CELEX: 62006TJ0386
Конкуренция
Картели
Сектор на фитингите от мед и медни сплави
Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО
Отговорност за неправомерното поведение
Глоби
Възпиращо действие

Доводи на страните
Във връзка с третото правно основание жалбоподателят упреква Комисията, че не е посочила ясно кои са адресатите на обжалваното
решение.
В това отношение жалбоподателят изтъква, че като е наложила на него и Tomkins обща глоба в размер на 5,25 милиона евро, въпреки
че става въпрос за два отделни правни субекта, които вече не са част от едно и също предприятие, Комисията не е определила
ясно степента на отговорност на всеки един от тези субекти. Според жалбоподателя не е възможно и двата субекта да носят отговорност
и да дължат заплащане на цялата глоба в размер на 5,25 милиона евро, тъй като в такъв случай Комисията „би получила дължимата
ѝ сума в двоен размер“. В обжалваното решение Комисията не посочила ясно субекта, който следва да понесе отговорността за
нарушението.
Освен това подвеждането на жалбоподателя под отговорност за нарушението, поради това че е дъщерно дружество на Tomkins, противоречало
на съдържащия се в обжалваното решение анализ, съгласно който Tomkins било предприятието, което следвало да носи отговорност
за нарушението, тъй като през целия период на нарушението е притежавало 100 % от капитала на „предприятието Pegler“ и го е
контролирало. Освен това жалбоподателят счита, че неправилно е подведен под отговорност за периода, през който друго дъщерно
дружество е управлявало предприятието, във връзка с което е установено нарушението (периода между 30 декември 1988 г. и 20 януари
1989 г.), или през който по смисъла на английското дружествено право той е бил „спящо“ дружество, което няма нито служители,
нито активи (периода между 20 януари 1989 г. и 29 октомври 1993 г.)
Във връзка с петото правно основание жалбоподателят твърди, че единствено Tomkins е трябвало да бъде подведено под отговорност
за нарушението. В подкрепа на това твърдение жалбоподателят се позовава на Решение на Общия съд от 17 декември 1991 г. по
дело Enichem Anic/Комисия (T‑6/89, Recueil, стр. II‑1623) и Решение на Общия съд от 28 февруари 2002 г. по дело Stora Kopparbergs
Bergslags/Комисия (T‑354/94, Recueil, стр. II‑843). Според него от тези решения е видно, че правният субект, който следва
да носи отговорност за нарушението, по принцип е дружеството майка в групата. От съдебната практика също следвало, че само
при наличието на изключителни обстоятелства Комисията може да подведе под отговорност за нарушението друг субект освен съответното
предприятие (Решение по дело Anic/Комисия, посочено по-горе, точка 237).
Жалбоподателят изтъква, че в случая участвалото в нарушението предприятие е Tomkins. През периода на нарушението „предприятието
Pegler“ е било притежавано от различни правни субекти в рамките на групата Tomkins. Той подчертава, че в качеството му на
крайно дружество майка Tomkins е определяло конкретния правен субект, под чийто контрол се намира дадено предприятие през
този период. Освен това той счита, че следва да се разглежда като отделно предприятие, което носи индивидуална отговорност
за нарушения на правилата на конкуренция, едва след като престава да бъде част от групата Tomkins, тоест едва след прекратяването
на нарушението.
Комисията счита, че тези две правни основания следва да бъдат отхвърлени.
Съображения на Общия съд
Що се отнася до правното основание, изведено от неясното определяне на адресатите на обжалваното решение, следва да се констатира,
че тези адресати, сред които е и жалбоподателят, са ясно посочени в член 4 от това решение.
Следва да се отбележи също така, че в съображение 682 от обжалваното решение Комисията определя жалбоподателя като правен
субект, който пряко е участвал в нарушението, и в това му качество го подвежда под отговорност, докато Tomkins носи отговорност
за неправомерното поведение на жалбоподателя единствено в качеството си на негово дружество майка (съображение 683 от обжалваното
решение).
Следователно правното основание, изведено от неясното определяне на адресатите на обжалваното решение, трябва да бъде отхвърлено.
Освен това, що се отнася до правното основание, изведено от неправилното определяне на адресатите на обжалваното решение,
нито доводът на жалбоподателя, че той не следва да носи отговорност за нарушението, тъй като вече не е част от групата Tomkins,
нито доводът, че единствено Tomkins като крайно дружество майка и директор на извършилото нарушението предприятие трябва да
носи отговорност, могат да бъдат приети.
Обстоятелството, че „предприятието“, осъществило неправомерните дейности, е било разделено след прекратяването на нарушението,
доколкото съставляващите го правни субекти са били отделени един от друг, е без значение за тяхната солидарна отговорност
за това нарушение.
Съгласно постоянната съдебна практика солидарна отговорност е възможна дори когато правните субекти, съставляващи предприятието
по време на нарушението, вече не принадлежат към същата група (вж. в този смисъл Решение на Съда от 16 ноември 2000 г. по
дело KNP BT/Комисия, C‑248/98 P, Recueil, стр. I‑9641, точка 71).
Следователно, противно на становището на жалбоподателя, настъпилото след прекратяването на нарушението на член 81 ЕО, но преди
приемането на обжалваното решение разделяне на двата правни субекта Pegler и Tomkins, част от предприятието нарушител, не
е основание за изключване на отговорността на жалбоподателя.
Освен това съгласно постоянната съдебна практика Комисията може да подведе под отговорност за неправомерното поведение дружеството
майка, дъщерното дружество или дружеството майка и дъщерното дружество при условията на солидарност (вж. в този смисъл Решение
на Общия съд от 14 декември 2006 г. по дело Raiffeisen Zentralbank Österreich и др./Комисия, T‑259/02—T‑264/02 и T‑271/02,
Recueil, стр. II‑5169, точка 331 и цитираната съдебна практика). Освен това следва да се отбележи, че жалбоподателят не оспорва
тази възможност.
Следователно жалбоподателят не може да твърди, като се позовава на Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, точка 93
по-горе, че Tomkins е единственото юридическо лице, което може да носи отговорност за нарушението, тъй като е управлявало
извършилото го предприятие.
Поради това е неоснователно твърдението, че при упражняването на своята дискреционна власт Комисията е допуснала явна грешка
при преценката на фактите и явна грешка при прилагането на правото, като е подвела жалбоподателя под отговорност за посочените
в обжалваното решение неправомерни действия, тъй като последният вече не е юридическо лице, което е част от извършилото нарушението
предприятие.
Накрая, що се отнася до довода, че не е възможно и жалбоподателят, и Tomkins да носят отговорност за нарушението, тъй като
в такъв случай Комисията „би получила дължимата ѝ сума в двоен размер“, е достатъчно да се отбележи, че този довод се основава
на неправилно тълкуване на понятието за солидарна отговорност на две предприятия, съгласно което заплащането на целия размер
на глобата от едното от тези предприятия освобождава другото от задължението за заплащане на въпросната глоба.
Предвид изложеното по-горе третото и петото правно основание трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.

По четвъртото правно основание, изведено от действителните и евентуалните нарушения на принципа за равно третиране при прилагането
на член 23 от Регламент № 1/2003, на Насоките от 1998 г. и на Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
Доводи на страните
Жалбоподателят твърди, че възприетият от Комисията в обжалваното решение подход — подвеждане на жалбоподателя и Tomkins под
отговорност при условията на солидарност, въпреки че те са две отделни предприятия, и налагане на глоба, изчислена в зависимост
от обстоятелства, които са свързани само с едното от тях, а именно Tomkins — поставя жалбоподателя, в нарушение на принципа
за равно третиране, в неравностойно положение спрямо групата Tomkins.
За да докаже наличието на неравно третиране поради възприетия от Комисията подход, жалбоподателят се позовава на член 23 от
Регламент № 1/2003, на Насоките от 1998 г., що се отнася до отчитането на продължителността на нарушението, възпиращото действие
и отегчаващите или смекчаващите обстоятелства, и накрая на Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
Във връзка с член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 жалбоподателят твърди, че макар максималният размер на глобата, който
може да бъде наложен на него или на Tomkins, да не е бил „съществен фактор“ при определянето на размера на наложената в случая
глоба, подходът на Комисията, която при определянето на този размер разглежда жалбоподателя и групата Tomkins като едно-единствено
предприятие, макар жалбоподателят вече да не е част от тази група, го поставя в „потенциално неравностойно положение“.
Във връзка с член 23, параграф 3 от Регламент № 1/2003 жалбоподателят припомня, че съгласно тази разпоредба при определянето
на размера на глобата се взема предвид както тежестта, така и продължителността на нарушението. Ако според Комисията отговорността
на правни субекти, които вече не са част от едно и също предприятие, следва да бъде солидарна, тя е трябвало да разграничи,
от една страна, първоначалното участие на FHT в нарушението, и от друга страна, продължаването, с по-малка тежест, на това
нарушение от жалбоподателя.
Що се отнася до отчитането на продължителността на нарушението в приложение на Насоките от 1998 г., жалбоподателят изтъква,
че единственият период, във връзка с който би могло да се твърди, че той представлява икономически субект, който може да упражнява
независима дейност като предприятие, е периодът, започнал на 29 октомври 1993 г. През този период обаче той останал под ефективния
контрол и определящото влияние на Tomkins, поради което отговорност за нарушението трябвало да носи последното дружество.
Жалбоподателят припомня, че съгласно трайно установената съдебна практика и съгласно по-ранната практика на Комисията при
вземане на решения констатацията на Комисията трябва да се отнася само до периода, за който разполага с доказателства за нарушението.
Според жалбоподателя от това следва, че „солидарната“ отговорност не може да обхваща период, по-дълъг от приблизително седем
години и половина (от 29 октомври 1993 г. до 22 март 2001 г.) и че няма основание да бъде осъден да заплати същата глоба като
Tomkins при условията на солидарност, когато продължителността на евентуалното им участие в нарушението е била „фактически
различна“.
Що се отнася до определянето на глобата в размер, който да осигури достатъчно възпиращо действие, жалбоподателят счита, че
трудно може да се посочи случай, при който подходът на Комисията няма да е в нарушение на този аспект на Насоките от 1998 г.,
тъй като това би предполагало бившето дъщерно дружество и бившето дружество майка да се намират във „фактически еднакво“ положение.
В случая увеличението на глобата с оглед осигуряването на възпиращо действие било изчислено според големината на друго предприятие,
а именно Tomkins, и не било свързано с икономическото и финансовото положение на жалбоподателя. В отговор на доводите, изложени
от Комисията в писмената защита, жалбоподателят възразява, че съображение 771 от обжалваното решение се отнася само до големината
и пазарната мощ на Tomkins, по никакъв начин не отчита неговото положение и не съдържа обосновка за приложеното увеличение
от гледна точка на положението му на бивше дъщерно дружество на Tomkins.
Жалбоподателят изтъква и друг проблем във връзка с възприетия от Комисията подход, а именно че отегчаващите или смекчаващите
обстоятелства, които трябва да бъдат взети предвид при определянето на размера на глобата, често са много различни, когато
става въпрос за две независими едно от друго предприятия, каквито са той и Tomkins. Според жалбоподателя тези обстоятелства
не са свързани единствено със самото нарушение, а обхващат и фактори, които могат да се променят във времето, включително
в периода, през който той вече не е бил част от групата Tomkins, като например сътрудничество с Комисията по време на разследването,
прекратяване на нарушението или различни действия, които могат да бъдат възприети като отегчаващи обстоятелства.
Според жалбоподателя между отегчаващите и смекчаващите обстоятелства, които са налице по отношение на въпросните правни субекти,
всъщност съществуват „евентуални разлики“, които Комисията не е взела предвид. В това отношение, макар в случая този аспект
да не е разглеждан като „съществен фактор“, що се отнася до размера на глобата, жалбоподателят се позовава на съображение 601
от обжалваното решение, в което Комисията посочва, че основните производители на фитинги, сред които и жалбоподателят, трайно,
непрекъснато и по-активно от другите участници са изпълнявали договореностите през целия период на нарушението. Всъщност според
жалбоподателя, доколкото през първите години от съществуването на картела той е бил „спящо“ дружество по смисъла на английското
дружествено право, неговата роля се свеждала до изпълнение на дадените му нареждания. Друга „евентуална разлика“ произтичала
от факта, че финансовите предимства от участието в картела били в полза на Tomkins, а не на жалбоподателя предвид подхода
на групата Tomkins към паричните салда.
Накрая, във връзка с прилагането на Известието относно сътрудничеството от 1996 г., жалбоподателят твърди, че подходът на
Комисията поставя сериозни „евентуални трудности“ и от гледна точка на посоченото известие, отнасящо се по-скоро до положението
на предприятията в периода на разследването, отколкото до периода на нарушението.
Комисията счита, че това правно основание следва да бъде отхвърлено. В това отношение тя отбелязва, че жалбоподателят не е
доказал никакво нарушение на принципа за равно третиране, нито в контекста на прилагане на член 23 от Регламент 1/2003, нито
в този на Насоките от 1998 г. или пък на Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
Що се отнася по-конкретно до възпиращия коефициент, Комисията, като се позовава на съображения 766 и 771 от обжалваното решение,
поддържа, че във връзка с увеличаването на глобата с цел осигуряване на възпиращото ѝ действие, е взела предвид два фактора,
а именно големината на групата Tomkins и юридическите и икономическите познания и инфраструктури, които позволяват на големите
предприятия по-лесно да преценят дали поведението им представлява нарушение. Комисията посочва, че в случая с Tomkins първият
фактор, и по-конкретно неговият оборот от 4 635 милиона евро, е определящ при вземането на решение за увеличаване на глобата
с оглед осигуряване на възпиращото ѝ действие. За сметка на това решението за увеличаване на глобата на жалбоподателя с оглед
осигуряване на възпиращото ѝ действие било основано на неговите юридически и икономически познания и инфраструктури, което
означавало, че към момента на извършване на нарушението са взети предвид големината, структурата, оборотът и организацията
на групата Tomkins. Полученият коефициент за умножение 1,25 бил еднакъв на приложения по отношение на дружеството майка Tomkins,
тъй като факторът, свързан с юридическите и икономическите познания и инфраструктури, се отнасял до периода, предхождащ продажбата
на дружеството жалбоподател на друга група.
Съображения на Общия съд
Във връзка с настоящото правно основание жалбоподателят възразява срещу възприетия от Комисията подход при определянето на
размера на глобата в случаите на разделяне на предприятието в периода между прекратяването на нарушението и приемането на
решението за налагане на глоба.
Първо, що се отнася до тавана от 10 % по смисъла на член 23, параграф 2 от Регламент 1/2003, следва да се констатира, както
самият жалбоподател признава, че в случая същият не е надвишен. Ето защо доводът на жалбоподателя в това отношение е несъстоятелен.
За изчерпателност следва да се отбележи, че ако бъде достигнат максималният размер на глобата, която може да бъде наложена
лично на жалбоподателя, последният би имал право да се ползва от въпросното ограничение (Решение на Общия съд от 15 юни 2005 г.
по дело Tokai Carbon и др./Комисия, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 и T‑91/03, непубликувано в Recueil, точка 390).
Второ, що се отнася до довода на жалбоподателя, свързан с отчитането на продължителността на нарушението при определянето
на размера на глобата както в контекста на член 23, параграф 3 от Регламент 1/2003, така и в този на Насоките от 1998 г.,
следва да се отбележи, че жалбоподателят не излага конкретни доводи, въз основа на които да се приеме, че е налице нарушение
на принципа за равно третиране. Доколкото жалбоподателят посочва, че солидарната отговорност не може да обхваща период, по-дълъг
от приблизително седем години и половина (от 29 октомври 1993 г. до 22 март 2001 г.), и че следователно няма основание да
бъде осъден да заплати същата глоба като Tomkins при условията на солидарност, когато продължителността на евентуалното им
участие в нарушението, и оттам евентуалната им отговорност за това нарушение, е „фактически различна“, достатъчно е да се
препрати към анализа на първото и второто правно основание, при който бе установено, че жалбоподателят не може да носи отговорност
за периода преди 29 октомври 1993 г.
Трето, що се отнася до останалите възражения по повод на солидарната отговорност на жалбоподателя и Tomkins, а именно свързаните
с преценката на отегчаващите или смекчаващите обстоятелства и с прилагането на Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
в случаите, когато дружеството майка и дъщерното дружество вече не са част от едно и също предприятие по смисъла на член 81
ЕО, следва да се отбележи, че с тези възражения се поставят въпроси от хипотетично естество, които са лишени от значение.
Всъщност трябва да се посочи, че във връзка с жалбоподателя и неговото дружество майка не са взети предвид никакви отегчаващи
или смекчаващи обстоятелства. Освен това нито жалбоподателят, нито Tomkins са отправили искане до Комисията за прилагане на
Известието относно сътрудничеството от 1996 г.
Накрая, що се отнася до довода на жалбоподателя във връзка с определянето на глобата в размер, който да осигури достатъчно
възпиращо действие, следва да се припомни, на първо място, че съгласно Насоките от 1998 г. наред с характера на нарушението,
действителното му отражение върху пазара и географския му обхват е необходимо да се отчете действителният икономически капацитет
на нарушителите за нанасяне на значителни вреди на другите оператори, и по-специално на потребителите, и да се определи глоба
в размер, който гарантира, че тя има достатъчно възпиращо действие (точка 1 А, четвърта алинея от Насоките от 1998 г.).
Също така може да бъде взет предвид и фактът, че големите предприятия обикновено притежават юридически и икономически познания
и имат инфраструктура, които им дават възможност по-лесно да преценят дали тяхното поведение представлява нарушение, както
и последиците, произтичащи от него съгласно правото на конкуренцията (точка 1 A, пета алинея от Насоките от 1998 г.).
Във връзка с първия фактор финансовите ресурси на предприятието трябва да бъдат оценени към датата на налагане на глобата.
Що се отнася до втория фактор, оборотът, на основата на който Комисията определя големината на съответните предприятия, трябва
да е свързан с положението им към момента на извършване на нарушението (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 18 юни 2008 г.
по дело Hoechst/Комисия, T‑410/03, Сборник, стр. II‑881, точки 379 и 382). Макар тези два фактора да са тясно свързани с големината
на предприятието, става въпрос за две отделни основания за увеличаване на началния размер на глобата.
В случая следва да се отбележи, че в съображение 766 от обжалваното решение Комисията като начало е припомнила правото си
да прилага коефициент за умножение към началния размер, за да гарантира достатъчно възпиращо действие на глобата (по смисъла
на точка 1 A, четвърта алинея от Насоките от 1998 г.) и за да вземе предвид факта, че големите предприятия притежават юридически
и икономически познания и имат инфраструктура, които им дават възможност по-лесно да преценят дали тяхното поведение представлява
нарушение (по смисъла на точка 1 A, пета алинея от Насоките от 1998 г.). Комисията посочва също, че е възнамерявала да вземе
предвид тези два фактора.
Що се отнася по-конкретно до икономическия субект Tomkins-Pegler, следва да се припомни, че при изчисляването на глобата,
която да бъде наложена на жалбоподателя като извършител на нарушението и на Tomkins като дружество майка, носещо отговорност
за нарушението на своето дъщерно дружество, Комисията се основава на пазарния дял на жалбоподателя, доколкото относителната
му тежест на пазара на фитинги е релевантният критерий при определянето на началния размер на глобата на съответните предприятия.
Поради това жалбоподателят и следователно неговото дружество майка са поставени в шестата категория, по отношение на която
началният размер на глобата е определен на 2 милиона евро. След това, за да осигури възпиращото действие на глобата, Комисията
е увеличила този начален размер с коефициент за умножение 1,25, определен въз основа на оборота на Tomkins.
В писмената дуплика Комисията обяснява, че за да обоснове увеличаването на началния размер на глобата, по отношение на Tomkins
е приложила точка 1 A, четвърта алинея, а по отношение на жалбоподателя — точка 1 A, пета алинея от Насоките от 1998 г.
Безспорно е, че от тези два фактора Комисията може да избере този, който счита, че е най-важен за нейната преценка.
Следва обаче да се отбележи, че видно от съображение 771 от обжалваното решение, Комисията се основава само на оборота, реализиран
от Tomkins през 2005 г., тоест годината, предхождаща приемането на обжалваното решение, и приема, че посоченият оборот обосновава
увеличаването на началния размер на глобата с оглед осигуряването на нейното възпиращо действие.
Необходимо е да се посочи също така, че никъде в обжалваното решение Комисията не посочва, че е приложила критерия, свързан
с юридическите и икономически познания и инфраструктури, що се отнася до жалбоподателя, и освен това не уточнява големината
на въпросното предприятие към момента на извършване на нарушението, релевантен критерий при обосноваването на увеличението
по силата на точка 1 A, пета алинея от Насоките от 1998 г. Впрочем в случая тя не е могла да направи това, тъй като факторите,
посочени съответно в точка 1 A, четвърта алинея и точка 1 A, пета алинея от Насоките от 1998 г., са преценени към два различни
момента, а именно датата, на която е наложена глобата, и датата на нарушението.
Във всички случаи разделното прилагане на тези два фактора по отношение на две дружества, които са част от един и същи икономически
субект, като едното е дружество майка на другото и само поради това е подведено под отговорност за нарушението, противоречи
на понятието за предприятие по смисъла на член 81 ЕО.
Без съмнение при определянето на началния размер на глобата Комисията може да вземе предвид оборота от годината, предхождаща
приемането на решението, с което се установява посоченото нарушение (прилагайки първия критерий), или оборота към момента
на нарушението (прилагайки втория критерий). Комисията обаче не може да прилага даден критерий единствено по отношение на
единия от двата субекта, които по-рано са представлявали един-единствен икономически субект, извършил нарушението. Поради
това, когато към момента на приемане на решението за налагане на глоба за извършеното нарушение дружеството майка и неговото
дъщерно дружество вече не представляват един икономически субект по смисъла на член 81 ЕО, Комисията не може да се основава
на оборота, реализиран от бившето дружество майка през годината, предхождаща приемането на посоченото решение, за да определи
възпиращия коефициент, приложим по отношение на две дружества, съставляващи към момента на настъпване на фактите едно предприятие,
което междувременно е било разделено. Всъщност този оборот не отразява действителния икономически капацитет на посоченото
предприятие за нанасяне на вреди на другите оператори към момента на нарушението.
От изложеното по-горе следва, че настоящото правно основание отчасти е основателно, а именно що се отнася до възражението
във връзка с възпиращия коефициент.

По шестото правно основание, изведено от грешка в изчисленията и от нарушение на принципа за равно третиране при определянето
на глобата
Доводи на страните
Субсидиарно жалбоподателят изтъква, на първо място, че при изчисляването на глобата (независимо дали същата е наложена при
условията на солидарност с Tomkins) Комисията е нарушила принципа за равно третиране и на второ място, че във всички случаи
Комисията е допуснала грешка при изчисляването на размера на глобата на жалбоподателя (независимо дали същата е наложена при
условията на солидарност с Tomkins).
По вече изложените причини жалбоподателят счита, че що се отнася само до него, подходящият размер на глобата трябва да се
определи по следния начин: основен размер от 1 милион евро, към който не се прилага увеличение с оглед осигуряването на възпиращо
действие на глобата, а се прилага увеличение поради продължителността на участието му в нарушението от 70 %, тоест глоба в
общ размер на 1,7 милиона евро.
Освен това жалбоподателят твърди, че обжалваното решение съдържа грешка при изчисляването на размера на глобата. Той уточнява,
че съгласно съображение 777 от обжалваното решение след прилагане на увеличенията с оглед осигуряването на възпиращо действие
и с оглед продължителността на нарушението размерът на глобата е 5,2 милиона евро, докато наложената глоба е в размер на 5,25
милиона евро. Не били изложени никакви съображения за това увеличаване на размера на глобата с 50 000 EUR.
Комисията счита, че това правно основание следва да бъде отхвърлено.
Съображения на Общия съд
Що се отнася, на първо място, до твърдението за грешка при изчисляването на размера на глобата, следва да се приеме, че в
съображение 777 от обжалваното решение Комисията е закръглила основния размер на глобата. От съображение 877 и от диспозитива
на посоченото решение ясно личи, че размерът на глобата, наложена на Tomkins при условията на солидарност с жалбоподателя,
е 5,25 милиона евро.
Освен това в съображение 765 от обжалваното решение Комисията отделно посочва начален размер от 2 милиона евро, а в съображение 771
от посоченото решение ясно определя с оглед осигуряването на възпиращо действие коефициент за умножение 1,25, който увеличава
началния размер на 2,5 милиона евро. Накрая, в съображение 775 от обжалваното решение Комисията изрично посочва по какъв начин
този основен размер е увеличен, така че да се отчете продължителността на участието на жалбоподателя в нарушението: увеличение
от 5 % на основния размер за всяка година в периода 1989—1990 г. (125 000 EUR) и от 10 % за всяка от следващите десет години
до 2000 г. (250 000 EUR). Следователно жалбоподателят е бил напълно в състояние, без допълнителни обяснения и само с едно
просто изчисление, да разбере защо глобата е в размера, посочен в съображение 877 и в член 2, буква з) от обжалваното решение.
Що се отнася до довода, че по отношение на жалбоподателя подходящият размер на глобата е трябвало да бъде 1,7 милион евро,
достатъчно е да се препрати към следващите точки. Освен това трябва да се отбележи, че няма никаква причина началният размер
от 2 милиона евро да бъде намален. В това отношение е уместно да се припомни, че този размер е определен според тежестта на
нарушението и че наличието на съществена разлика между съответните предприятия е основание за разграничително третиране при
определянето на началния размер на глобите.

По определянето на окончателния размер на глобата
Видно от точки 46—60, 73—98 и 123—134 по-горе, обжалваното решение следва да се измени в частта, в която към глобата се прилага
коефициент 1,25 с оглед осигуряването на възпиращо действие и увеличение от 110 % поради продължителността на участието в
нарушението.
В останалата част съображенията на Комисията, изложени в обжалваното решение, и приложеният в случая метод за определяне на
глобата не изискват друга промяна от страна на Общия съд.
Поради това окончателният размер на глобата се определя, както следва: доколкото продължителността на нарушението, що се отнася
до жалбоподателя, е седем години и пет месеца (а не дванадесет години и два месеца, както се посочва в обжалваното решение),
началният размер (2 милиона евро) без прилагане на увеличение с оглед осигуряването на възпиращо действие трябва да се увеличи
със 70 % (а не със 110 %), което води до глоба в размер на 3,4 милиона евро.

По съдебните разноски
Съгласно член 87, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд същият може да разпредели съдебните разноски или да реши
всяка страна да понесе направените от нея съдебни разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените
основания. При конкретните обстоятелства всяка страна следва да понесе направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:
1)
Отменя член 1 от Решение C (2006) 4180 на Комисията от 20 септември 2006 година относно производство по член 81 [ЕО] и член 53
от Споразумението за ЕИП (дело COMP/F‑1/38.121 — Фитинги), доколкото в него се приема, че Pegler Ltd е участвало в нарушението
през периода от 31 декември 1988 г. до 29 октомври 1993 г.
2)
Определя на 3,4 милиона евро глобата по член 2, буква з) от Решение C (2006) 4180, наложена на Pegler при условията на солидарност.
3)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
4)
Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 24 март 2011 година.
Подписи
*
Език на производството: английски.