CELEX: 62012CJ0103
Tühistamishagi
Otsus 2012/19/EL
Õiguslik alus
ELTL artikli 43 lõiked 2 ja 3
Kahepoolne leping, millega lubatakse kasutada lubatud kogupüügi ülejääki
Sellise huvitatud kolmanda riigi valimine, kellel liit lubab kasutada bioloogilisi ressursse
Majandusvöönd
Poliitiline otsus
Kalapüügivõimaluste kehtestamine

Euroopa Parlament ja Euroopa Komisjon paluvad oma hagides tühistada nõukogu 16. detsembri 2011. aasta otsuse 2012/19/EL, millega kiidetakse Euroopa Liidu nimel heaks avaldus, mis käsitleb EL‑i vetes kalapüügivõimaluste andmist Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvatele kalalaevadele Prantsuse Guajaana rannikulähedases majandusvööndis (
ELT 2012, L 6, lk 8
; edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
10. detsembril 1982 Montego Bays alla kirjutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsioon (edaspidi „Montego Bay konventsioon”) jõustus 16. novembril 1994. Konventsioon kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 23. märtsi 1998. aasta otsusega 98/392/EÜ (
EÜT L 179, lk 1
; ELT eriväljaanne 04/03, lk 260).
Venezuela Bolívari Vabariik ei ole nimetatud konventsiooni osaline.
Montego Bay konventsiooni V osa „Majandusvöönd” sisaldab artikleid 55–75.
Nimetatud konventsiooni artiklis 55 on sätestatud:
„Majandusvöönd on väljaspool territoriaalmerd asuv ja sellega külgnev mereala, mille kohta kehtib käesolevas osas ette nähtud õiguslik erikord, mille järgi rannikuriigi õigusi ja jurisdiktsiooni ning teiste riikide õigusi ja vabadusi reguleeritakse käesoleva konventsiooniga.”
Sama konventsiooni artikli 56 lõikes 1 on sätestatud:
„Rannikuriigil on oma majandusvööndis:
a)
suveräänne õigus uurida, kasutada, kaitsta ja majandada meres ja merepõhjas ning selle all asuvas maapõues leiduvaid elus ja eluta loodusvarasid […]
[…]”
Montego Bay konventsiooni artikli 61 lõikes 1 on sätestatud, et „[r]annikuriik määrab oma majandusvööndis kindlaks elusloodusvarade väljapüügi lubatava mahu”.
Sama konventsiooni artikli 62 „Elusloodusvarade kasutamine” lõigetes 1–4 on ette nähtud:
„1.   Rannikuriik edendab majandusvööndis elusloodusvarade optimaalset kasutamist artiklit 61 järgides.
2.   Rannikuriik määrab kindlaks oma majandusvööndi elusloodusvarade püügivõimsuse. Kui rannikuriigil puuduvad võimsused kogu lubatud väljapüügi ulatuses püüda, võimaldab ta lepingute või muude kokkulepete alusel ning lõikes 4 nimetatud tähtaegu, tingimusi ja õigusakte järgides teistele riikidele juurdepääsu lubatava väljapüügi ülejääkidele, arvestades artikleid 69 ja 70 ning esmajoones neis nimetatud arengumaid.
3.   Käesoleva artikli kohaselt teistele riikidele oma majandusvööndile juurdepääsu võimaldades arvestab rannikuriik kõiki asjaolusid, muu hulgas piirkonna elusloodusvarade tähtsust oma majanduses ja riigi muid huve, artikleid 69 ja 70, piirkonna või alapiirkonna arengumaade taotlusi püüda osa ülejäägist ning vajadust leevendada nende riikide majandusraskusi, mille kodanikud on tavapäraselt piirkonnas kalapüügiga tegelnud ning kes on teinud märkimisväärseid pingutusi varude uurimisel ja kindlakstegemisel.
4.   Majandusvööndis kalapüügiga tegelevate teiste riikide kodanikud järgivad varude kaitse nõudeid ning rannikuriigi õigusaktidega sätestatud muid tingimusi. Nimetatud õigusaktid peavad olema konventsiooniga kooskõlas […]”
Liidu õigus
Nõukogu 29. septembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1006/2008, mis käsitleb ühenduse kalalaevadele loa andmist püügitegevuseks ühenduse vetest väljaspool ning kolmandate riikide laevade juurdepääsu ühenduse vetele ja millega muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2847/93 ja (EÜ) nr 1627/94 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 3317/94 (
ELT L 286, lk 33
), artikli 18 lõike 1 punktis a on ette nähtud, et „[k]olmanda riigi kalalaevadel on õigus […] teostada püügitegevust [Euroopa Liidu] vetes, tingimusel et neile on väljastatud kalapüügiluba […]”.
Selle määruse artikli 21 punktis a on sätestatud, et „[k]omisjon väljastab kalapüügiloa ainult […] kolmanda riigi laevadele […] millel on õigus saada kalapüügiluba asjaomase lepingu alusel ja mis vajaduse korral sisalduvad nende laevade loetelus, mille kohta on teatatud, et nad teostavad püügitegevust kõnealuse lepingu alusel”.
Kõnealuse määruse artiklis 22 on sätestatud:
„Kolmanda riigi kalalaevad, millele on käesoleva peatüki kohaselt antud kalapüügiluba, järgivad ühise kalanduspoliitika sätteid kaitse‑ ja kontrollimeetmete kohta ning muid sätteid, mis reguleerivad asjaomases kalastusvööndis [liidu] kalalaevade püügitegevust, ning asjaomase lepingu sätteid.”
Euroopa Liidu Nõukogu kehtestab igal aastal lubatud kogupüüki ja kvooti puudutavates määrustes kalapüügivõimalused liidu vetes ja liidu laevade kalapüügivõimalused teatavates väljaspool liitu asuvates vetes.
Üheks selliseks määruseks on nõukogu 17. jaanuari 2012. aasta määrus (EL) nr 44/2012, millega määratakse 2012. aastaks kindlaks kalapüügivõimalused ELi vetes ning ELi laevade kalapüügivõimalused teatavates väljaspool ELi asuvates vetes teatavate selliste kalavarude ja kalavarude rühmade püügiks, mis kuuluvad rahvusvaheliste läbirääkimiste või kokkulepete kohaldamisalasse (
ELT L 25, lk 55
).
Selle määruse artikli 36 lõikes 1 on sätestatud, et „[liidu] vetes kala püüdvatele kolmanda riigi laevadele antavate püügilubade maksimaalne arv on sätestatud VIII lisas”.
Selle lisa kohaselt on Prantsuse Guajaana ülemeredepartemangu (edaspidi ”Guajaana”) vetes Venezuela lipu all sõitvatele kalalaevadele antavate püügilubade arv 45. Kõnesoleva lisa joonealuses märkuses Venezuela Bolívari Vabariigi kohta on lisaks selgitatud, et „[k]õnealuste kalapüügilubade saamiseks tuleb tõendada, et püügiluba taotleva laevaomaniku ja [Guajaanas] asuva töötlemisettevõtte vahel on olemas kehtiv leping, mis sisaldab kohustust lossida asjaomaselt laevalt kõnealuses departemangus vähemalt 75% kogu riffahvena püügist töötlemiseks lepingujärgses töötlemisettevõttes. […]”
Vaidluse taust
Nõukogu võttis 30. septembril 1977 vastu määruse (EMÜ) nr 2159/77, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1014/77, millega kehtestatakse teatavad ajutised kalavarude kaitse‑ ja majandamismeetmed, mida kohaldatakse teatavate kolmanda riigi lipu all sõitvatele laevadele Prantsuse Guajaana departemangu 200 miili laiuses rannikulähedases vööndis (
EÜT L 250, lk 15
). Selles määruses andis nõukogu Venezuela lipu all sõitvatele laevadele loa püügitegevuseks Guajaana rannikulähedases majandusvööndis (edaspidi „Guajaana majandusvöönd”).
Seda luba uuendati korrapäraselt lubatud kogupüüki ja kvooti puudutavate määrustega, millega anti niisugused püügivõimalused hoolimata asjaolust, et Venezuela Bolívari Vabariigiga ei olnud sõlmitud ühtegi rahvusvahelist kalandusalast kokkulepet.
Komisjon leiab, et tegemist on õigusliku lüngaga ning selle tõttu ei ole võimalik määruse nr 1006/2008 artikli 21 punktist a lähtudes anda kalapüügilubasid Venezuela lipu all sõitvatele laevadele Guajaana majandusvööndis. Seetõttu tegi komisjon 7. jaanuaril 2011 ettepaneku võtta vastu nõukogu otsus Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvate kalalaevade juurdepääsu kohta Prantsuse Guajaana departemangu rannikulähedasele majandusvööndile (KOM(2010) 807). Ettepaneku eesmärk oli kehtestada nende laevade püügitegevusele nimetatud vööndis rahvusvahelises õiguses õiguslik alus. Komisjon tegi ettepaneku võtta kõnealune otsus vastu ELTL artikli 43 lõike 2 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel nende sätete koostoimes.
Pärast asjaomase ettepaneku läbivaatamist otsustas nõukogu muuta vastuvõetava otsuse õiguslikku alust, võttes otsuse aluseks ELTL artikli 43 lõike 3 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b nende sätete koostoimes.
Vastavalt eelnimetatud sätetele küsis nõukogu parlamendi arvamust.
Kuna parlament ei olnud valitud õigusliku alusega nõus, palus ta nõukogul seda muuta ja esitada parlamendile uus ettepanek, mille aluseks on esialgu komisjoni pakutud õiguslik alus.
Nõukogu keeldus vastuvõetava otsuse õiguslikku alust muutmast ja edastas parlamendile 2011. aasta 28. oktoobri ja 1. detsembri kirjades kaks taotlust vaadata küsimus läbi kiireloomulisena. Parlament jättis need taotlused vastavalt 15. novembril 2011 ja 13. detsembril 2011 rahuldamata. Ta märkis mõlemal korral, et nõustub kõnealuse otsusega sisuliselt, aga ta peab selle õiguslikku alust ebaõigeks.
Nõukogu võttis 16. detsembril 2011 ELTL artikli 43 lõike 3 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b alusel vastu vaidlustatud otsuse, ilma et ta oleks ära oodanud parlamendi arvamuse.
Vaidlustatud otsuse artiklis 1 on sätestatud:
„Venezuela Bolívari Vabariigile adresseeritud avaldus, mis käsitleb ELi vetes kalapüügivõimaluste andmist Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvatele kalalaevadele [Guajaana majandusvööndis] kiidetakse käesolevaga Euroopa Liidu nimel heaks [edaspidi „vaidlusalune avaldus”].”
Nimetatud avaldus, mis on lisatud kõnealusele otsusele, on sõnastatud järgmiselt:
„1.
Vastavalt käesoleva deklaratsiooni tingimustele annab Euroopa Liit Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvatele piiratud hulgale kalalaevadele loa püüda kala [Guajaana majandusvööndi] osas, mis asub rohkem kui 12 meremiili kaugusel lähtejoontest.
2.
Vastavalt [määruse nr 1006/008] artiklile 22 järgivad Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvad püügiloaga kalalaevad punktis 1 osutatud piirkonnas kala püüdes Euroopa Liidu ühise kalanduspoliitika sätteid kaitse‑ ja kontrollimeetmete kohta ning muid Euroopa Liidu sätteid, mis reguleerivad püügitegevust asjaomases piirkonnas.
3.
Eelkõige järgivad Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvad püügiloaga kalalaevad kõiki asjaomaseid Euroopa Liidu eeskirju ja õigusakte, milles määratakse muu hulgas kindlaks, milliseid kalavarusid võib püüda, milline on püügiloaga kalalaevade maksimaalne arv ja kui suur osa saagist tuleb lossida […] Guajaana sadamates.
4.
Ilma et see piiraks üksikutele Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvatele kalalaevadele antud lubade tühistamist asjakohaste Euroopa Liidu eeskirjade ja õigusaktide rikkumise korral, võib Euroopa Liit käesoleva konkreetse kalapüügivõimaluste andmise lubaduse igal ajal ühepoolse avaldusega tagasi võtta.”
Nõukogu edastas 16. detsembril 2011 vaidlusaluse avalduse Venezuela Bolívari Vabariigile, kes kinnitas avalduse kättesaamist samal päeval.
Nõukogu võttis 17. jaanuaril 2012 vastu määruse nr 44/2012, mille õiguslikuks aluseks on ELTL artikli 43 lõige 3.
Venezuela Bolívari Vabariik soovis 30. jaanuari 2012. aasta kirjas nõukogult teavet selle kohta, kas parlamendi kavatsus vaidlustada vaidlustatud otsuse kehtivus võib mõjutada Venezuela lipu all sõitvate laevade püügitegevust Guajaana majandusvööndis.
Kõnealune riik esitas komisjonile 20. märtsil 2012 Prantsuse pädevate ametiasutuste kaudu Venezuela lipu all sõitvatele laevadele asjaomases piirkonnas kalastamiseks kalapüügiloa taotlused, millele olid lisatud Guajaanas asuvate töötlemisettevõtetega sõlmitud lepingud.
Komisjon võttis 26. märtsil 2012 vastu otsuse C(2012) 2162, millega ta lubas sama otsuse lisas loetletud 38‑l Venezuela lipu all sõitval laeval Guajaana majandusvööndis kalastada. Otsuse artikli 2 kohaselt tehti otsus teatavaks Venezuela Bolívari Vabariigile ehk lipuriigile ja Prantsuse Vabariigile ehk rannikuriigile, kellele asjaomane majandusvöönd kuulub.
Parlament ja komisjon esitasid käesolevad hagid vastavalt 24. veebruaril 2012 ja ja 3. aprillil 2012.
Euroopa Kohtu presidendi 2. mai 2012. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑103/12 ja C‑165/12 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
Euroopa Kohtu presidendi 29. augusti 2012. aasta määrusega lubati Tšehhi Vabariigil, Hispaania Kuningriigil, Prantsuse Vabariigil ja Poola Vabariigil astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
Hagid
Parlament esitab kohtuasjas C‑103/12 kaks väidet. Ta leiab esimeses väites, et vaidlustatud otsus tugineb väärale õiguslike alusele. Teises väites osutab ta teise võimalusena, et otsus on vastu võetud väära menetlusnormi alusel.
Komisjon esitab kohtuasjas C‑165/12 kolm väidet, millest esimene väide jaguneb kolmeks osaks. Ta leiab esimese väite esimeses ja teises osas, et vaidlustatud otsuse õiguslik alus on väär. Selle väite esimeses osa kohaselt nõukogu eksis, kui ta võrdsustas vaidlusaluse avalduse kalapüügivõimaluste kehtestamisega liidu väliselt. Teise osa kohaselt nõukogu eksis, kui ta asus seisukohale, et Venezuela lipu alla sõitvate laevade allutamine ühisele kalanduspoliitikale tuleneb kalapüügivõimaluste kehtestamisest liidu väliselt. Esimese väite kolmandas osas väidab komisjon, et kõnealune otsus on põhjendamata. Teises väites osutab komisjon sellele, et nõukogu ei austanud parlamendi institutsionaalseid õigusi. Kolmas väide puudutab 7. jaanuari 2011. aasta otsuse ettepaneku moonutamist.
Poolte argumendid
Parlamendi hagi esimeses väites ning komisjoni esimese väite esimeses ja teises osas väidavad nimetatud institutsioonid, et nõukogu rikkus õigusnormi, kui ta võttis vaidlustatud otsuse vastu ELTL artikli 43 lõike 3 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b alusel, mitte aga ELTL artikli 43 lõike 2 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel nende sätete koostoimes.
Parlament ja komisjon leiavad esiteks, et ELTL artikli 43 lõige 3 on erand ELTL artikli 43 lõikes 2 ette nähtud üldisest õiguslikust alusest, mistõttu tuleb lõiget 3 nii nagu kõiki üldnormist tehtavaid erandeid tõlgendada kohaldamisalaga seoses kitsalt. Seega võib lõike 3 alusel võtta vastu üksnes meetmed, mis on sõnaselgelt suunatud konkreetsete kalapüügivõimaluste kehtestamiseks ja eraldamiseks. Niisugusteks kalapüügivõimalusteks on kindlasti koguseliselt piiratud kalapüügiõigused. Järelikult tuleb õigusakt võtta vastu ELTL artikli 43 lõike 2 alusel, kui sellega taotletakse ühise kalanduspoliitika mõnda eesmärki, milleks ei ole pelgalt kalapüügivõimaluste koguseline ja geograafiline eraldamine.
Vaidlustatud otsuse ja vaidlusaluse avalduse puhul on see nii. Liit võttis vaidlusaluses avalduses endale kohustuse anda Venezuela lipu all sõitvatele laevadele kalapüügiload, nõudes samas asjaomastelt ettevõtjatelt kalavarude kaitset käsitlevate liidu õigusnormide täitmist ja kohustades neid lossima osa saagist Guajaanas. Seega olid niisugused juurdepääsu tingimused mõeldud ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamise tagamiseks, mistõttu on vaidlustatud otsuse eesmärk ja sisu seotud kõnealuse poliitika eesmärkidega, minnes kaugemale pelgast kalapüügivõimaluste kehtestamisest ja eraldamisest ELTL artikli 43 lõike 3 mõttes.
Teiseks leiavad parlament ja komisjon, et tuleb teha vahet juurdepääsul vetele kalastamiseks ja juurdepääsul kalavarudele nendes vetes konkreetsete kalapüügivõimaluste eraldamise kontekstis (edaspidi vastavalt „juurdepääs vetele” ja „juurdepääs kalavarudele”). Juhul kui nõukogu soovib ühise kalanduspoliitika alusel anda kolmandate riikide ettevõtjatele juurdepääsu liidu vetele ja nendes vetes asuvatele kalavarudele, kehtestatakse kahest osast koosnev õiguslik raamistik. Esiteks antakse ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunktis v sätestatud menetluse kohaselt rahvusvahelise lepinguga kolmandatele riikidele juurdepääs. Teiseks eraldab nõukogu ELTL artikli 43 lõike 3 alusel kalapüügivõimalused.
Käesolevas asjas tuleb vaidlusalust avaldust pidada esimeseks etapiks, kuna sellega andis liit Venezuela lipu all sõitvatele laevadele juurdepääsu vetele, kuid ei eraldanud neile konkreetseid kalapüügivõimalusi. Need kehtestati pärast kõnealuse avalduse vastuvõtmist, kuivõrd 2012. aasta püügivõimalused määras nõukogu kindlaks määrusega nr 44/2012.
Nõukogu, keda toetavad Tšehhi Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik ja Poola Vabariik, väidab, et vaidlustatud otsus võeti õigesti vastu ELTL artikli 43 lõike 3 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b alusel nende sätete koostoimes.
Asjaomane institutsioon ning eelnimetatud liikmesriigid leiavad esiteks, et vetele ja kalavarudele juurdepääsu vahel vahetegemine on kunstlik. Nimelt ei saa vaidlusalune avaldus anda juurdepääsu liidu vetele ilma samal ajal kalavarudele juurdepääsu andmata.
Teiseks hõlmab mõiste „kalapüügivõimalused” ELTL artikli 43 lõike 3 mõttes ka kalapüügilubasid. Juba vaidlustatud otsuse sõnastus näitab, see käsitleb kalapüügilubade andmist. Seega seisnes vaidlusaluse avalduse eesmärk ja sisu selles, et anda Venezuela lipu all sõitvatele laevadele kalapüügivõimalused, mitte aga anda neile juurdepääs liidu vetele.
Kolmandaks lubab ELTL artikli 43 lõike 3 kohaldamisala võtta meetmeid, mis ei piirdu ainult kalapüügivõimaluste arvnäitajate kehtestamisega. Selline tõlgendus vastab nii selle sätte sõnastusele kui mõttele, kuna see annab nõukogule pädevuse võtta kõik meetmed, mis on seotud kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamisega.
Kuigi vaidlustatud otsuses endas arvudes väljendatud kalapüügivõimalusi ei anta, on käesolevas asjas tegemist sellise meetmega. Ta loob liidu sisemiste eeskirjade tasandil püügivõimaluste kehtestamiseks ja eraldamiseks rahvusvahelise aluse, kuna liit teeb Venezuela Bolívari Vabariigile teatavaks, et ta on jätkuvalt valmis Venezuela lipu all sõitvatele laevadele kalapüügivõimalusi andma.
Neljandaks ei ületa vaidlustatud otsus oma sisu poolest ELTL artikli 43 lõike 3 kohaldamisala. Vaidlusaluse avalduse punktides 2 ja 3 üksnes tuletatakse meelde olemasolevaid eeskirju, millele kolmandate riikide laevad peavad liidu vetes vastama. Need sätted on deklaratiivset laadi, kuna nendega ei looda kõnealustele laevadele mingeid uusi õigusi ega kohustusi. Samamoodi on asjaomastele laevadele antud kalapüügilubade tagasivõtmise õigus, mida on selgitatud avalduse punktis 4, kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamisega seotud meede.
Euroopa Kohtu hinnang
Parlamendi hagi esimeses väites ning komisjoni esimese väite esimeses ja teises osas märgivad nimetatud institutsioonid, et nõukogu valis väära õigusliku aluse, kui ta võttis vaidlustatud otsuse vastu ELTL artikli 43 lõike 3 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b alusel nende sätete koostoimes, mitte aga ELTL artikli 43 lõike 2 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel nende sätete koostoimes.
ELTL artikli 43 sõnastuse kohta tuleb esiteks märkida, et nimetatud artikli lõike 2 kohaselt on liidu pädevad institutsioonid kohustatud seadusandliku tavamenetluse kohaselt võtma vastu ühise põllumajanduspoliitika ja ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks vajalikud sätted.
Teiseks tuleneb ELTL artikli 43 lõikest 3 koosmõjus sama artikli lõikega 2, et muu hulgas ei arvata meetmeid kalapüügivõimaluste kehtestamise ja eraldamise kohta niisuguste sätete hulka, mis on vajalikud kalanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks lõike 2 mõttes, ning nende meetmete suhtes ei kohaldata seadusandlikku tavamenetlust.
ELTL artikli 43 lõikes 2 ette nähtud sätete vastuvõtmine eeldab tingimata selle hindamist, kas need sätted on EL toimimise lepingus sätestatud ühiste poliitikavaldkondadega seotud eesmärkide saavutamiseks „vajalikud”, mistõttu on vajalik poliitiline otsus ja selle peab tegema liidu seadusandja. Seevastu kalapüügivõimaluste kehtestamist ja eraldamist käsitlevate meetmete vastuvõtmine vastavalt ELTL artikli 43 lõikele 3 niisugust hinnangut ei nõua, kuna nimetatud meetmed on peaasjalikult tehnilist laadi ning need võetakse sama artikli lõike 2 alusel kehtestatud sätete rakendamiseks.
Kõigepealt tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ja mille hulka kuuluvad eelkõige õigusakti eesmärk ja sisu (kohtuotsused parlament
vs
. nõukogu, C‑130/10,
EU:C:2012:472
, punkt 42, ja Ühendkuningriik
vs
. nõukogu, C‑431/11,
EU:C:2013:589
, punkt 44).
Käesolevas asjas on vaidlustatud otsuse ainus eesmärk vaidlusaluse avalduse heakskiitmine. Seega tuleb hinnata selle otsuse õiguslikku alust vaidlusaluse avalduse eesmärgist ja sisust lähtudes.
Vaidlusaluse avalduse sisu kohta tuleb märkida, et liit tegi avalduse punktis 1 Venezuela Bolívari Vabariigile teatavaks, et ta annab Guajaana majandusvööndis kalapüügilube piiratud hulgale Venezuela lipu all sõitvatele laevadele.
Sama avalduse punktides 2 ja 3 seadis liit kalapüügilubade andmise tingimuseks, et Venezuela lipu all sõitvad laevad, kellel on lubatud selles piirkonnas kala püüda, järgivad ühise kalanduspoliitika sätteid kaitse‑ ja kontrollimeetmete kohta ning muid liidu sätteid, mis reguleerivad püügitegevust asjaomases piirkonnas.
Vaidlusaluse avalduse eesmärgi puhul tuleb võtta arvesse konteksti, mis on sätestatud Montego Bay konventsioonis, millega luuakse majandusvööndile kohaldatav rahvusvaheline kord. Selles konventsioonis, mis on liidule siduv, määratletakse poliitilised valikud, mida liit võib selles piirkonnas teha, ning määratakse muu hulgas need õiguslikud meetmed ja vorminõuded, mida liit saab niisuguste valikute elluviimiseks kasutada.
Montego Bay konventsiooni artiklist 55 tuleneb, et majandusvööndi suhtes kehtib erikord, mille järgi rannikuriigi õigusi ja jurisdiktsiooni ning teiste riikide õigusi ja vabadusi reguleeritakse selle konventsiooniga.
Montego Bay konventsiooni artikli 56 lõike 1 punkti a kohaselt on rannikuriigil õigus oma majandusvööndis elusloodusvarasid kasutada. Kui rannikuriigil puudub võimsus kogu lubatud väljapüügi ulatuses püüda, peab ta konventsiooni artikli 62 lõike 2 kohaselt lubama teistel riikidel ülejääki kasutada.
Rannikuriigil on selle kohustuse täitmisel teatav kaalutlusruum. Esiteks võib ta Montego Bay konventsiooni artikli 62 lõikes 3 sätestatud nõudeid arvestades valida välja need riigid, kellele ta annab õiguse asjaomast ülejääki kasutada. Teiseks arvestab rannikuriik teatavaid asjaolusid, nimelt asjassepuutuva piirkonna elusloodusvarade tähtsust oma majanduses ja riigi muid huve, asjaomase piirkonna arengumaade taotlusi ning vajadust leevendada nende riikide majandusraskusi, mille kodanikud on tavapäraselt selles piirkonnas kalapüügiga tegelnud ning kes on teinud märkimisväärseid pingutusi varude uurimisel ja kindlakstegemisel.
Lisaks on Montego Bay konventsiooni artikli 62 lõikes 2 nõutud, et rannikuriik peab lubama „lepingute või muude kokkulepete alusel” teistel riikidel lubatud kogupüügi ülejääki kasutada. Seega on kõnealusel rannikuriigil kohustus huvitatud riikidega kokkuleppele jõuda. Rannikuriigi ja teiste riikide vahelised suhted väljendavad nende vastastikuseid õigusi ja kohustusi, millele on osutatud käesoleva otsuse punktis 57, nii et rannikuriik ei saa ühepoolselt oma tingimusi kehtestada.
Rannikuriigi konkreetne vastutus bioloogiliste ressursside kasutamise eest oma majandusvööndis tähendab seda, et üldjuhul peab ta ise tegema pakkumuse mõnele teisele riigile, kes võib selle seejärel vastu võtta või tagasi lükata või siis paluda vajadusel teha pakkumuses muudatusi.
Selle protsessi tulemusena kujutab rannikuriigi ja huvitatud riigi ühise tahte väljendus endast lepingut, nagu on ette nähtud Montego Bay konventsiooni artikli 62 lõikes 2, võttes arvesse, et rahvusvahelise õiguse kohaselt ei oma tähtsust asjaolu, et leping sisaldub ühes, kahes või mitmes omavahel seotud dokumendis (vt selle kohta arvamus 1/13,
EU:C:2013:2303
, punkt 37).
Rannikuriigi ja huvitatud riigi vaheline leping sisaldab vastastikuseid õigusi ja kohustusi, mis täpsustavad käesoleva kohtuotsuse punktis 57 osutatud õigusi ja kohustusi. Sellega seoses on Montego Bay konventsiooni artikli 62 lõikes 4 ette nähtud, et rannikuriigi majandusvööndis kalapüügiga tegelevate teiste riikide kodanikud peavad järgima varude kaitse nõudeid ning rannikuriigi õigusaktidega sätestatud muid tingimusi.
Kuna üksikisikutele ei tulene reeglina Montego Bay konventsioonist autonoomset staatust, siis peab iga huvitatud riik võtma tema lipu all sõitvate laevade suhtes kõik vajalikud meetmed, et kaitsta rannikuriigi huve (vt selle kohta kohtuotsus Intertanko jt, C‑308/06,
EU:C:2008:312
, punktid 59–62).
Siit järeldub, et huvitatud riigil on vastutasuna selle eest, et ta osaleb bioloogiliste ressursside kasutamisel rannikuriigi majandusvööndis, kohustus tagada, et tema lipu all sõitvad laevad vastavad nõuetele, mis rannikuriik on selles piirkonnas kehtestanud.
Niisugune tagatis, mis antakse rannikuriigiga sõlmitud lepingu või muu kokkuleppe alusel, on seda olulisem juhul, kui huvitatud riik ei ole Montego Bay konventsiooni osaline ning konventsiooni artikli 62 lõige 4 ei ole tema suhtes siduv.
Kui huvitatud riigi ja rannikuriigi vahel on leping või kokkuleppe sõlmitud, võib rannikuriik seda rakendada vastavalt oma konkreetsetele siseriiklikele eeskirjadele ja meetmetele, mis on vastu võetud Montego Bay konventsiooni sätete kohaselt ja mida kohaldatakse asjaomast kahepoolset kokkulepet järgides.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 56–66 esitatud põhjendustest lähtudes tuleb kõigepealt hinnata, kas vaidlusalune avaldus on osa Montego Bay konventsiooni artikli 62 lõikes 2 silmas peetud lepingust.
Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 60 märgitut, siis tuleb vaidlusalust avaldust pidada liidu poolt asjaomase rannikuriigi eest Venezuela Bolívari Vabariigile esitatud pakkumuseks, milles liit teeb viimasele ettepaneku kasutada osa lubatud kogupüügi ülejäägist Guajaana majandusvööndis, tingimusel et järgitakse teatud konkreetseid nõudeid, mille hulgas on üheks nõudeks see, et eelnimetatud riik peab tagama, et tema lipu all sõitvad ja selles piirkonnas kalastavad laevad järgivad selles piirkonnas kohaldatavaid liidu ühise kalanduspoliitika sätteid.
Pärast vaidlusaluse avalduse Venezuela Bolívari Vabariigile edastamist kinnitas viimane selle kättesaamist ja reageeris kahel moel. Esiteks esitas ta liidule ametlikult kalapüügiloa taotlused tema lipu all sõitvatele laevadele Guajaana majandusvööndis, lisades taotlustele Guajaanas sõlmitud töötlemislepingud, nagu vaidlusaluse avalduse punktis 3 seoses määruse nr 44/2012 VIII lisa joonealuse märkusega on nõutud. Teiseks väljendas see riik oma muret kõnealuse avalduse võimaliku kahtluse alla seadmise pärast, paludes nõukogult teavet selle kohta, kas parlamendi kavatsus vaidlustatud otsuse kehtivus vaidlustada võib mõjutada tema lipu all sõitvate laevade püügitegevust selles piirkonnas.
Seega näib, et niimoodi toimides pidas Venezuela Bolívari Vabariik vaidlusalust avaldust pakkumuseks kasutada kõnealuses dokumendis esitatud tingimustel osa lubatud kogupüügi ülejäägist Guajaana majandusvööndis ning tal paluti sellele pakkumisele vastata.
Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et kuna Venezuela Bolívari Vabariik esitas pärast liidult pakkumuse saamist viimasele konkreetsed kalapüügiloa taotlused ega teinud selle käigus pakkumuse tingimuste kohta reservatsioone, nõustus see riik kõnealuse pakkumisega.
Neil asjaoludel tuleb asjaomase riigi tegevust pidada selle pakkumusega nõustumiseks, mille liit talle vaidlusaluses avalduses esitas.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb liidu tehtud vaidlusalust avaldust ja Venezuela Bolívari Vabariigi nõustumist selle avaldusega koos pidada liidu ja Venezuela Bolívari Vabariigi sõlmitud lepinguks, milles lubatakse kasutada kõnealuses avalduses täpsustatud tingimustel osa lubatud kogupüügi ülejäägist Guajaana majandusvööndis.
Edasi tuleb vaidlusaluse avalduse sisu ja eesmärgi analüüsi põhjal teha kindlaks, kas see on liidu seadusandja pädevusvaldkonda kuuluv meede või kas see on üksnes tehniline rakendusmeede, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 50.
Sellega seoses tuleb märkida, et vaatamata vaidlusaluse avalduse pealkirjale ja teatavatele seal kasutatud mõistetele, ei ole selle eesmärk „kalapüügivõimaluste kehtestamine ja eraldamine” ELTL artikli 43 lõike 3 mõttes, vaid pakkuda – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 68 öeldud – Venezuela Bolívari Vabariigile võimalust osaleda liidu kehtestatud tingimustel bioloogiliste ressursside kasutamises Guajaana majandusvööndis.
Niisugusele pakkumusele eelnenud hindamise käigus peavad liidu pädevad institutsioonid võtma kõigepealt arvesse kahepoolse poliitika komponente. Seejärel, arvestades asjassepuutuva rannikuriigi asemel tegutseva liidu konkreetset vastutust bioloogiliste ressursside kasutamise eest rannikuriigi majandusvööndis, hindavad liidu institutsioonid, kas huvitatud riik on suuteline tagama, et tema lipu all sõitvad laevad järgivad sellise kasutamise suhtes kehtivaid tingimusi, eelkõige seda, kas nad järgivad asjaomases piirkonnas kohaldatavaid liidu ühise kalanduspoliitika sätteid. Kolmandaks võtavad liidu institutsioonid arvesse käesoleva kohtuotsuse punktis 58 nimetatud asjaolusid, milleks tuleb hinnata erinevaid aspekte, mis asjaomase piirkonna riikide – vähemalt huvitatud riigi – olukorda iseloomustavad.
Lisaks tuleneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 3 ja vaidlusaluse avalduse punktidest 1–3, et vaidlusaluse avalduse eesmärk ei ole põhimõtteliselt üksnes anda Venezuela Bolívari Vabariigile võimalus osaleda bioloogiliste ressursside kasutamises Guajaana majandusvööndis, vaid – nagu käesoleva kohtuotsuse punktis 54 meenutatud – kehtestatakse niisugune võimaluse andmiseks ka tingimus, et järgitakse liidu ühise kalanduspoliitika sätteid kaitse‑ ja kontrollimeetmete kohta ning muid liidu sätteid, mis reguleerivad püügitegevust asjaomases piirkonnas, milleks on näiteks liidu eeskirjad ja õigusaktid, milles määratakse muu hulgas kindlaks, milliseid kalavarusid võib püüda, milline on püügiloaga kalalaevade maksimaalne arv ja kui suur osa saagist tuleb lossida Guajaana sadamates.
Seega on vaidlusaluse avalduse eesmärk kehtestada Venezuela lipu all sõitvate laevade kõnealusesse piirkonda lubamiseks üldine raamistik, mida on seejärel järjestikku täpsustatud määruse nr 44/2012 artikli 36 lõikes 1 ja VIII lisas, nõukogu 21. jaanuari 2013. aasta määruse (EL) nr 40/2013, millega määratakse 2013. aastaks kindlaks kalapüügivõimalused ELi vetes ning ELi laevade kalapüügivõimalused teatavates väljaspool ELi asuvates vetes teatavate selliste kalavarude ja kalavarurühmade püügiks, mis kuuluvad rahvusvaheliste läbirääkimiste või kokkulepete reguleerimisalasse (
ELT L 23, lk 54
), artikli 34 lõikes 1 ja VIII lisas ning nõukogu 20. jaanuari 2014. aasta määruse (EL) nr 43/2014, millega määratakse 2014. aastaks kindlaks teatavate kalavarude ja kalavarurühmade püügi võimalused, mida kohaldatakse liidu vetes ning liidu kalalaevade suhtes teatavates vetes väljaspool liitu (
ELT L 24, lk 1
), artikli 40 lõikes 1 ja VIII lisas. Siinkohal tuleb märkida, et kõik kolm määrust on vastu võetud ELTL artikli 43 lõike 3 alusel.
Seega ei ole Venezuela Bolívari Vabariigile edastatud pakkumus tehniline või rakenduslik meede, vaid vastupidi meede, mis eeldab iseseisva otsuse tegemist neid poliitilisi huve silmas pidades, mida liit oma ühistes poliitikates, sealhulgas ühises kalanduspoliitikas järgib.
Järelikult kuulub vaidlusalune avaldus ühte sellisesse pädevusvaldkonda, kus liidu seadusandja peab tegema otsuse.
Neil asjaoludel kuulub vaidlustatud otsus ELTL artikli 43 lõike 2, mitte aga ELTL artikli 43 lõike 3 kohaldamisalasse.
Lõpetuseks tuleb välja selgitada, millises EL toimimise lepingu sättes ette nähtud menetluse kohaselt oleks tulnud vaidlustatud otsus vastu võtta.
Kuna vaidlustatud otsusega heaks kiidetud vaidlusalune avaldus on osa rahvusvahelisest lepingust (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 73), kuulub see avaldus ELTL artikli 218 kohaldamisalasse. Osutatud artiklis sätestatakse liidu ja kolmandate riikide või rahvusvaheliste organisatsioonide vaheliste lepingute läbirääkimised ja selliste lepingute sõlmimine, võttes sealjuures arvesse, et kohtupraktika kohaselt tuleb nimetatud artiklis kasutatud sõna „leping” mõista üldises tähenduses, et tähistada mis tahes kohustust, mille rahvusvahelise õiguse subjektid võtavad ja mis on siduv, olenemata selle vormist (vt selle kohta arvamused 1/75,
EU:C:1975:145
, lk 1360, ja 2/92,
EU:C:1995:83
, punkt 8, ning kohtuotsus Prantsusmaa
vs
. komisjon, C‑327/91,
EU:C:1994:305
, punkt 27).
Lisaks tuleb meenutada, et ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunktis v nähakse ette menetlus, mida kohaldatakse lepingute puhul, mis hõlmavad valdkondi, mille suhtes kohaldatakse seadusandlikku tavamenetlust. Kuna ELTL artikli 43 lõige 2, mille alusel vaidlustatud otsus vastu võeti, näeb ette just sellise menetluse, siis oleks see otsus tulnud vastu võtta ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel.
Eeltoodut arvestades oleks tulnud vaidlustatud otsus, millega kiideti liidu nimel heaks vaidlusalune avaldus, vastu võtta ELTL artikli 43 lõike 2 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel nende sätete koostoimes, mitte aga ELTL artikli 43 lõike 3 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti b alusel nende sätete koostoimes.
Neil asjaoludel tuleb parlamendi hagi esimese väite ning komisjoni hagi esimese väite esimese ja teise osaga nõustuda.
Järelikult tuleb vaidlustatud otsus tühistada, ilma et oleks vaja hinnata teisi väiteid, mis parlament ja komisjon oma hagides esitasid.
Vaidlustatud otsuse ajalise kehtivuse säilitamise taotlus
Nõukogu ja komisjon, keda toetavad selles küsimuses Tšehhi Vabariik, Hispaania Kuningriik ja Prantsuse Vabariik, paluvad Euroopa Kohtul säilitada vaidlustatud otsuse tühistamise korral selle ajaline kehtivus kuni uue otsuse vastuvõtmiseni. Parlament märkis, et ta ei ole selle taotluse rahuldamise vastu.
ELTL artikli 264 teise lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus, kui ta seda vajalikuks peab, märkida, millised tühiseks tunnistatud õigusakti tagajärjed loetakse kehtivaks.
Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et arvestades õiguskindluse kaalutlusi, võib sellise õigusakti tagajärjed jätta kehtivaks eelkõige juhul, kui õigusakti viivitamatu tühistamine põhjustab asjassepuutuvatele isikutele raskeid negatiivseid tagajärgi ning vaidlustatud õigusakti õiguspärasus ei ole vaidlustatud mitte selle eesmärgist või sisust lähtudes, vaid õigusakti vastuvõtja pädevuse puudumise või oluliste menetlusnormide rikkumise tõttu. Iseäranis on üheks selliseks põhjuseks vaidlustatud õigusakti ekslik õiguslik alus (vt selle kohta kohtuotsused parlament
vs
. nõukogu, C‑414/04,
EU:C:2006:742
, punkt 59; parlament ja Taani
vs
. komisjon, C‑14/06 ja C‑295/06,
EU:C:2008:176
, punkt 86, ning parlament
vs
. nõukogu, C‑490/10,
EU:C:2012:525
, punktid 91 ja 92).
Käesolevas asjas ilmneb vaidlustatud otsuse põhjendusest 2, et lubades Venezuela Bolívari Vabariigil kasutada lubatud kogupüügi ülejääki Guajaana majandusvööndis, püütakse selle otsusega tagada Venezuela lipu all sõitvate laevade saagi jätkuv lossimine Guajaanas, kuna selles Prantsuse departemangus asuv töötlev tööstus sõltub sellest lossimisest. Otsuse viivitamata tühistamine võib niisugust tegevuse jätkumist kahjustada, põhjustades seeläbi asjassepuutuvatele ettevõtjatele raskeid negatiivseid tagajärgi.
Neil asjaoludel esinevad olulised õiguskindluse kaalutlused, mis õigustavad seda, et Euroopa Kohus rahuldab taotluse jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed kehtima. Lisaks tuleb märkida, et ei parlament ega komisjon ei ole vaidlustanud kõnealuse otsuse õiguspärasust selle eesmärgist või sisust lähtudes, nii et Euroopa Kohtul ei ole siinjuures takistust otsuse tagajärgede kehtima jätmiseks.
Järelikult tuleb jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed kehtima kuni ajani, mil jõustub käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest mõistliku aja jooksul uus otsus, mis on vastu võetud sobival õiguslikul alusel, st ELTL artikli 43 lõike 2 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel nende sätete koostoimes.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna parlament ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista nõukogult. Sama kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt kannavad käesolevas asjas menetlusse astunud Tšehhi Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik ja Poola Vabariik ise oma kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Tühistada nõukogu 16. detsembri 2011. aasta otsus 2012/19/EL, millega kiidetakse Euroopa Liidu nimel heaks avaldus, mis käsitleb EL‑i vetes kalapüügivõimaluste andmist Venezuela Bolívari Vabariigi lipu all sõitvatele kalalaevadele Prantsuse Guajaana rannikulähedases majandusvööndis.

2.
Jätta otsuse 2012/19/EL tagajärjed kehtima kuni ajani, mil jõustub käesoleva kohtuotsuse kuulutamisest mõistliku aja jooksul uus otsus, mis on vastu võetud sobival õiguslikul alusel, st ELTL artikli 43 lõike 2 ja ELTL artikli 218 lõike 6 punkti a alapunkti v alusel nende sätete koostoimes.

3.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Liidu Nõukogult.

4.
Tšehhi Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik ja Poola Vabariik kannavad ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.