CELEX: 62014TJ0312
Tužba za poništenje
Ribarstvo
Sustav kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike
Komisijina odluka o uspostavi akcijskog plana za otklanjanje nedostataka u talijanskom sustavu kontrole ribarstva
Akt koji sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja
Nepostojanje osobnog utjecaja
Nedopuštenost

Okolnosti spora
Članak 102. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1224/2009 od 20. studenoga 2009. o uspostavi sustava kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike, o izmjeni uredbi (EZ) br. 847/96, (EZ) br. 2371/2002, (EZ) br. 811/2004, (EZ) br. 768/2005, (EZ) br. 2115/2005, (EZ) br. 2166/2005, (EZ) br. 388/2006, (EZ) br. 509/2007, (EZ) br. 676/2007, (EZ) br. 1098/2007, (EZ) br. 1300/2008, (EZ) br. 1342/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1627/94 i (EZ) br. 1966/2006 (
SL L 343, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 1., str. 113.) određuje:
„1.   Države članice dostavljaju Komisiji sve informacije o provedbi ove Uredbe koje ona od njih zatraži. U zahtjevu za pružanje informacija Komisija navodi razumni rok u kojem se one moraju dostaviti.
2.   Ako Komisija smatra da je došlo do nepravilnosti u provedbi pravila zajedničke ribarstvene politike ili da postojeće odredbe o kontroli i metode kontrole u određenim državama članicama nisu učinkovite, ona o tome obavješćuje dotične države članice, koje potom provode upravnu istragu kojoj mogu nazočiti službene osobe Komisije.
3.   Dotične države članice obavješćuju Komisiju o rezultatima istrage i dostavljaju joj izvješće sastavljeno najkasnije tri mjeseca od zahtjeva Komisije. Na opravdani zahtjev države članice Komisija može produljiti ovaj rok za razumno razdoblje.
4.   Ako upravna istraga iz stavka 2. ne omogući uklanjanje nepravilnosti ili ako tijekom provjera i nezavisnih inspekcijskih pregleda iz članaka 98. i 99. ili tijekom revizije iz članka 100. Komisija utvrdi nedostatke u sustavu kontrole države članice, Komisija će zajedno s tom državom članicom sastaviti akcijski plan. Država članica poduzima potrebne mjere za provedbu tog akcijskog plana.“
Europska komisija obavijestila je 17. prosinca 2012. Talijansku Republiku da je utvrdila nepravilnosti kojima su kršena određena pravila zajedničke ribarstvene politike, osobito ona koje se odnose na ribarenje vrsta izrazito migratornih riba u Sredozemlju i podsjetila je na obvezu provođenja upravne istrage o njezinu sustavu kontrole, sukladno članku 102. stavku 2. Uredbe br. 1224/2009.
Talijansko nadzorno tijelo koje imenuju javna talijanska tijela provelo je 13. veljače 2013. upravnu istragu u kojoj su sudjelovali dužnosnici Komisije.
Konačno izvješće o upravnoj istrazi dostavljeno je Komisiji 17. travnja 2013.
Komisija je, smatrajući da upravna istraga nije omogućila otklanjanje nepravilnosti koje je prethodno utvrdila, zajedno s Italijom sastavila akcijski plan.
Komisija je Odlukom C(2013) 8635
final
od 6. prosinca 2013., donesenom na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 (u daljnjem tekstu: pobijana odluka), usvojila akcijski plan za otklanjanje nedostataka talijanskog sustava nadzora ribolova. Među mjerama iz tog plana mjera br. 13 predviđa usvajanje novih tehničkih mjera koje se odnose na usklađenost sustava mreža „ferrettara“ koji udružuje različite tradicionalne sustave visećih mreža s manjim veličinama mrežnih oka i drugih ribolovnih alata, mjera br. 15 predviđa usvajanje zamjenskih mjera kao nadoknadu za nepostojeći satelitski sustav za praćenje kao i obvezu deklariranja za određene brodove koji imaju dozvolu za ribolov sabljarki, mjera br. 16 predviđa da se na nacionalnoj razini provedu međunarodne odredbe koje se odnose na minimalnu veličinu ulova sabljarki i na tehnička svojstva parangala i naposljetku mjera br. 17 predviđa jačanje odvraćajućeg učinka financijskih kazni koje se primjenjuju u slučaju teških i ponovljenih prekršaja.
Postupak i tužbeni zahtjev
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 28. travnja 2014. tužitelji Federazione nazionale delle cooperative della pesca (u daljnjem tekstu: Federcoopesca), Associazione Lega Pesca i Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL) pokrenuli su ovaj postupak.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 23. srpnja 2014. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 114. stavka 1. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991.
Tužitelji su 8. rujna podnijeli svoja očitovanja o Komisijinom prigovoru nedopuštenosti.
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (drugo vijeće) je odlučio otvoriti usmeni postupak kako bi odlučio o Komisijinom prigovoru nedopuštenosti.
Stranke su u okviru mjera upravljanja postupkom pozvane da se na raspravi izjasne o različitim pitanjima, među ostalim o pitanju bi li se treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, sukladno kojem svaka fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupak protiv „regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere“, trebao primijeniti, u pogledu cilja te odredbe kao i činjenice da su autori Ugovora uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet nepostojanja provedbenih mjera, samo na osporavanje akata koji sami po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenjaju pravni položaj osobe u pitanju.
Opći sud je na raspravi 6. veljače 2014. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je usmeno postavio.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
—
poništi pobijanu odluku, „konkretno u pogledu [mjera br. 13, 15, 16 i 17 akcijskog plana u prilogu ove odluke];
—
Komisiji naloži snošenje troškova postupka.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbaci tužbu kao nedopuštenu;
—
tužiteljima naloži snošenje troškova postupka.
Tužitelji su na raspravi pojasnili da se tužba odnosi samo na poništenje mjera br. 13, 15, 16 i 17 iz akcijskog plana koji je u prilogu pobijane odluke, što se zabilježilo u zapisnik s rasprave.
Pravo
Komisija tvrdi da je ova tužba nedopuštena osobito iz razloga što tužitelji, koji nisu adresati pobijane odluke, nisu dokazali da imaju aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje te odluke. Komisija tvrdi da tužitelji nemaju procesnu legitimaciju na temelju trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, sukladno kojem svaka fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupak protiv „regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere“. U tom pogledu Komisija precizira da pobijana odluka podrazumijeva provedbene mjere. Ona također tvrdi da pobijana odluka nema izravan učinak jer akcijski plan može imati učinke na pravni položaj tužitelja samo kroz nacionalne mjere potrebne za njegovu provedbu. Komisija naposljetku tvrdi da pobijana presuda nije osobno utjecala na tužitelje.
Kao prvo, treba naglasiti da su tužitelji udruge u kojima se udružuju profesionalci koji obavljaju svoju djelatnost osobito u sektoru ribarstva i koji zastupaju interese tih profesionalaca.
U tom pogledu valja naglasiti da dopuštenost tužbe za poništenje udruge koja je osnovana za promicanje kolektivnih interesa kategorije pojedinaca ovisi osim o vlastitoj procesnoj legitimaciji i o tome mogu li njezini članovi pojedinačno podnijeti tu tužbu (vidjeti rješenje od 10. prosinca 2004., EFfCI/Parlement i Vijeće, T‑196/03, Zb.,
EU:T:2004:355
, t. 41. do 43. i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju tužitelji se pozivaju na procesnu legitimaciju kojom raspolažu njihovi članovi koji su profesionalci u ribolovnom sektoru u Italiji, osobito ribari koji imaju dozvolu talijanskih tijela za lov sabljarki, pri čemu tužitelji ne ukazuju na drugu legitimaciju koja njima pripada niti ta druga legitimacija proizlazi iz dokumenata u spisu.
Posljedično, u vezi s procesnom legitimacijom tužiteljevih članova, kao što je navedeno gore u točki 19., ispitat će se procesna legitimacija tužitelja.
Osim toga, nesporno je da je adresat pobijane odluke Talijanska Republika i da tužitelji nisu adresati te odluke.
Kao prvo, treba ocijeniti mogu li se tužitelji utemeljeno pozvati na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a za koji treba ispitati može li se taj dio primijeniti kada pobijani akt sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja.
Primjenjivost trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, kada ne postoji akt koji sam po sebi mijenja pravni položaj tužitelja
Članak 263. četvrti stavak UFEU‑a određuje „[s]vaka fizička ili pravna osoba može pod uvjetima utvrđenima u stavku prvom i drugom pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere“.
Prva dva dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a odgovaraju onima koji su prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona bili predviđeni u članku 230. četvrtom stavku UEZ‑a. Prvi dio omogućuje adresatu akta da ga osporava, a drugi dio pobliže određuje da je pretpostavka za dopuštenost tužbe, ako fizička ili pravna osoba koja podnosi tužbu za poništenje nije adresat osporavanog akta, da se akt mora na tužitelja izravno i osobno odnositi (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb.,
EU:C:2013:625
, t. 55. i 56.).
Prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona bilo je određeno da bi se, kada akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj fizičke ili pravne osobe a ne zahtijeva provedbene mjere, ta osoba mogla naći u situaciji da ostane lišena učinkovite sudske zaštite ako se akt ne odnosi na nju osobno. Zapravo, ona bi mogla ostvariti sudski nadzor tog akta jedino na način da se, nakon što prekrši odredbe navedenog akta, pozove na njihovu nezakonitost u okviru postupaka pred nacionalnim sudovima na čije je pokretanje ovlaštena (presuda od 19. prosinca 2013., Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb.,
EU:C:2013:852
, t. 27.).
Da bi se otklonio taj rizik koji se odnosi na regulatorne akte, četvrtom stavku članka 263. UFEU‑a Ugovorom iz Lisabona dodan je treći dio koji je ublažio pretpostavke za dopuštenost tužbi za poništenje koje bi podnijele fizičke i pravne osobe. Naime, taj dio omogućuje, ne uvjetujući dopuštenost tužbe za poništenje koju su podnijele te osobe time da postoji osobni utjecaj, ovaj pravni lijek u pogledu regulatornih akata koji ne podrazumijevaju provedbene mjere i izravno se odnose na tužitelje (presuda Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, t. 24.
supra
,
EU:C:2013:625
, t. 57.).
Pojam „regulatornih akata [koji se izravno odnose na fizičku ili pravnu osobu] i koji ne podrazumijevaju provedbene mjere“ u smislu trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a valja tumačiti s obzirom na cilj te odredbe koji teži, kao što to proizlazi iz pozadine njezina nastanka, tomu da se izbjegne da pojedinac čiji je pravni položaj izravno izmijenjen aktom u pogledu tog akta ostane lišen učinkovite sudske zaštite (presuda Telefónica/Komisija, t. 25.
supra
,
EU:C:2013:852
, t. 27. i 28.).
Stoga se u svjetlu tog cilja čini da je treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a namijenjen primjeni samo kada pobijani akt sam po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenja pravni položaj tužitelja.
Naime, kada akt ne mijenja sam po sebi pravni položaj tužitelja, taj položaj se mijenja samo ako su u pogledu tog tužitelja usvojene provedbene mjere. Tužitelj može stoga osporavati te mjere i u okviru tog osporavanja pozvati se na nezakonitost akta koji one provode, na način da nije moguće tvrditi da je lišen učinkovite sudske zaštite.
U tom pogledu treba podsjetiti da je mogućnost osporavanja mjere u pitanju zajamčena ako te mjere poduzima država članica i kroz odredbe Ugovora i sudsku praksu Suda. Naime, članak 19. stavak 1. drugi podstavak UEU‑a predviđa da države članice osiguravaju pravne lijekove dostatne za osiguranje učinkovite pravne zaštite u područjima obuhvaćenima pravom Unije. Također, Sud je već presudio da nacionalni sudovi moraju, u što je moguće većoj mjeri, tumačiti i primjenjivati unutarnja postupovna pravila kojima se regulira korištenje pravnih sredstava na način koji omogućava fizičkim i pravnim osobama da pred sudom pobijaju zakonitost svake odluke ili svake druge nacionalne mjere kojima se na njih primjenjuje opći akt Unije, tako da se pozivaju na njegovu nevaljanost (presuda od 25. srpnja 2002., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće, C‑50/00 P, Zb.,
EU:C:2002:462
, t. 42.).
Tumačenje trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, dano u gore navedenoj točki 28., koje se temelji na cilju te odredbe, potvrđeno je činjenicom da su autori Ugovora u okviru navedene odredbe uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet koji se odnosi na nepostojanje provedbenih mjera.
Prije analize zajedničkih učinaka tih dvaju kumulativnih uvjeta valja podsjetiti, kao prvo, da u pogledu uvjeta izravnog utjecaja nema razloga tumačiti taj uvjet iz trećeg dijela četvrtog stavka 263. članka UFEU‑a drugačije nego što se tumači u vezi s drugim dijelom te iste odredbe (mišljenje nezavisne odvjetnice Kokott u predmetu Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće, C‑583/11 P, Zb.,
EU:C:2013:21
, t. 69., i u predmetu Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, Zb.,
EU:C:2013:204
, t. 59.). U svakom slučaju pojam izravni utjecaj, kako je nedavno uveden u tu odredbu, ne može se tumačiti uže nego pojam izravni utjecaj kako se pojavljuje u članku 230. četvrtom stavku UEZ‑a (presuda od 25. listopada 2011., Microban International i Microban (Europe)/Komisija, T‑262/10, Zb.,
EU:T:2011:623
, t. 32.).
Prema sudskoj praksi uvjet prema kojem se odluka koja je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva da pobijani akt proizvodi izravne učinke na pravni položaj tužitelja i ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast njegovim adresatima koji su nadležni za njegovu provedbu (presuda od 22. ožujka 2007., Regione Siciliana/Komisija, C‑15/06 P, Zb.,
EU:C:2007:183
, t. 31.).
Taj uvjet zapravo uključuje dva različita slučaja, ovisno o tome mijenja li ili ne pobijani akt sam po sebi, to jest neovisno o provedbenoj mjeri, pravni položaj tužitelja.
U prvom slučaju pobijani akt sam po sebi mijenja pravni položaj tužitelja. To je osobito slučaj kada akt zamjenjuje nacionalne mjere koje uređuju položaj tužitelja. On se na potonji izravno odnosi u istoj mjeri kao i nacionalne mjere i smatra se da je „odmah izvršan“ i „izravno primjenjiv“ na taj subjekt (presuda od 1. srpnja 1965., Toepfer i Getreide‑Import Gesellschaft/Komisija, 106/63 i 107/63, Zb.,
EU:C:1965:65
, str. 532., 533.).
U taj prvi slučaj spada i uredba koja se izravno primjenjuje, bez posredovanja nacionalnih tijela, i koja na pravni položaj pojedinaca nedvosmisleno i neposredno utječe na način da im ograničava prava ili im nameće obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 1. travnja 2004., Komisija/Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Zb.,
EU:C:2004:210
, t. 35. i 37.) ili odluka u mjeri u kojoj zabranjuje trgovanje određenom tvari (presuda Microban International i Microban (Europe)/Komisija, t. 32.
supra
,
EU:T:2011:623
, t. 24., 28. i 34.).
U tom prvom slučaju uvjet izravnog utjecaja smatra se ispunjenim i nije potrebno u tom pogledu nastaviti analizu.
U drugom slučaju, da bi pobijani akt proizvodio učinke na pravni položaj pojedinaca nužno je donošenje provedbenih mjera. Uvjet izravnog utjecaja smatra se međutim ispunjenim ako taj akt za svoje izvršenje adresatu nameće obveze i ako je adresat automatski obvezan donijeti mjere koje mijenjaju pravni položaj tužitelja (presude od 13. svibnja 1971., International Fruit Company i dr./Komisija, 41/70 do 44/70, Zb.,
EU:C:1971:53
, t. 23. do 28.; od 19. listopada 2000., Italie i Sardegna Lines/Komisija, C‑15/98 i C‑105/99, Zb.,
EU:C:2000:570
, t. 36., i od 26. rujna 2000., Starway/Conseil, T‑80/97, Zb.,
EU:T:2000:216
, t. 61. i 62.).
Treba naglasiti da, u drugom slučaju, da bi uvjet izravnog utjecaja bio ispunjen, pobijani akt mora nužno podrazumijevati donošenje provedbenih mjera u pogledu tužitelja.
Tako okolnost da su autori Ugovora, s obzirom na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a, uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet koji se odnosi na nepostojanje provedbenih mjera nužno ima kao učinak isključenje drugog slučaja iz područja primjene tog trećeg dijela.
Treba dodati da pitanje ima li adresat pobijane odluke diskrecijsku ocjenu u provedbi pobijanog akta nema utjecaja na ocjenu uvjeta o postojanju provedbenih mjera jer je to postojanje dovoljno da treći dio četvrtog članka 263. UFEU‑a učini neprimjenjivim (vidjeti u tom smislu presudu Telefónica/Komisija, t. 25.
supra
,
EU:C:2013:852
, t. 35., i rješenje od 9. rujna 2013., Altadis/Komisija, T‑400/11, Zb.,
EU:T:2013:490
, t. 47.). Štoviše, ako bi se pojam provedbenih mjera u smislu trećeg dijela četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a odnosio samo na provedbene mjere koje uključuju vršenje diskrecijske ocjene, to bi paradoksalno prouzročilo to da bi pojedinac lakše podnio tužbu protiv regulatornih akata, jedinih akata na koje se ta odredba odnosi, nego protiv pojedinačnih mjera zbog kojih je uvjet izravnog utjecaja zadržan. A takvo se tumačenje ne čini usklađenim s namjerom autora Ugovora.
Iz navedenog proizlazi da se treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a može primijeniti, s obzirom na cilj te odredbe i okolnost da su autori Ugovora uvjetu izravnog utjecaja dodali dodatni uvjet o nepostojanju provedbenih mjera, samo na osporavanje akata iz prvog od dvaju slučajeva koji uključuju uvjet izravnog utjecaja (vidjeti gore navedenu točku 34.), koji se odnosi na akte koji sami po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, mijenjaju pravni položaj tužitelja.
Stoga, kada pobijani akt sam po sebi ne mijenja pravni položaj tužitelja, taj zaključak je dovoljan da se ne primijeni treći dio četvrtog stavka članka 263. i u tom slučaju nije potrebno provjeravati sadržava li taj akt provedbene mjere u pogledu tužitelja.
Situaciju u ovom slučaju treba ispitati u svjetlu prethodnih razmatranja.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da je pobijana presuda usvojena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 koji predviđa da, s jedne strane, Komisija može s državom u pitanju sastaviti akcijski plan za otklanjanje nedostataka u sustavu nadzora te države u području zajedničke ribarstvene politike i, s druge strane, zahtijeva da predmetna država članica poduzme sve potrebne mjere za osiguranje provedbe akcijskog plana koji se na nju odnosi.
Tom odredbom Vijeće se ograničilo na to da Komisiju ovlasti da zajedno s nadležnim nacionalnim tijelima sastavi akcijski plan koji se sastoji od skupa mjera koje na nacionalnoj razini donose ta tijela te da kasnije taj plan učini obveznim za ta tijela.
Iz članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 ne proizlazi dakle da Komisija ima ovlast za usvajanje jednostranih akata koji su izravno primjenjivi na poduzetnike u ribarskom sektoru države članice.
U tom pogledu valja naglasiti da se članak 102. Uredbe br. 1224/2009 s naslovom „Daljnji postupci u vezi s izvješćima o provjeri, nezavisnom inspekcijskom pregledu i reviziji“ nalazi u glavi X. navedene uredbe koja je naslovljena „Ocjenjivanje i kontrola od strane Komisije“.
Mjere iz tog naslova, kao što to proizlazi iz prvog članka glave X. Uredbe br. 1224/2009, to jest članka 96. naslovljenog „Opća načela“, imaju za cilj kontrolu i ocjenjivanje toga kako države članice primjenjuju pravila zajedničke ribarstvene politike.
Odluka donesena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009, to jest zadnjeg stavka zadnjeg članka naslova X. navedene uredbe, rezultat je dakle kontrole nadzornih mjera i ocjene toga kako države članice primjenjuju pravila zajedničke ribarstvene politike i pojavljuje se samo u obliku skupa mjera koje dotična država članica mora provesti kada nije poštovala navedena pravila. Kao što to proizlazi iz Komisijine Obavijesti od 14. studenoga 2008. upućene Europskom parlamentu i Vijeću o prijedlogu Uredbe Vijeća o oblikovanju nadzornog sustava Zajednice za osiguranje poštovanja pravila zajedničke ribarstvene politike, usvajanje akcijskog plana ima za cilj ostaviti mogućnost dotičnoj državi članici da otkloni utvrđene nedostatke.
Odluka donesena u skladu s člankom 102. stavkom 4. Uredbe br. 1224/2009 mora se također razlikovati od pojedinačnih mjera ili općih mjera koje Komisija može donijeti na temelju odredaba iz naslova XI., naslovljenog „Mjere kojima se osigurava da države članice poštuju ciljeve zajedničke ribarstvene politike“, navedene uredbe. Na temelju odredaba koje se nalaze pod tim naslovom Komisija može među ostalim privremeno zabraniti ribolov na koji utječe takvo neispunjavanje obveza (članak 104.), smanjiti buduće kvote države članice (članak 105.), smanjiti budući ribolovni napor države članice (članak 106.), pa čak u slučaju nužde privremeno prekinuti ribolovne aktivnosti plovila koja plove pod zastavom države članice (članak 108.).
Iz navedenog proizlazi da odluka koja je donesena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 ne mijenja sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, pravni položaj fizičke ili pravne osobe osim države članice na koju se odnosi. Ona dakle sama po sebi ne mijenja osobito pravni položaj poduzetnika u sektoru ribarstva.
U ovom slučaju potvrđeno je da se pravni položaj pojedinaca ne mijenja mjerama objave pobijane odluke. Naime, ta odluka nije bila objavljena u
Službenom listu Europske unije
, nego je samo bila upućena Talijanskoj Republici. Osim toga, za tu odluku je do 17. ožujka 2014. vrijedila klasifikacija „Restreint UE“, što je dodatna indicija da se ne odnosi na pojedince.
Osim toga, za svaku od mjera koje se nalaze u akcijskom planu u prilogu pobijane odluke potrebna je jedna mjera koju donose nadležna nacionalna tijela. Osobito, kad je riječ o mjerama br. 13 i 15, predviđeno je donošenje ministarske uredbe, i kad je riječ o mjerama br. 16 i 17, predviđeno je donošenje prijedloga o izmjeni nacionalnog zakonodavstva na snazi. To potvrđuje da pobijana odluka ne može sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, izmijeniti pravni položaj pojedinaca.
Stoga treba zaključiti, na temelju prethodnih razmatranja i, osobito, onih izloženih u točkama 42. i 43. ove presude, da se tužitelji ne mogu pozivati na treći dio četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a da bi im tužba bila dopuštena.
Prethodni se zaključak nameće a da nije potrebno utvrditi predstavlja li pobijana odluka „regulatorni akt“ u smislu članka 263. četvrtog stavka trećeg dijela UFEU‑a. Također, nije potrebno ni ispitivati sadržava li ta odluka provedbenu mjeru u pogledu tužitelja ili njihovih članova, ispitivanje koje bi značilo da Opći sud razmatra stajalište osobe koja se poziva na pravo na tužbu na temelju te odluke, a ne stajalište drugih pojedinaca (presuda Telefónica/Komisija, t. 25.
supra
,
EU:C:2013:852
, t. 30.).
Osim toga, čak i da Talijanska Republika nije donijela mjere predviđene u akcijskom planu koji se nalazi u prilogu pobijane odluke, što se čini da su stranke priznale na raspravi, to ne bi ni na koji način utjecalo na pravni položaj tužitelja ili njihovih članova i, protivno onome što tvrde tužitelji, ne bi se moglo smatrati da su lišeni učinkovite sudske zaštite.
Treba dodati da, s obzirom na to da je Komisija ovlaštena na temelju članka 102. stavka 4. Uredbe br. 1224/2009 da zajedno s nadležnim nacionalnim tijelima sastavi akcijski plan koji će se sastojati od skupa mjera koje tijela donose na nacionalnoj razini, i da kasnije taj plan učini obveznim za ta tijela (vidjeti gore navedenu točku 46.), tužitelji pogrešno tvrde da su talijanska upravna tijela ili talijanski sudovi mogli primijeniti pobijanu odluku, izravno ili kroz tehniku sukladnog tumačenja.
Usto, odluka poput pobijane odluke, koja ne mijenja sama po sebi, to jest neovisno o provedbenim mjerama, pravni položaj fizičke ili pravne osobe osim države članice na koju se odnosi, ne može stvoriti obvezu za pojedinca i stoga se na nju kao takvu ne može pozvati protiv pojedinca (vidjeti po analogiji rješenje od 7. srpnja 2014., Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica/Komisija, T‑244/13,
EU:T:2014:644
, t. 30. i 39.).
Naposljetku, argumentacija tužitelja prema kojem bi talijanski sudovi mogli primijeniti tehniku usklađenog tumačenja ne može se prihvatiti. Naime, treba podsjetiti da načelo usklađenog tumačenja nacionalnog prava poznaje određene granice. Stoga je obveza nacionalnog suca da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena općim načelima prava i ne može služiti kao temelj
contra legem
tumačenja nacionalnog prava (presuda od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, Zb.,
EU:C:2014:2
, t. 39.). Nadalje, ili talijanske nacionalne odredbe već sadržavaju obveze koje predviđa pobijana odluka, i u tom slučaju potonja ne mijenja pravni položaj tužitelja ili njihovih članova, ili nacionalne odredbe ne sadržavaju takve obveze, i u tom slučaju talijanski sudovi ne mogu pristupiti usklađenom tumačenju nacionalnog prava.
Osobni utjecaj na tužitelja
Treba podsjetiti da tužitelji nisu adresati pobijane odluke i, kao što je naglašeno (vidjeti točku 55. ove presude), oni se ne mogu pozvati na članak 263. treći dio četvrtog stavka UFEU‑a.
Tužitelji su dakle ovlašteni podnijeti tužbu na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a jedino ako se pobijana odluka izravno i osobno odnosi na njih.
Što se tiče drugog uvjeta, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da osobe koje nisu adresati odluke mogu tvrditi da se ona odnosi na njih osobno samo ako ih ta odluka pogađa zbog određenih karakteristika koje su im svojstvene ili zbog činjenične situacije koja ih razlikuje od ostalih osoba i time ih individualizira na istovrstan način poput adresata odluke (presude od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija, 25/62, Zb.,
EU:C:1963:17
, str. 223.; od 9. lipnja 2011., Comitato „Venezia vuole vivere“ i dr./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P i C‑76/09 P, Zb.,
EU:C:2011:368
, t. 52., i Telefónica/Komisija, t. 25.
supra
,
EU:C:2013:852
, t. 46.).
Iz ustaljene sudske prakse također proizlazi da mogućnost da se, s više ili manje točnosti, odredi broj ili čak identitet pravnih subjekata na koje se primjenjuje neka mjera ni u kojem slučaju ne znači da treba smatrati da se ta mjera osobno odnosi na te subjekte sve dok se njezina primjena ostvaruje na temelju objektivnih pravnih ili činjeničnih okolnosti određenih u predmetnom aktu (presuda Telefónica/Komisija, t. 25.
supra
,
EU:C:2013:852
, t. 47.).
Treba zaključiti da se pobijana odluka primjenjuje u objektivno određenim situacijama i proizvodi pravne učinke za kategoriju opće i apstraktno određenih osoba.
Kao prvo, pobijana odluka, osobito mjere br. 13, 15, 16 i 17 koje se nalaze u akcijskom planu koji se nalazi u prilogu toj odluci, odnosi se na članove tužitelja samo zbog njihova objektivnog svojstva da su ribari, osobito ribari sabljarki koji se koriste određenim tehnikama ribolova, na isti način kao i svi drugi gospodarski subjekti koji se stvarno ili potencijalno nalaze u istovrsnom položaju (vidjeti, što se tiče odredaba koje propisuju slične obveze kao one predviđene pobijanom odlukom, presudu Komisija/Jégo‑Quéré, t. 36.
supra
,
EU:C:2004:210
, t. 46., i rješenje od 14. veljače 2012., Federcoopesca i dr./Komisija, T‑366/08,
EU:T:2012:74
, t. 28.).
Usto, na raspravi nije osporeno da aktualnu listu plovila koja plove pod talijanskom zastavom koja imaju dozvolu za lov sabljarki čini više od 7300 plovila, što predstavlja dodatnu indiciju da pobijana odluka ne utječe osobno na tužitelje ili njihove članove.
Kao drugo, nijedna odredba prava Unije nije određivala da Komisija kada donosi pobijanu odluku mora slijediti postupak u okviru kojega članovi tužitelja ili tužitelji moraju biti u mogućnosti zahtijevati svoja eventualna prava. Tako pravo Unije nije dodijelilo poseban pravni položaj u subjektima kao što su članovi tužitelja ili tužitelji u pogledu donošenja pobijane odluke (presuda Komisija/Jégo‑Quéré, t. 66.
supra
,
EU:C:2004:210
, t. 47.).
Iz prethodno navedenog proizlazi da se pobijana odluka ne odnosi na zatvoreni krug osoba koje su bile poznate u trenutku njezina donošenja i čija je prava Komisija imala namjeru regulirati (presuda od 21. svibnja 1987., Union Deutsche Lebensmittelwerke i dr./Komisija, 97/85, Zb.,
EU:C:1987:243
, t. 11.).
Čak ako bi se pretpostavljalo da se može smatrati da pobijana odluka utječe na tužitelja i njihove članove kao na skupinu osoba koje su bile određene i odredive u trenutku donošenja ovog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, što nije dokazano, u svakom slučaju iz dokumenata iz spisa ne proizlazi da se za tužitelje ili njihove članove može smatrati da su stekli pravo na koje bi se moglo utjecati pobijanom odlukom.
U tom pogledu valja podsjetiti da u slučaju kad se odluka odnosi na skupinu osoba koje su bile određene ili odredive u trenutku donošenja tog akta i prema kriterijima koji su svojstveni članovima skupine, ta se odluka može osobno odnositi na te osobe kao na dio uskoga kruga gospodarskih subjekata. One su to osobito kad odluka mijenja prava koja je pojedinac stekao njezinim donošenjem (presude od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM, C‑125/06 P, Zb.,
EU:C:2008:159
, t. 71. i 72., i od 27. veljače 2014., Stichting Woonlinie i dr./Komisija, C‑133/12 P, Zb.,
EU:C:2014:105
, t. 46.).
Treba naglasiti u ovom sporu da je cilj zajedničke ribarstvene politike osigurati iskorištavanje živih vodenih bogatstava koje stvara održive gospodarske, ekološke i socijalne uvjete (uvodna izjava 1. Uredbe br. 1224/2009). Uspjeh zajedničke ribarstvene politike ovisi o provedbi učinkovitog sustava kontrole (uvodna izjava 2. Uredbe br. 1224/2009).
Taj sustav kontrole temelji se osobito na sustavu odobrenja propisanom u glavi III. Uredbe br. 1224/2009 naslovljenoj „Opći uvjeti pristupa vodama i resursima“. Tako se na temelju članka 6. navedene uredbe ribarsko plovilo Zajednice smije koristiti za gospodarsko iskorištavanje živih vodenih bogatstava jedino ako ima važeću povlasticu za ribolov. Također, na temelju članka 7. te uredbe ribarskom plovilu Zajednice koje obavlja ribolov u vodama Zajednice dopušteno je obavljati jedino one posebne ribolovne aktivnosti koje su navedene u važećem odobrenju za ribolov.
Međutim, povlastica za ribolov može se privremeno ukinuti ili trajno oduzeti. U tom pogledu, na temelju članka 92. Uredbe br. 1224/2009, primjenjuje se sustav kaznenih bodova. Prema tom sustavu bodovi se dodjeljuju ovlašteniku povlastice ako osoba počini teški prekršaj kojim su povrijeđena pravila zajedničke ribarstvene politike. Kada ukupan broj tako dodijeljenih bodova dosegne određeni prag, povlastica za ribolov automatski se ukida ili oduzima. Što se tiče odobrenja za ribolov, na temelju članka 7. navedene uredbe, ono se ne dodjeljuje ako dotično plovilo nema povlasticu za ribolov ili ako je ona bila privremeno ili trajno ukinuta, i privremeno se ukida ako je povlastica za ribolov bila privremeno ukinuta.
Osim toga članak 108. Uredbe br. 1224/2009 predviđa mogućnost da Komisija može, ako su ispunjeni određeni uvjeti, donijeti hitne mjere koje uključuju među ostalim privremeni prekid ribolovnih aktivnosti plovila koja plove pod zastavom države članice.
Tako su ribolovna plovila Unije u pogledu pristupa resursima podvrgnuta sustavu odobrenja kojem je svojstvena određena nesigurnost.
U tom pogledu, Sud je već presudio da činjenica da je netko nositelj prava na ribolov kao i kvote koju dodjeljuje država članica nadležna za određenu ribolovnu sezonu ne može toj osobi dati pravo da u svim okolnostima iscrpi tu kvotu (presuda od 14. listopada 2014., Giordano/Komisija, C‑611/12 P, Zb.,
EU:C:2014:2282
, t. 48.).
Treba dakle utvrditi da dodjela povlastice i odobrenja za ribolov, na što se pozivaju tužitelji, ne omogućava da se za njegove nositelje smatra da su stekli pravo u smislu sudske prakse navedene gore u točki 71.
Stoga tužitelji nepravilno tvrde da se pobijana odluka na njih ili njihove članove osobno odnosila.
Iz navedenog proizlazi da tužitelji nemaju procesnu legitimaciju za pobijanje odluke.
Posljedično, i bez potrebe da se utvrđuje imaju li tužitelji pravo tražiti djelomično poništenje pobijane odluke, tužbu treba u svakom slučaju odbaciti kao nedopuštenu.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika Općeg Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, nalaže im se snošenje troškova, sukladno zahtjevu Komisije.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbacuje.

2.
Nalaže se Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca), Associazione Lega Pesca i Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL) snošenje troškova.

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. srpnja 2015.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski