CELEX: 62012CJ0565
Vartotojų apsauga
Vartojimo kredito sutartys
Direktyva 2008/48/EB
8 ir 23 straipsniai
Kreditoriaus pareiga prieš sudarant sutartį patikrinti kredito gavėjo kreditingumą
Nacionalinės teisės nuostata, kuria nustatoma pareiga atlikti patikrinimą duomenų bazėje
Teisės gauti sutartyje numatytas palūkanas praradimas neįvykdžius tokios pareigos
Sankcijos veiksmingumas, proporcingumas ir atgrasomumas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (
OL L 133, p. 66
ir klaidų ištaisymai
OL L 207, 2009, p. 14
;
OL L 199, p. 40
ir
OL L 234, 2011, p. 46
) 8 ir 23 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
LCL Le Crédit Lyonnais SA
(toliau – LCL) ir F. Kalhan ginčą dėl reikalavimo sumokėti likusias mokėtinas sumas už asmeninę paskolą, kurią ši bendrovė suteikė pastarajam ir kurios grąžinimo įmokų šis nesumokėjo laiku.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2008/48 7, 9, 26, 28 ir 47 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(7)
Siekiant sudaryti palankesnes sąlygas gerai veikiančios vidaus rinkos vartojimo kreditų srityje kūrimuisi, būtina numatyti suderintą Bendrijos sistemą keliose pagrindinėse srityse. <…>
<…>
(9)
Būtinas visiškas suderinimas, siekiant užtikrinti, kad visi Bendrijos vartotojai naudotųsi aukštu ir vienodu jų interesų apsaugos lygiu, ir siekiant sukurti tikrą vidaus rinką. Todėl valstybėms narėms neturėtų būti leidžiama toliau taikyti arba priimti kitokias, nei nustatyta šioje direktyvoje, nacionalines nuostatas. <…>
<…>
(26)
Valstybės narės turėtų imtis tinkamų priemonių, kad paskatintų atsakingą praktiką visais kredito santykių etapais, atsižvelgdamos į konkrečias jų kredito rinkos ypatybes. <...> Svarbu – visų pirma besiplečiančioje kredito rinkoje, – kad kreditoriai nesiimtų neatsakingo skolinimo veiklos ar neišduotų kredito, prieš tai neįvertinę kreditingumo, ir valstybės narės turėtų užtikrinti reikalingą priežiūrą, kad būtų išvengta tokio elgesio, ir turėtų nustatyti reikalingas priemones nubausti kreditorius, tuo atveju, jei jie tai daro. <…>
<…>
(28)
Vartotojų kreditingumui įvertinti kreditorius taip pat turėtų atlikti patikrinimą atitinkamose duomenų bazėse; atsižvelgiant į teisines ir faktines aplinkybes, tokie patikrinimai gali būti įvairios apimties. <…>
<…>
(47)
Valstybės narės turėtų nustatyti taisykles dėl sankcijų, taikytinų pažeidus pagal šią direktyvą priimtas nacionalines nuostatas, ir užtikrinti jų įgyvendinimą. Nors sankcijų nustatymas paliekamas valstybių narių nuožiūrai, numatytos sankcijos turėtų būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnio „Pareiga įvertinti vartotojo kreditingumą“ 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad prieš sudarant kredito sutartį kreditorius įvertintų vartotojo kreditingumą atitinkamais atvejais remdamasis iš vartotojo gauta pakankama informacija ir prireikus atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje. Valstybės narės, kurių teisės aktuose reikalaujama, kad kreditorius įvertintų vartotojo kreditingumą atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, gali išlaikyti šį reikalavimą.“
Direktyvos 2008/48 23 straipsnyje „Sankcijos“ numatyta:
„Valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų, taikomų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus, ir imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad jos būtų įgyvendinamos. Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
Prancūzijos teisė
2010 m. liepos 1 d. Įstatymas Nr. 2010‑737 dėl vartojimo kreditų reformos (JORF, 2010 7 2, p. 12001), kuriuo siekiama perkelti Direktyvą 2008/48 į Prancūzijos teisę, buvo įtrauktas į Vartotojų kodekso L. 311‑1 ir paskesnius straipsnius.
Minėto kodekso L. 311‑9 straipsnyje nustatyta:
„Prieš sudarydamas kredito sutartį kreditorius patikrina kredito gavėjo kreditingumą remdamasis pakankama informacija, įskaitant kreditoriaus prašymu kredito gavėjo pateikta informacija. Vartotojų kodekso L. 333‑5 straipsnyje nurodytame įsakyme nustatytomis sąlygomis kreditorius atlieka patikrinimą L. 333‑4 straipsnyje numatytame registre.“
2010 m. spalio 26 d. buvo priimtas ministro įsakymas dėl Nacionalinio privatiems asmenims suteiktų kreditų probleminių grąžinimo atvejų registro, numatyto Vartotojų kodekso L. 333‑5 straipsnyje (toliau – nacionalinis registras). Šiame įsakyme nustatyta tvarka, pagal kurią kreditoriai turi saugoti įrodymus apie patikrinimą nacionaliniame registre, kad galėtų juos pateikti ginčo ar audito atveju.
Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose numatyta:
„Jeigu kreditorius nesilaikė L. 311‑8 ir L. 311‑9 straipsniuose nustatytų pareigų, jis teisės gauti palūkanų netenka arba visiškai, arba tiek, kiek tai nustato teismas. <…>
Kredito gavėjas turi grąžinti tik pasiskolintą sumą, kuri turi būti grąžinama pagal numatytą kalendorinį planą, ir prireikus sumokėti palūkanas, į kurias kreditorius neprarado teisės. Kaip palūkanas gautas sumas, už kurias nuo jų sumokėjimo dienos taikomos įstatymuose nustatyto dydžio palūkanos, kreditorius grąžina arba jos įskaitomos į likusią grąžintiną sumą.“
Monetarinio ir finansų kodekso L. 313‑3 straipsnyje nurodyta:
„Kai teismo sprendimu paskirta piniginė nuobauda, įstatyme nustatyta palūkanų norma, pasibaigus dviejų mėnesių terminui nuo tos dienos, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas ar skubiai vykdytinas, didinama penkiais punktais. <…>
Tačiau skolininko ar kreditoriaus prašymu vykdymo priemones taikantis teisėjas, atsižvelgęs į skolininko padėtį, pastarajam gali šio padidinimo netaikyti ar nustatyti jį mažesnį.“
Civilinio kodekso L. 1153 straipsnio pirma–trečia pastraipos suformuluotos taip:
„Prievolės tik sumokėti tam tikrą sumą atveju žalos atlyginimą už vėlavimą įvykdyti prievolę sudaro tik įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, išskyrus ypatingas taisykles, taikomas komercijai ir laidavimui.
Šis žalos atlyginimas mokėtinas, ir kreditorius neturi įrodyti jokių nuostolių.
Žalos atlyginimas mokėtinas tik nuo oficialaus reikalavimo sumokėti ar kito jam prilygstančio dokumento, kaip antai laiško, jei iš jo pakankamai aiškiai suprantamas reikalavimas sumokėti, įteikimo dienos, išskyrus atvejus, kai jis mokėtinas nuo įstatyme nustatytos datos.“
Pagal to paties kodekso 1154 straipsnį:
„Už palūkanas, kurios nesumokėtos už paskolintas sumas, gali būti skaičiuojamos palūkanos pareiškiant ieškinį teisme ar sudarius specialų susitarimą, jei ieškinyje ar susitarime nurodomos bent už visus vienus metus mokėtinos palūkanos.“
Civilinio kodekso 1254 straipsnyje nustatyta:
„Skolininkas, už kurio skolą skaičiuojamos palūkanos ar susidaro nepriemokos, be kreditoriaus sutikimo negali savo mokamų sumų skirti pirmiausia dengti paskolintą sumą, o ne nepriemokas ar palūkanas: sumokėta suma, kuri nepadengia visos paskolintos sumos ar palūkanų, pirmiausia skiriama palūkanoms dengti.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2011 m. gegužės 4 d. F. Kalhan su LCL sudarė sutartį dėl 38000 EUR dydžio asmeninės paskolos, grąžintinos sumokant 60 mėnesinių įmokų po 730,46 EUR, taikant 5,60 % dydžio fiksuotą metinę kredito palūkanų normą ir 5,918 % bendrą metinę faktinę palūkanų normą (BMFPN).
Kadangi nuo 2012 m. sausio 12 d. minėtos paskolos grąžinimo įmokų mokėjimas nutrūko, LCL kreipėsi į
tribunal d’instance d’Orléans
su prašymu įpareigoti nedelsiant sumokėti paskolintas sumas.
2012 m. spalio 18 d. LCL prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį F. Kalhan ir paprašė, be kita ko, įpareigoti pastarąjį sumokėti 37611,23 EUR sumą ir 5,918 % dydžio metines palūkanas nuo 2012 m. balandžio 17 d., taip pat nurodyti kasmet kapitalizuoti palūkanas.
Minėtas teismas savo iniciatyva nurodė teisinį pagrindą, susijusį su Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnio antroje pastraipoje numatytu galimu kreditoriaus, kuris, tikrindamas kredito gavėjo kreditingumą, kaip reikalaujama pagal Vartotojų kodekso L. 311‑9 straipsnį, neatliko patikrinimo to paties kodekso L. 333‑4 straipsnyje nurodytame nacionaliniame registre, teisės gauti palūkanas praradimu. LCL pripažino negalinti įrodyti, kad atliko tokį patikrinimą prieš sudarydama paskolos sutartį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnio antroje pastraipoje numatytą sankciją, pagal kurią prarandama teisė gauti palūkanas,
Cour de cassation
(Prancūzija) išaiškino kaip susijusią tik su sutartyje numatytomis palūkanomis, o įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, remiantis Civilinio kodekso 1153 straipsniu, lieka mokėtinos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis Monetarinio ir finansų kodekso L. 313‑3 straipsniu, ši įstatyme nustatyta palūkanų norma didinama penkiais punktais, jeigu kredito gavėjas nepadengė visos savo skolos per du mėnesius po to, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, remiantis
Cour de cassation
praktika, įstatyme nustatyto dydžio palūkanos ir padidinimas penkiais punktais taikomas pagal įstatymą, t. y. taip padidintos palūkanos yra mokėtinos automatiškai, net jeigu jų nebuvo pareikalauta arba jei teismo sprendime jos nebuvo numatytos.
Minėtas teismas taip pat pažymi, kad nagrinėjamu atveju sutartyje numatytų palūkanų dydis yra 5,60 %, o priėmus sprendimą apie teisės į šias palūkanas praradimą LCL galės gauti įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, kurios, jei bus padidintos penkiais punktais praėjus dviem mėnesiams po to, kai sprendimas taps vykdytinas, 2012 m. bus 5,71 %. Todėl teisės į palūkanas praradimo taikymas gali duoti naudos kreditoriui.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas pirmiausia dėl sankcijos, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, veiksmingumo tuo atveju, kai paaiškėja, kad kreditorius iš tiesų nesilaikė pareigos šiuo tikslu numatytame nacionaliniam registre patikrinti vartotojo kreditingumą.
To paties teismo teigimu, minėta sankcija gali būti veiksminga, kai vartotojas visas sumas, kurios tapo mokėtinos, sumoka per 2 mėnesius nuo tada, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas. Tačiau ši galimybė praktiškai neegzistuoja, nes apskritai, jei kreditorius buvo priverstas kreiptis į teismą, tai reiškia, kad vartotojo padėtis buvo tokia, kad jis nebegalėjo vykdyti savo prievolių. Be to, nors ginčą sprendžiantis teismas gali taikyti maksimalų 24 mėnesių atidedamąjį laikotarpį, vis dėlto įstatyme nustatytos palūkanos skaičiuojamos net ir tuomet. Taip pat gali būti teigiama, jog tai, kad kreditorius neįvykdė jam tenkančios pareigos patikrinti vartotojo kreditingumą, galėjo turėti įtakos pernelyg dideliam vartotojo įsiskolinimui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad Monetarinio ir finansų kodekso L. 313‑3 straipsnyje numatyta, jog vartotojas gali prašyti teismo nepadidinti įstatyme nustatyto dydžio palūkanų ar padidinti jas mažesne dalimi. Tačiau praktikoje tokie atvejai, kai vartotojas galėjo pasinaudoti tokia priemone po to, kai buvo prarasta teisė gauti palūkanas, yra labai reti, visų pirma dėl to, kad vartotojas apie šią teisę neinformuojamas arba ja leidžiama pasinaudoti atsižvelgiant ne į kreditoriaus padarytų pažeidimų sunkumą, o tik į finansinę vartotojo situaciją.
Antra, dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų taisyklių dėl sankcijų proporcingumo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia nurodo, kad teismas, žinoma, gali koreguoti sankciją, pagal kurią prarandama teisė gauti palūkanas, atsižvelgdamas į kreditoriaus pareigos nesilaikymo sunkumą. Tačiau net ir šiuo atveju pastarajam dar priklauso įstatyme nustatyto dydžio palūkanos nuo likusių mokėtinų sumų.
Be to, kadangi pagal Civilinio kodekso 1254 straipsnį įstatyme nustatyto dydžio palūkanos tampa mokėtinos dėl to, kad prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, ir mokėjimais pirmiausia padengiamos mokėtinos palūkanos, paskolintos sumos grąžinimas neišvengiamai užsitęsia ir dėl to tampa mokėtinos naujos įstatyme nustatyto dydžio palūkanos.
Galiausiai minėto teisės praradimo poveikis sumažėja ir dėl palūkanų kapitalizavimo, kurio kredito gavėjas gali prašyti remdamasis Civilinio kodekso 1154 straipsnyje numatytu palūkanų už palūkanas principu.
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl Vartotojų kodekse numatyto teisės gauti palūkanas praradimo sistemos atgrasomumo. Jis mano: kadangi kreditoriai gali tikėtis, kad įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, atitinkamai padidintos, bus mokėtinos net ir tuomet, jeigu jie praras teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, jie bus visiškai neskatinami pakeisti savo praktikos ir griežtai laikytis pareigų, tenkančių pagal Direktyvą 2008/48 ir ją į valstybių narių vidaus teisę perkeliančius teisės aktus.
Šiomis aplinkybėmis
tribunal d’instance d’Orléans
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar atsižvelgiant į [Direktyvos 2008/48] 23 straipsnyje esantį reikalavimą, kad direktyvoje nustatytų įpareigojimų neįvykdžiusiems kreditoriams skiriamos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, draudžiama nustatyti taisykles, pagal kurias teisės gauti palūkanas atėmimu nubaustas kreditorius, kaip numatyta pagal Prancūzijos teisę, po to, kai jam paskiriama sankcija, už likusias vartotojo mokėtinas sumas pagal įstatymą gali gauti įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, padidintas penkiais procentiniais punktais, praėjus dviem mėnesiams nuo tada, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2008/48 23 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama taikyti nacionalines taisykles dėl sankcijų, pagal kurias, kreditorius, nesilaikęs jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, praranda teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, tačiau jis pagal įstatymą turi teisę į įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, mokėtinas nuo teismo sprendimo, kuriuo šis kredito gavėjas įpareigojamas sumokėti likusias mokėtinas sumas, paskelbimo, be to, padidintas penkiais procentiniais punktais, jeigu pasibaigus dviejų mėnesių terminui po šio paskelbimo kredito gavėjas nepadengė savo skolos.
Dėl priimtinumo
Europos Komisijai kyla abejonių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo dviem atžvilgiais.
Ji visų pirma teigia, kad tokiomis nacionalinėmis taisyklėms dėl sankcijų, kokios taikomos pagrindinėje byloje, siekiama užkirsti kelią ne Direktyvoje 2008/48, o nacionalinės teisės taisyklėje, kuria kreditorius įpareigojamas atlikti patikrinimą duomenų bazėje, numatytos pareigos, kurią valstybės narės gali palikti galioti pagal šios direktyvos 8 straipsnį, neįvykdymui, net jei šios taisyklės taikomos nesilaikius ir kitų, tiesiogiai iš tos pačios direktyvos kylančių pareigų. Todėl klausimas, ar tokios taisyklės dėl sankcijų priklauso šios direktyvos 23 straipsnio taikymo sričiai, nėra aiškus.
Antra, kadangi atrodo, kad įstatyme nustatyto dydžio palūkanų ir jų padidinimo taikymo pagal įstatymą principas reiškia, jog nacionalinis teismas negali atmesti pagrindinėje byloje nagrinėjamų nuostatų, kuriose numatytas šių sumų mokėjimas, ir jų aiškinti atsižvelgdamas į Sąjungos teisę, kyla klausimas dėl Teisingumo Teismo atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą naudingumo.
Šiuo atžvilgiu, pirma, kalbant apie galimybę taikyti Direktyvos 2008/48 23 straipsnį pagrindinėje byloje nagrinėjamoms nacionalinėms taisyklėms dėl sankcijų, pažymėtina, kad, remiantis pačiu šio straipsnio tekstu, šis straipsnis taikomas „taisyklėms dėl sankcijų, taikomų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus“.
Konstatuotina, kad minėtomis taisyklėmis dėl sankcijų siekiama nubausti už nacionalinės teisės nuostatos, priimtos įgyvendinant Direktyvą 2008/48, pažeidimą.
Iš tiesų šiomis taisyklėmis, numatytomis Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnyje, siekiama, be kita ko, nubausti už to paties kodekso L. 311‑9 straipsnyje įtvirtintos kreditoriaus pareigos patikrinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą šiuo tikslu numatytame nacionaliniame registre nesilaikymą. Direktyvos 2008/48 8 straipsnyje aiškiai numatyta, kad tokia patikrinimo pareiga gali būti palikta galioti. Be to, pagrindinėje byloje nagrinėjamos taisyklės dėl sankcijų bendrai taikomos nesilaikius šiame L. 311‑9 straipsnyje, kuriuo siekiama perkelti šios direktyvos 8 straipsnį, numatytos pareigos prieš sudarant sutartį patikrinti vartotojo kreditingumą. Be to, iš tos pačios direktyvos 28 konstatuojamosios dalies matyti, kad toks patikrinimas atliekamas, jeigu to reikia, atsižvelgiant į teisines ir faktines aplinkybes.
Antra, kiek tai susiję su Komisijos išreikštomis abejonėmis dėl atsakymo į pateiktą klausimą naudingumo sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje, primintina, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, preziumuojama, jog nacionalinio teismo pateikti klausimai dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, yra reikšmingi. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo
Fish Legal ir Shirley
, C‑279/12, 30 punktą).
Iš įstatyme nustatyto dydžio palūkanų ir jų padidinimo automatiško taikymo arba taikymo pagal įstatymą sumai, kuri nebuvo sumokėta per reikalaujamą terminą, principo akivaizdžiai nematyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negalėtų naudingai atsižvelgti į atsakymą, kurį Teisingumo Teismas pateiktų į užduotą klausimą, visų pirma aiškindamas nacionalinės teisės nuostatas, iš kurių matyti, kad, atsižvelgiant į Sąjungos teisę, ši suma yra mokėtina, jeigu paaiškėtų, kad, atsižvelgiant į šį atsakymą, tai yra būtina.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Komisijos iškeltais klausimais prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas negali būti paneigtas.
Dėl esmės
Iš Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalies, siejamos su šios direktyvos 28 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad prieš sudarydamas kredito sutartį kreditorius turi įvertinti vartotojo kreditingumą, o ši pareiga tam tikrais atvejais gali apimti patikrinimą atitinkamose duomenų bazėse.
Šiomis aplinkybėmis minėtos direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad svarbu – visų pirma besiplečiančioje kredito rinkoje, – jog kreditoriai nesiimtų neatsakingo skolinimo veiklos ar nesuteiktų kredito, prieš tai neįvertinę vartotojo kreditingumo, o valstybės narės užtikrintų reikalingą priežiūrą, kad būtų išvengta tokio elgesio, ir nustatytų reikalingas priemones nubausti tokius veiksmus padariusius asmenis.
Ikisutartinė kreditoriaus pareiga įvertinti kredito gavėjo kreditingumą tiek, kiek ja siekiama apsaugoti vartotojus nuo pernelyg didelio įsiskolinimo ir nemokumo rizikos, padeda įgyvendinti Direktyvos 2008/48 tikslą, kuris, kaip matyti iš jos 7 ir 9 konstatuojamųjų dalių, yra vartojimo kreditų srityje numatyti visišką ir privalomą suderinimą keliose pagrindinėse srityse, laikomą būtinu siekiant visiems Sąjungos vartotojams užtikrinti aukštą ir vienodą jų interesų apsaugos lygį ir palengvinti tinkamai veikiančios vartojimo kreditų vidaus rinkos vystymąsi.
Atsižvelgiant į šį tikslą, kuriuo siekiama užtikrinti veiksmingą vartotojų apsaugą nuo neatsakingo kreditų, viršijančių jų finansines galimybes ir galinčių lemti jų nemokumą, suteikimo, Direktyvos 2008/48 23 straipsnyje numatyta, kad, pirma, taisyklės dėl sankcijų, taikomų pažeidus pagal šios direktyvos 8 straipsnį priimtas nacionalinės teisės normas kredito gavėjo kreditingumo patikrinimo prieš sudarant sutartį srityje, turi būti apibrėžtos taip, kad sankcijos būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, ir, antra, valstybės narės imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad jos būtų taikomos. Be to, iš tos pačios direktyvos 47 konstatuojamosios dalies matyti, kad, neperžengiant šių ribų, taisyklių dėl sankcijų pasirinkimas paliekamas valstybių narių diskrecijai.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su lojalaus bendradarbiavimo principu, kuris dabartiniu metu įtvirtintas ESS 4 straipsnio 3 dalyje, nors valstybės narės turi teisę pasirinkti sankcijas, jos privalo visų pirma užtikrinti, kad už Sąjungos teisės pažeidimus būtų baudžiama pagal panašias materialines ir procesines taisykles kaip už tokio paties pobūdžio ir sunkumo nacionalinės teisės pažeidimus, be to, kad sankcijos bet kuriuo atveju būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Berlusconi ir kt
.,
C-387/02, C-391/02 ir C-403/02, Rink. p. I-3565
, 64 ir 65 punktus ir 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Texdata Software
, C‑418/11, 50 punktą).
Teisingumo Teismas yra, be kita ko, nusprendęs, kad sankcijų griežtumas turi atitikti pažeidimų, už kuriuos jos skiriamos, sunkumą ir visų pirma užtikrinti realų atgrasomąjį poveikį, nepažeidžiant bendrojo proporcingumo principo (minėto Sprendimo
Texdata Software
51 punktas).
Nagrinėjamu atveju už Vartotojų kodekso L. 311‑9 straipsnyje, t. y. straipsnyje, kuris skirtas Direktyvos 2008/48 8 straipsniui įgyvendinti, numatytos kreditoriaus pareigos prieš sudarant sutartį patikrinti kredito gavėjo kreditingumą nesilaikymą baudžiama pagal šio kodekso L. 311‑48 straipsnį, t. y. straipsnį, kuris skirtas tos pačios direktyvos 23 straipsniui įgyvendinti ir kuriame numatytas iš esmės visiškas kreditoriaus teisės į palūkanas praradimas.
Todėl kyla klausimas, ar šios sankcijos griežtumas atitinka pažeidimų, už kuriuos ji skiriama, sunkumą, visų pirma klausimas, ar tokia sankcija iš tiesų turi atgrasomąjį poveikį.
Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis nacionalinių teismų praktika, sankcija, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, susijusi tik su sutartyje numatytomis palūkanomis, todėl kreditoriai pagal įstatymą turi teisę į įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, kurios absoliučia dauguma atvejų, taip pat pagal įstatymą, didinamos penkiais procentiniais punktais. Tas teismas pažymi, kad pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su 2012 m., sutartyje buvo numatytos 5,60 % dydžio palūkanos, o įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, padidintos penkiais procentiniais punktais, buvo 5,71 %. 2013 m. šių dydžių skirtumas buvo dar didesnis. Iš to matyti, kad taikant tokią sankciją, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, kokia numatyta nacionalinės teisės normose, kreditorius gali gauti naudos.
Tačiau Komisija tvirtina, kad tokiais atvejais, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai kreditorius pareikalauja nedelsiant grąžinti paskolą po to, kai kredito gavėjas laiku nesumokėjo grąžinimo įmokų, sankcijos veiksmingumas ir atgrasomumas, atrodo, yra užtikrinti. Iš tiesų tikrinant kredito gavėjo kreditingumą su tam tikslui numatytose duomenų bazėse atliekamu patikrinimu susijusios sąnaudos yra santykinai nedidelės, o sankcija, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, susijusi su rizika, kurios ekonominės sąnaudos gali būti didelės. Be to, nors žinoma, kad neatsargus kreditorius gali reikalauti įstatyme nustatyto dydžio palūkanų, tam tikrais atvejais padidintų penkiais procentiniais punktais, tai nereiškia, kad – priešingai, nei yra kreditoriaus, kuris laikėsi pareigos prieš sudarydamas sutartį patikrinti kredito gavėjo kreditingumą, atveju – į pagrindą, kuriam taikomos šios palūkanos, neįtraukiamos nei sutartyje numatytos palūkanos, nei už jas mokėtinos įstatyme nustatyto dydžio palūkanos.
Siekdamas įvertinti iš tiesų atgrasomąjį sankcijos pobūdį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi teisę aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę, atsižvelgdamas į savo nagrinėjamos bylos aplinkybes turi palyginti sumas, kurias kreditorius būtų gavęs kaip atlygį už paskolą tuo atveju, jei būtų laikęsis jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, su sumomis, kurias jis gautų taikant sankciją už šios ikisutartinės pareigos nesilaikymą. Tam, kad nustatytų šias sumas, minėtas teismas turi atsižvelgti į visas aplinkybes, konkrečiai – į visas pasekmes, galinčias atsirasti dėl jo išvados, kad kreditorius nesilaikė minėtos ikisutartinės pareigos.
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs ankstesniame punkte nurodytą palyginimą, konstatuotų, kad jo nagrinėjamoje byloje dėl sankcijos, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, taikymo kreditorius gali gauti naudos, nes sumos, kurias jis praranda, yra mažesnės už sumas, gaunamas taikant padidintas įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, tai reikštų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos taisyklės dėl sankcijų akivaizdžiai neužtikrina, jog paskirta sankcija iš tiesų turėtų atgrasomąjį poveikį.
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 43 punkte nurodytą vartotojų apsaugos, susijusios su kreditoriaus pareiga patikrinti kredito gavėjo kreditingumą, tikslo svarbą, sankcija, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, bendrai negali būti laikoma esančia iš tiesų atgrasomojo pobūdžio, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs šio sprendimo 50 punkte nurodytą palyginimą ir atsižvelgęs į visas svarbias tame punkte nurodytas aplinkybes, turėtų konstatuoti, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, kai kredito gavėjui laiku nesumokėjus paskolos grąžinimo įmokų likusios mokėtinos paskolos sumos gali būti reikalaujama nedelsiant, kreditoriaus gautinos sumos pritaikius šią sankciją nėra daug mažesnės nei sumos, kurias jis gautų, jeigu būtų laikęsis tokios pareigos.
Iš tiesų, jeigu sankcija, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, būtų susilpninta ar net visiškai panaikinta dėl to, kad taikant padidintas įstatyme nustatyto dydžio palūkanas galėtų būti kompensuojamas tokios sankcijos poveikis, tai neišvengiamai reikštų, kad sankcija nėra iš tiesų atgrasomojo pobūdžio (pagal analogiją žr. 1994 m. birželio 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
,
C-382/92, Rink. p. I-2435
, 56–58 punktus).
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažintų, kad sankcija, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, nėra iš tiesų atgrasomojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/48 23 straipsnį, šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas bylą, kurios šalys yra tik privatūs asmenys, ir taikydamas nacionalinės teisės nuostatas, turi atsižvelgti į visas nacionalinės teisės normas ir jas aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į toje srityje taikomos direktyvos tekstą ir paskirtį, kad pasiektų rezultatą, kuris atitinka direktyva siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo
OSA
, C‑351/12, 44 punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 23 straipsnis aiškintinas taip, kad juo draudžiama taikyti nacionalines taisykles dėl sankcijų, pagal kurias kreditorius, nesilaikęs jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, praranda teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, tačiau jis pagal įstatymą turi teisę į jame nustatyto dydžio palūkanas, mokėtinas nuo teismo sprendimo, kuriuo šis kredito gavėjas įpareigojamas sumokėti likusias mokėtinas sumas, paskelbimo, be to, padidintas penkiais procentiniais punktais, jeigu pasibaigus dviejų mėnesių terminui po šio paskelbimo kredito gavėjas nepadengė savo skolos ir jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai kredito gavėjui laiku nesumokėjus paskolos grąžinimo įmokų likusios mokėtinos paskolos sumos gali būti reikalaujama nedelsiant, kreditoriaus gautinos sumos, pritaikius sankciją, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, nėra daug mažesnės nei sumos, kurias jis gautų, jeigu būtų laikęsis pareigos patikrinti kredito gavėjo kreditingumą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 23 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama taikyti nacionalines taisykles dėl sankcijų, pagal kurias kreditorius, nesilaikęs jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, praranda teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, tačiau jis pagal įstatymą turi teisę į jame nustatyto dydžio palūkanas, mokėtinas nuo teismo sprendimo, kuriuo šis kredito gavėjas įpareigojamas sumokėti likusias mokėtinas sumas, paskelbimo, be to, padidintas penkiais procentiniais punktais, jeigu pasibaigus dviejų mėnesių terminui po šio paskelbimo kredito gavėjas nepadengė savo skolos ir jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai kredito gavėjui laiku nesumokėjus paskolos grąžinimo įmokų likusios mokėtinos paskolos sumos gali būti reikalaujama nedelsiant, kreditoriaus gautinos sumos, pritaikius sankciją, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, nėra daug mažesnės nei sumos, kurias jis gautų, jeigu būtų laikęsis pareigos patikrinti kredito gavėjo kreditingumą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.