingos išlaidos yra toliau nurodomos išlaidos, kurios nėra nei eksploatavimo, nei veiklos išlaidos:
<...>
1a.      renta, susijusi su specialiais įsipareigojimais, ir periodinės išmokos, kurios neturi ekonominio ryšio su pajamomis, į kurias
neatsižvelgiama nustatant mokestį; <...>“

EStG
50 straipsnyje yra įtvirtintos specialios normos, susijusios su ribotai apmokestinamais asmenimis. Pagal šio straipsnio 1 dalį:
„Ribotai apmokestinamiems asmenims galima atskaityti eksploatavimo išlaidas (4 straipsnio 4–8 pastraipos) arba veiklos išlaidas
(9 straipsnis) tik kai šios išlaidos turi ekonominį ryšį su Vokietijoje gautomis pajamomis. <...>. <...> 10 <...> straipsniai
yra netaikomi. <...>“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
U. Schröder yra Vokietijos pilietis, gyvenantis Belgijoje, kur dirba samdomą darbą.
Notariškai patvirtina 1992 m. balandžio 27 d. sutartimi jis iš savo tėvų įsigijo nekilnojamąjį turtą Vokietijoje, kuriam buvo
nustatytas uzufruktas jų naudai. 2002 m. gruodžio 2 d. notariškai patvirtina sutartimi jo motina pagal paveldėjimo
inter vivos
sutartį U. Schröder ir jo broliui perdavė kitus Vokietijoje esančius nekilnojamojo turto objektus. Iki tol egzistavusi motinos
uzufrukto teisė į keletą nekilnojamojo turto objektų buvo pakeista į rentą, ir pagal jos sutartį U. Schröder, kaip ir jo brolis,
nuo 2002 m. gruodžio 1 d. turėjo mokėti motinai 1 000 EUR dydžio sumą per mėnesį.
2002 m. U. Schröder Vokietijoje gavo 2 785 EUR pajamų iš 1992 m. įsigyto nekilnojamojo turto nuomos ir 749,5 EUR iš bendrai
jam ir broliui nuosavybės teise priklausančio nekilnojamojo turto.

Finanzamt Hameln
pranešimą dėl U. Schröder mokėtino mokesčio už 2002 m. priėmė šių dviejų sumų atžvilgiu ir atsisakė atsižvelgti į 2002 m.
gruodžio mėn. jo sumokėtą 1 000 EUR dydžio rentą.
U. Schröder padavė skundą
Niedersächsisches Finanzgericht
(Žemutinės Saksonijos finansų teismas) dėl šio atsisakymo. Teismas pažymi, kad galimybė asmeniui, kaip antai U. Schröder brolis,
kuris gyvena Vokietijoje ir todėl joje yra neribotai apmokestinamas pajamų mokesčiu, iš apmokestinamos sumos atimti tokią
rentą, kaip vieną iš ypatingų išlaidų kategorijų, numatytų
EStG
10 straipsnio 1 dalyje, yra aiškiai įtvirtinta
Bundesfinanzhof
praktikoje. Šis teismas esą yra nusprendęs, kad perduodant nekilnojamąjį turtą pagal paveldėjimo
inter vivos
sutartį sutarta atsakomoji prievolė, kaip antai renta, nėra atlygintinas ar iš dalies atlygintinas sandoris ir į šias sumas
visiškai neatsižvelgiama nustatant pajamas.
Tačiau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą padavusio teismo nuomone, asmuo kaip antai U. Schröder, kuris kaip nerezidentas
yra tik ribotai apmokestinamas Vokietijoje pajamų mokesčiu, neturi teisės iš savo apmokestinamų pajamų atskaityti tokios rentos,
nes pagal
EStG
50 straipsnio 1 dalį
EStG
10 straipsnis jam netaikomas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą padavęs teismas abejoja, ar toks skirtingas mokesčių mokėtojų rezidentų ir mokesčių
mokėtojų nerezidentų mokestinis vertinimas yra suderinamas su Sąjungos teise ir ypač SESV 63 straipsniu.
Tokiomis aplinkybėmis
Niedersächsisches Finanzgericht
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [SESV 63] ir [SESV 18] straipsniui prieštarauja tai, kad Vokietijos Federacinėje Respublikoje ribotai apmokestinamas šeimos
narys, kitaip nei neribotai apmokestinamas asmuo, negali iš pajamų, gaunamų iš nekilnojamojo turto nuomos, atskaityti rentos
kaip ypatingų išlaidų?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl priimtinumo
Vokietijos vyriausybė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, nes nacionalinis teismas nepateikė
pakankamai duomenų, susijusių su faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, kurie leistų, pavyzdžiui, valstybėms narėms susipažinti
su byla ir pareikšti savo nuomonę. Pirma, nėra duomenų apie nekilnojamojo turto perdavimo U. Schröder tvarką, apie egzistuojančių
uzufrukto teisių pasibaigimą ir mėnesinės rentos mokėjimą. Antra, informacija, susijusi su nacionalinės teisės, reglamentuojančios
ypatingas išlaidas, kaip jos suprantamos pagal
EStG
10 straipsnį, turiniu ir aiškinimu bei su skirtumais tarp jų ir kitų išlaidų kategorijų, kaip antai eksploatavimo ir veiklos
išlaidos, yra nepakankama. Nesant šios informacijos negalima įvertinti ryšio tarp tam tikrų nerezidento mokesčio mokėtojo
išlaidų ir jo apmokestinamų pajamų, siekiant nustatyti, ar toks mokesčių mokėtojas yra neteisėtai diskriminuojamas.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį
sprendimą tik tuomet, kai akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis
arba dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai
atsakyti į pateiktus klausimus (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Bosman
, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 61 punktą ir 2010 m. spalio 26 d. Sprendimo
Schmelz
, C‑97/09, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).
Kalbant konkrečiai apie informaciją, kuri turi būti pateikta Teisingumo Teismui bylose dėl prejudicinio sprendimo, reikia
pažymėti, kad ji ne tik turi leisti Teisingumo Teismui pateikti tinkamus atsakymus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
teismui, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti savo pastabas
pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Būtina, kad nacionalinis teismas apibrėžtų faktines ir teisines aplinkybes,
kuriomis kyla jo užduodami klausimai, arba bent paaiškintų faktines prielaidas, kuriomis šie klausimai paremti (šiuo klausimu
žr. 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo
Heinrich
, C‑345/06, Rink. p. I‑1659, 30 ir 31 punktus bei 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
, C‑42/07, Rink. p. I‑7633, 40 punktą).
Tačiau atsižvelgiant į nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimą, kuriuo yra grindžiama SESV 267 straipsnyje
numatyta procedūra, negalima reikalauti, kad prieš kreipdamasis į Teisingumo Teismą prašymą priimti prejudicinį sprendimą
pateikęs teismas nustatytų visas faktines aplinkybes ir atliktų teisinį vertinimą, ką jis turi daryti įgyvendindamas savo
teisminius įgaliojimus. Kad valstybės narės galėtų pateikti savo pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį ir
veiksmingai dalyvauti procese šiame teisme, pakanka, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą būtų aiškus pagrindinės
bylos dalykas ir kylančios pagrindinės Sąjungos teisės sistemos problemos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
41 punktą ir 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
VEBIC
, C‑439/08, Rink. p. I‑0000, 47 punktą).
Kaip matyti iš šio sprendimo 8–13 punktų, šiuo atveju nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodoma,
viena vertus, U. Schröder Vokietijoje turimo nekilnojamojo turto kilmė ir kodėl jis turi savo motinai mokėti rentą, ir, kita
vertus, pagrindinėje byloje taikomos nacionalinės teisės poveikis, kiek tai susiję su draudimu iš apmokestinamųjų pajamų atskaityti
rentą. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jo nagrinėjamos bylos baigtis priklauso nuo
to, ar skirtingas mokesčių mokėtojo rezidento ir mokesčių mokėtojo nerezidento vertinimas atitinka Sąjungos teisę.
Šių duomenų pakanka išdėstyti pagrindinės bylos dalyką ir su juo susijusias kylančias pagrindines Sąjungos teisės sistemos
problemas tam, kad Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui galėtų pateikti naudingą atsakymą. Taip pat reikia pažymėti, kad
Prancūzijos vyriausybė ir Komisija galėjo Teisingumo Teismui pateikti išsamias rašytines pastabas dėl pateikto klausimo.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia laikyti priimtinu.

Dėl esmės
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 18 ir SESV 63 straipsniai turi
būti aiškinami taip, kad jie draudžia valstybės narės teisės nuostatą, pagal kurią mokesčių mokėtojas rezidentas gali vienam
iš savo tėvų, kuris jam perdavė tos valstybės teritorijoje esantį nekilnojamąjį turtą, išmokėtą rentą atskaityti iš pajamų,
gautų iš šio turto nuomos, tačiau mokesčių mokėtojas nerezidentas to padaryti negali.
Visų pirma reikia nustatyti, kokios Sutarties dėl ESV nuostatos yra taikytinos pagrindinės bylos situacijai.
Kaip numatoma nusistovėjusioje teismo praktikoje dėl SESV 63 straipsnio, kadangi šio straipsnio 1 dalyje vartojama „kapitalo
judėjimo“ sąvoka Sutartyje nėra apibrėžta, Direktyvos 88/361 I priede esanti nomenklatūra yra rekomendacinio pobūdžio, nepaisant
to, kad ši direktyva buvo priimta remiantis EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi (EEB sutarties 67–73 straipsniai
buvo pakeisti 73 B–73 G straipsniais, o šie tapo EB 56–60 straipsniais), turint omenyje, kad, remiantis šio priedo įžanginės
dalies trečia pastraipa, jame pateikiamoje nomenklatūroje išsamiai neišvardijami visi kapitalo judėjimo atvejai, patenkantys
į šią sąvoką (be kita ko, žr. 2009 m. sausio 27 d. Sprendimo
Persche
, C‑318/07, Rink. p. I‑359, 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Glaxo Wellcome
, C‑182/08, Rink. p. I‑8591, 39 punktą; 2009 m. spalio 15 d. Sprendimo
Busley ir Cibrian Fernandez
, C‑35/08, Rink. p. I‑9807, 17 punktą ir 2011 m. vasario 10 d. Sprendimo
Missionswerk Werner Heukelbach
, C‑25/10, Rink. p. I‑0000, 15 punktą).
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad palikimas ir dovanos, kurie patenka į Direktyvos 88/361 I priedo XI skyrių
„Asmeninio kapitalo judėjimai“, yra kapitalo judėjimas SESV 63 straipsnyje pavartota prasme, išskyrus tuos atvejus, kai jo
elementai yra vienoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Persche
27 punktą;
Busley ir Cibrian Fernandez
18 punktą bei
Missionswerk Werner Heukelbach
16 punktą).
Todėl manytina, kad Vokietijoje esančio nekilnojamojo turto perdavimas Belgijoje gyvenančiam fiziniam asmeniui dovanojimo
ar paveldėjimo
inter vivos
būdu patenka į SESV 63 straipsnio taikymo sritį.
Kalbant apie SESV 18 straipsnį, kuriame įtvirtinamas bendrasis bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimo principas,
reikėtų priminti, jog ši nuostata savarankiškai taikoma tik tais Sąjungos teisės reglamentuojamais atvejais, dėl kurių Sutartyje
nenumatyta specialių nediskriminavimo taisyklių (be kita ko, žr. 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo
Hollmann
, C‑443/06, Rink. p. I‑8491, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo
SGI
, C‑311/08, Rink. p. I‑0000, 31 punktą ir minėto Sprendimo
Missionswerk Werner Heukelbach
18 punktą).
Kadangi nuostatos, susijusios su laisvu kapitalo judėjimu, yra taikytinos ir jose įtvirtintos specialios nediskriminavimo
taisyklės, SESV 18 straipsnis pagrindinėje byloje netaikomas (žr. minėtų sprendimų
Hollmann
29 punktą ir
Missionswerk Werner Heukelbach
19 punktą).
Antra, reikia priminti, kad EB 56 straipsnio 1 dalimi draudžiamos priemonės, kaip laisvo kapitalo judėjimo apribojimai, apima
ir tas priemones, kurios gali atgrasinti nerezidentus nuo investavimo valstybėje narėje ar investicijų išlaikymo (šiuo klausimu
žr. 2009 m. sausio 22 d. Sprendimo
STEKO Industriemontage
, C‑377/07, Rink. p. I‑299, 23 ir 24 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą teisės nuostatą, pažymėtina, kad fizinis asmuo, kuris neturi nuolatinės arba
įprastos gyvenamosios vietos Vokietijoje, yra toje valstybėje apmokestinamas pajamų mokesčiu nuo pajamų, gautų iš Vokietijos
teritorijoje esančio nekilnojamojo turto nuomos. Kitaip nei mokesčių mokėtojas rezidentas, toks mokesčių mokėtojas nerezidentas
pagal
EStG
50 straipsnį negali iš šių pajamų, kaip ypatingų išlaidų, kaip jos apibrėžtos
EStG
10 straipsnio 1 dalies 1a punkte, atskaityti rentos, kurią U. Schröder išmokėjo savo motinai pagal paveldėjimo
inter vivos
sutartį.
Nepalankesnis mokestinis nerezidentų vertinimas gali atgrasinti juos nuo noro įsigyti ar išlaikyti Vokietijoje nekilnojamąjį
turtą (pagal analogiją žr. 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Blanckaert
, C‑512/03, Rink. p. I‑7685, 39 punktą). Jis taip pat gali atgrasinti Vokietijos rezidentus nuo noro paveldėtojais pagal
inter vivos
sutartį paskirti kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika gyvenančius asmenis (pagal analogiją žr. minėto
Sprendimo
Missionswerk Werner Heukelbach
25 punktą).
Todėl tokie teisės aktai yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, kurį iš principo draudžia SESV 63 straipsnis.
Kaip žinoma, pagal SESV 65 straipsnio 1 dalies a punktą SESV 63 straipsniu nepažeidžiamos valstybių narių teisės nustatyti
atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skirtingai būtų vertinami mokesčių mokėtojai, kurie nėra tokioje
pačioje situacijoje gyvenamosios vietos atžvilgiu.
Tačiau reikia skirti nevienodą vertinimą, kuris leidžiamas pagal SESV 65 straipsnio 1 dalies a punktą, nuo savavališko diskriminavimo
ar paslėptų apribojimų, kurie draudžiami pagal šio straipsnio 3 dalį. Kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė mokesčių
teisės norma, pagal kurią skirtingai vertinami mokesčių mokėtojai rezidentai ir  mokesčių mokėtojai nerezidentai, būtų laikoma
suderinama su Sutarties nuostatomis dėl laisvo kapitalo judėjimo, reikia, kad nevienodai būtų vertinamos situacijos, kurios
negali būti objektyviai panašios, arba kad nevienodas vertinimas būtų pateisinamas imperatyviais bendrojo intereso pagrindais.
Be to, skirtingą vertinimą galima pateisinti tada, jeigu jis neviršija to, kas būtina siekiant įgyvendinti aptariamų teisės
aktų tikslus (žr. minėto Sprendimo
Persche
41 punktą ir 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo
Mattner
, C‑510/08, Rink. p. I‑0000, 34 punktą).
Todėl reikia išnagrinėti, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis nerezidentų situacija yra panaši į rezidentų situaciją.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir nerezidentų padėtis valstybėje paprastai nėra
panaši, nes nerezidento vienos valstybės teritorijoje gaunamos pajamos dažniausiai sudaro tik dalį jo bendrų pajamų, centralizuotų
jo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, ir asmeninis nerezidento mokumas, atsirandantis atsižvelgus į jo bendras pajamas ir į
asmeninę bei šeiminę padėtį, lengviausiai gali būti įvertinamas toje vietoje, kur yra jo asmeninių ir turtinių interesų centras,
paprastai atitinkantis jo nuolatinę gyvenamąją vietą (1995 m. vasario 14 d. Sprendimo
Schumacker
, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 31 ir 32 punktai; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Gerritse
, C‑234/01, Rink. p. I‑5933, 43 punktas bei 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑562/07, Rink. p. I‑9553, 46 punktas).
Taip pat tai, kad valstybė narė nesuteikia nerezidentams tam tikrų mokesčių lengvatų, kurias ji suteikia rezidentams, atsižvelgiant
į objektyvius rezidentų ir nerezidentų padėties skirtumus, ir pajamų šaltinio, ir asmeninio mokumo arba jo asmeninės bei šeiminės
padėties požiūriu paprastai nėra diskriminacija (minėtų sprendimų
Schumacker
34 punktas;
Gerritse
44 punktas ir
Komisija prieš Ispaniją
47 punktas).
Šiuo atveju akivaizdu, kad 2002 m. U. Schröder iš Vokietijoje esančio nekilnojamojo turto nuomos gautos pajamos sudaro tik
nedidelę jo tais metais gautų bendrų pajamų dalį.
Tačiau Teisingumo Teismas dėl išlaidų, kaip antai veiklos išlaidos, tiesiogiai susijusios su veikla, iš kurios gautos valstybėje
narėje apmokestinamos pajamos, nusprendė, kad jos rezidentai ir nerezidentai yra panašioje situacijoje, todėl tos valstybės
nacionalinės teisės nuostatos, kurios neleidžia nerezidentams mokesčių srityje atskaityti tokių išlaidų, nors tokią teisę
suteikia rezidentams, gali daugiausia neigiamai paveikti kitų valstybių narių piliečius, todėl jos netiesiogiai diskriminuoja
asmenis dėl pilietybės (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Gerritse
27 ir 28 punktus; 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo
Conijn
, C‑346/04, Rink. p. I‑6137, 20 punktą; 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo
FKP Scorpio Konzertproduktionen
, C‑290/04, Rink. p. I‑9461, 49 punktą; 2007 m. vasario 15 d. Sprendimo
Centro Equestre da Lezíria Grande
, C‑345/04, Rink. p. I‑1425, 23 punktą bei 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Eckelkamp ir kt
., C‑11/07, Rink. p. I‑6845, 50 punktą ir
Arens-Sikken
, C‑43/07, Rink. p. I‑6887, 44 punktą).
Vadinasi, nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, iš principo prieštarautų SESV 63 straipsniui,
jei U. Schröder savo motinai išmokėta renta būtų laikoma išlaidomis, tiesiogiai susijusiomis su jo veikla – Vokietijoje esančio
nekilnojamojo turto, kurį jam perdavė jo tėvai, nuoma.
Vokietijos vyriausybė mano, kad šiuo atveju nėra tiesioginio ryšio. Jos teigimu, tokia renta, kvalifikuota kaip į
EStG
10 straipsnio 1 dalies 1a punkto taikymo sritį patenkančios ypatingos išlaidos, skiriasi nuo eksploatavimo ir veiklos išlaidų,
kurias pagal
EStG
50 straipsnio 1 dalį gali atskaityti ribotai apmokestinamas asmuo, jeigu jos yra pajamų šaltinio įsigijimo atsakomoji prievolė.
Iš tikrųjų tokios rentos mokėjimas yra ne tipinė ar teisinė pajamų iš nuomos gavimo pasekmė, o priemonė, priimta dėl šeimos
paramos, ir jos dydis buvo nustatytas ne pagal perduoto turto vertę, bet pagal gavėjo pragyvenimo poreikius ir skolininko
bendrą finansinį pajėgumą, kuriuos tinkamai gali įvertinti tik jo gyvenamosios vietos valstybė narė. Šiomis aplinkybėmis Prancūzijos
vyriausybė pažymi, kad rentos dydžiui neturi įtakos nei pajamų iš nuomos nebuvimas, nei, atvirkščiai, labai didelių pajamų
gavimas.
Šiems argumentams negalima pritarti. Net jei rentos, kurią moka U. Schröder, dydis būtų nustatomas pagal skolininko finansinį
pajėgumą ir gavėjo pragyvenimo poreikius, tiesioginį ryšio, kaip jis apibrėžiamas šio sprendimo 40 punkte nurodytuose sprendimuose,
buvimą lemia ne kokia nors koreliacija tarp nagrinėjamų išlaidų ir apmokestinamų pajamų dydžio, bet tai, kad šios išlaidos
neatsiejamos nuo veiklos, iš kurios gaunamos apmokestinamos pajamos (šiuo atžvilgiu žr. minėto Sprendimo
Centro Equestre da Lezíria Grande
25 punktą).
Todėl Teisingumo Teismas nusprendė, kad tarp nagrinėjamos veiklos ir jai vykdyti būtinų išlaidų yra tiesioginis ryšys (šiuo
klausimu žr. minėtų sprendimų
Gerritse
9 ir 27 punktus bei
Centro Equestre da Lezíria Grande
25 punktą). Be to, tokio tiesioginio ryšio egzistavimas buvo pripažintas mokestinių konsultacijų išlaidų, kurių buvo patirta
siekiant parengti mokesčių deklaraciją, atveju, nes pareiga parengti deklaraciją atsiranda dėl to, kad atitinkamoje valstybėje
narėje yra gaunamos pajamos (žr. minėto Sprendimo
Conijn
22 punktą).
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad U. Schröder perduotas nekilnojamasis turtas bent jau iš dalies buvo apsunkintas
uzufrukto teisėmis, vėliau pakeistomis mėnesine renta, kurią jis turi mokėti savo motinai. Taigi panašu, kad įsipareigojimas
mokėti rentą atsirado dėl to, kad buvo perduotas šis turtas, nes įsipareigojimas buvo būtinas, kad U. Schröder galėtų jį turėti
ir gauti iš jo pagrindinėje byloje nagrinėjamas pajamas iš nuomos, kurios apmokestinamos Vokietijoje.
Darytina išvada, kurią dar turėtų patikrinti nacionalinis teismas, kad jei U. Schröder įsipareigojo mokėti savo motinai rentą
dėl to, jog jam buvo perduotas Vokietijoje esantis nekilnojamasis turtas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas, ši renta yra su šio turto eksploatavimu tiesiogiai susijusios išlaidos, todėl U. Schröder situacija
šiuo atžvilgiu yra panaši į mokesčių mokėtojo rezidento situaciją.
Tokiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią pajamų mokesčių srityje nerezidentams neleidžiama atskaityti
tokių išlaidų, nors tai leidžiama rezidentams, nesant tinkamo pateisinimo, prieštarauja SESV 63 straipsniui.
Vokietijos vyriausybė nenurodė ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neminėjo jokio imperatyvaus bendrojo
intereso pagrindo.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad SESV 63 straipsnis turi būti aiškinamas taip,
kad juo draudžiama valstybės narės teisės nuostata, pagal kurią mokesčių mokėtojas rezidentas gali vienam iš savo tėvų, kuris
jam perdavė tos valstybės teritorijoje esantį nekilnojamąjį turtą, išmokėtą rentą atskaityti iš pajamų, gautų iš šio turto
nuomos, tačiau mokesčių mokėtojas nerezidentas to padaryti negali, jei įsipareigojimas mokėti rentą atsirado dėl to, kad buvo
perduotas turtas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
SESV 63 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama valstybės narės teisės nuostata, pagal kurią mokesčių mokėtojas
rezidentas gali vienam iš savo tėvų, kuris jam perdavė tos valstybės teritorijoje esantį nekilnojamąjį turtą, išmokėtą rentą
atskaityti iš pajamų, gautų iš šio turto nuomos, tačiau mokesčių mokėtojas nerezidentas to padaryti negali, jei įsipareigojimas
mokėti rentą atsirado dėl to, kad buvo perduotas turtas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.