CELEX: 62010CJ0507
Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa
Puitepäätös 2001/220/YOS
Uhrin asema rikosoikeudenkäynnissä
Haavoittuvien henkilöiden suojelu
Alaikäisen kuuleminen todistajana
Pääkäsittelystä erillinen menettely, jossa todistelu otetaan vastaan etukäteen
Virallinen syyttäjä kieltäytyy esittämästä tuomarille pyyntöä kuulemisen toimittamiseksi

Ennakkoratkaisupyyntö koskee uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15.3.2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS
(EYVL L 82, s. 1; jäljempänä puitepäätös) 2, 3 ja 8 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty X:ää vastaan käytävässä rikosoikeudenkäynnissä, jossa häntä syytetään alaikäisen tyttärensä Y:n seksuaalisesta
hyväksikäytöstä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Puitepäätös
Puitepäätöksen 1 artiklan a kohdan mukaan ”uhrilla” tarkoitetaan ”luonnollista henkilöä, joka on kärsinyt vahinkoa, mukaan
lukien fyysinen tai henkinen vaurio, henkinen kärsimys tai taloudelliset menetykset sellaisista teoista tai laiminlyönneistä,
jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia”.
Puitepäätöksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Kunnioittaminen ja tunnustaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on annettava uhreille todellinen ja asianmukainen asema rikosoikeudellisessa järjestelmässään. Jäsenvaltion
on jatkettava ponnisteluja sen varmistamiseksi, että uhria kohdellaan hänen ihmisarvoaan asianmukaisesti kunnioittaen oikeudenkäynnin
aikana ja että uhrin oikeudet ja oikeutetut edut tunnustetaan, erityisesti rikosoikeudenkäynnin osalta.
2. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että erityisen haavoittuvaiset uhrit voivat saada olosuhteitaan parhaiten vastaavaa
erityiskohtelua.”
Puitepäätöksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Kuuleminen ja todisteiden esittäminen”, säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on taattava uhrille mahdollisuus tulla kuulluksi oikeudenkäynnin aikana sekä mahdollisuus toimittaa todisteita.
Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sen viranomaiset kuulustelevat uhria
ainoastaan rikosoikeudenkäynnin kannalta tarpeellisessa määrin.”
Puitepäätöksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus suojeluun”, säädetään seuraavaa:
”1. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava riittävä suojelun taso uhrille ja tarvittaessa hänen perheelleen tai vastaavassa
asemassa oleville henkilöille erityisesti heidän turvallisuutensa ja yksityisyytensä suojelemiseksi silloin, kun toimivaltaiset
viranomaiset katsovat, että on olemassa vakava kostotoimien uhka tai selviä viitteitä siitä, että heidän yksityisyyttään aiotaan
tarkoituksellisesti ja vakavalla tavalla häiritä.
2. Tämän vuoksi kunkin jäsenvaltion on varmistettava tarvittaessa asianmukainen mahdollisuus uhrin, hänen perheensä tai perheenjäsentä
vastaavassa asemassa olevien henkilöiden yksityisyyden ja henkilön suojeluun oikeuskäsittelyn yhteydessä, sanotun kuitenkaan
rajoittamatta 4 kohdan soveltamista.
3. Kunkin jäsenvaltion on lisäksi varmistettava, että uhri ja rikoksentekijä voidaan pitää erillään tuomioistuimen tiloissa,
paitsi jos rikosoikeudenkäynti sitä edellyttää. Tämän vuoksi kunkin jäsenvaltion on tarvittaessa luotava vähitellen omat odotustilat
uhreja varten tuomioistuimen tiloihin.
4. Kunkin jäsenvaltion on kaikkia asianmukaisia, kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden kanssa yhdenmukaisia keinoja
käyttämällä huolehdittava, että kun uhreja ja erityisesti haavoittuvimpia uhreja on suojeltava julkisessa oikeudenkäynnissä
todistamisen seurauksilta, nämä saavat tuomioistuimen tekemällä päätöksellä todistaa olosuhteissa, joissa tämä tavoite voidaan
toteuttaa.”

Kansallinen lainsäädäntö
Rikosprosessilain (jäljempänä CPP) V osastossa, jonka otsikko on ”Esitutkinta ja valmisteleva istunto”, olevan 392 §:n 1 bis
momentissa säädetään seuraavaa:
”Rikoslain – – 609 quater – – §:ssä tarkoitettuja rikoksia koskevissa oikeudenkäynneissä sekä virallinen syyttäjä, viran puolesta
tai uhrin pyynnöstä, että rikostutkinnan kohteena oleva henkilö voivat pyytää, että alaikäisen tai asianomistajana olevan
täysi-ikäisen henkilön todistajanlausunto otetaan vastaan erillisessä todistelumenettelyssä myös muissa kuin 1 momentissa
tarkoitetuissa tapauksissa.”
CPP:n 394 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Asianomistaja voi pyytää virallista syyttäjää toimittamaan pääkäsittelystä erillisen todistelumenettelyn.
2. Ellei virallinen syyttäjä hyväksy pyyntöä, sen on annettava tästä perusteltu päätös, joka annetaan tiedoksi asianomistajalle.”
CPP:n 398 §:n 5 bis momentissa säädetään seuraavaa:
”Tutkinnassa, joka koskee rikoslain – – 609 quater §:ssä tarkoitettuja rikoksia ja joissa alaikäisiä on tarpeen kuulla todistajina,
tuomioistuin voi 2 momentissa tarkoitetulla määräyksellä vahvistaa paikan, ajankohdan ja erityiset menettelytavat todistelun
vastaanottamiseksi erillisessä menettelyssä, jos se on alaikäisen kannalta tarpeen ja asianmukaista. Tällöin kuuleminen voidaan
suorittaa muualla kuin oikeustalossa, esimerkiksi tähän tarkoitukseen erityisesti varatuissa tiloissa tai sellaisten puuttuessa
kuultavan kotona. Todistajanlausunnot on tallennettava kokonaisuudessaan äänityslaitteiden tai audiovisuaalisten laitteiden
avulla. Milloin nauhoituslaitteita tai teknistä henkilökuntaa ei ole saatavilla, tuomioistuin voi käyttää asiantuntijoita
tai teknisiä avustajia. Todistajankuulustelusta on lisäksi pöytäkirjattava yhteenveto. Äänitykset puretaan nauhalta vain asianosaisen
vaatimuksesta.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi Z:n tehneen rikosilmoituksen, jossa hän väittää X:n syyllistyneen vuonna 2007 toistuvasti
tuolloin viisivuotiaan tyttärensä Y:n seksuaaliseen hyväksikäyttöön, josta määrätään rangaistus rikoslain 609 quater §:n sekä
81 §:n ja sitä seuraavien pykälien mukaisesti.
Rikosilmoituksen johdosta aloitettiin esitutkinta, jonka aikana psykologian ja pediatrian asiantuntijat kuulivat Y:tä useita
kertoja. Näiden toimenpiteiden jälkeen virallinen syyttäjä päätti 8.5.2008 luopua toimenpiteistä ja esitti tätä koskevan pyynnön.
Y oli vastustanut kyseistä pyyntöä, minkä vuoksi esitutkinnasta vastaava tuomari oli määrännyt sovellettavien menettelysääntöjen
mukaisesti pidettäväksi erityisen istunnon (udienza in camera di consiglio), jossa yleisön läsnäolo ei ole sallittu ja jossa
asianosaiset voivat ilmaista näkemyksensä pyynnön perusteista ja pyytää tarvittaessa lisätutkinnan toimittamista tai mahdollisesti
asian siirtämistä pääkäsittelyyn. Kyseisessä istunnossa Y pyysi CPP:n 394 §:n mukaisesti viralliselta syyttäjältä, että häntä
kuultaisiin todistajana pääkäsittelystä erillisessä menettelyssä, jossa todistelu otetaan vastaan etukäteen ja jota kutsuttiin
tuolloin incidente probatorio -menettelyksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määräsi, saatuaan virallisen syyttäjän suostumuksen pyyntöön toimittaa tällainen erillinen
todistelumenettely, että alaikäistä henkilöä kuullaan CPP:n 398 §:n 5 bis momentin mukaisesti erityisiä menettelymuotoja noudattaen.
Y ilmoitti kyseisessä menettelyssä joutuneensa isänsä seksuaalisen hyväksikäytön kohteeksi.
Corte suprema di cassazione kumosi 27.5.2010 ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen päätöksen toimittaa erillinen todistelumenettely.
Virallinen syyttäjä esitti 14.7.2010 uudestaan toimenpiteistä luopumista, ja asianomistaja ilmoitti vastustavansa esitystä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määräsi pidettäväksi uuden camera di consiglio -istunnon, jossa Y vaati virallista
syyttäjää esittämään uuden pyynnön kuulemisen järjestämisestä erillisessä todistelumenettelyssä. Virallinen syyttäjä ei vastannut
vaatimukseen ja esitti uudelleen toimenpiteistä luopumista.
Tribunale di Firenzessä esitutkinnasta vastaava tuomari epäilee alaikäisiin CPP:n 392 §:n 1 bis momentin, 394 §:n ja 398 §:n
nojalla sovellettavan menettelyn yhteensopivuutta puitepäätöksen 2, 3 ja 8 artiklan kanssa siltä osin kuin kyseinen menettely
ei velvoita virallista syyttäjää hyväksymään asianomistajan vaatimusta erillisen todistelumenettelyn toimittamiseksi ja siltä
osin kuin se ei anna asianomistajalle mahdollisuutta hakea muutosta tuomioistuimelta päätökseen, jolla virallinen syyttäjä
on kieltäytynyt hyväksymästä asianomistajan vaatimusta, ja se on päättänyt tämän johdosta lykätä asian ratkaisua pyytääkseen
unionin tuomioistuinta lausumaan mainittujen puitepäätöksen artiklojen sisältämien vaatimusten ulottuvuudesta.

Unionin tuomioistuimen toimivalta
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen liitteenä olevan, siirtymämääräyksistä tehdyn pöytäkirjan N:o 36 9 artiklan
mukaan puitepäätöksen, joka on tehty Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston perusteella ennen Lissabonin sopimuksen
voimaantuloa, oikeusvaikutukset säilyvät niin kauan kuin puitepäätöstä ei kumota, julisteta mitättömäksi tai muuteta perustamissopimusten
nojalla.
Lisäksi pöytäkirjan 10 artiklan 1 kohdassa määrätään, että Euroopan unionin tuomioistuimen toimivalta säilyy ennallaan sellaisten
poliisiyhteistyön ja rikosasioissa tehtävän oikeudellisen yhteistyön alalla annettujen unionin säädösten osalta, jotka on
hyväksytty Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston nojalla ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa, ja myös silloin,
kun se on hyväksytty Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 35 artiklan 2 kohdan nojalla. Pöytäkirjan 10 artiklan 3 kohdan mukaan
1 kohdassa mainitun siirtymätoimenpiteen noudattaminen lakkaa viiden vuoden kuluttua Lissabonin sopimuksen voimaantulopäivästä
1.12.2009.
Amsterdamin sopimuksen voimaantulopäivästä annetusta ilmoituksesta, joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä
1.5.1999 (EYVL L 114, s. 56), käy ilmi, että Italian tasavalta on antanut EU 35 artiklan 2 kohdan nojalla julistuksen, jolla
se hyväksyi unionin tuomioistuimen toimivallan antaa ratkaisuja EU 35 artiklassa tarkoitettujen toimien pätevyydestä tai tulkinnasta
kyseisen artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti.
Niin ikään on riidatonta, että puitepäätös, joka perustuu EU 31 ja EU 34 artiklaan, kuuluu EU 35 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin
toimiin, joista unionin tuomioistuin voi antaa ennakkoratkaisun, eikä asiassa ole kiistetty sitä, että pääasiassa kyseessä
olevan kaltaisessa oikeudenkäynnissä toimivaa tutkintatuomaria on pidettävä EU 35 artiklassa tarkoitettuna jäsenvaltion tuomioistuimena
(ks. mm. asia C-467/05, Dell’Orto, tuomio 28.6.2007, Kok., s. I-5557, 35 kohta).
Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava.

Ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksillään vastauksen siihen, onko puitepäätöksen 2, 3 ja 8 artiklaa tulkittava
siten, että ne ovat esteenä CPP:n 392 §:n 1 bis momentin, 398 §:n 5 bis momentin ja 394 §:n kaltaisille kansallisille säännöksille,
joissa virallista syyttäjää ei yhtäältä velvoiteta pyytämään asiaa käsittelevältä tuomioistuimelta, että se antaisi erityisen
haavoittuvalle uhrille mahdollisuuden tulla kuulluksi ja antaa todistajanlausuntonsa erillisessä todistelumenettelyssä, joka
toimitetaan rikosoikeudenkäynnin tutkintavaiheessa, eikä toisaalta anneta tälle uhrille oikeutta hakea muutosta tuomioistuimelta
päätökseen, jolla virallinen syyttäjä on hylännyt hänen pyyntönsä tulla kuulluksi ja antaa todistajanlausuntonsa tällaisessa
menettelyssä.
Puitepäätöksen 3 artiklan mukaan kunkin jäsenvaltion on taattava kaikille uhreille mahdollisuus tulla kuulluksi oikeudenkäynnin
aikana ja toimittaa todisteita sekä toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jäsenvaltion viranomaiset
kuulustelevat uhria ainoastaan rikosoikeudenkäynnin kannalta tarpeellisessa määrin.
Puitepäätöksen 2 artiklassa ja 8 artiklan 4 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan ponnistuksiin sen varmistamiseksi, että uhria
kohdellaan hänen ihmisarvoaan asianmukaisesti kunnioittaen oikeudenkäynnin aikana ja että erityisen haavoittuvat uhrit voivat
saada olosuhteitaan parhaiten vastaavaa erityiskohtelua, ja kaikkia asianmukaisia, kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden
kanssa yhdenmukaisia keinoja käyttämällä huolehtimaan, että kun uhreja ja erityisesti haavoittuvimpia uhreja on suojeltava
julkisessa oikeudenkäynnissä todistamisen seurauksilta, nämä saavat tuomioistuimen tekemällä päätöksellä todistaa olosuhteissa,
joissa tämä tavoite voidaan toteuttaa.
Vaikka puitepäätöksessä ei määritellä sen 2 artiklan 2 kohdassa ja 8 artiklan 4 kohdassa mainittua uhrin haavoittuvuuden käsitettä,
kiistää ei voida sitä, että silloin, kun pikkulapsi väittää – kuten nyt pääasiassa – joutuneensa toistuvasti isänsä seksuaalisen
hyväksikäytön kohteeksi, on ilmiselvää, että tällaiseen lapseen voidaan juuri ikänsä sekä niiden rikollisten tekojen luonteen,
vakavuuden ja niistä aiheutuvien seurausten vuoksi, joiden uhriksi hän katsoo joutuneensa, soveltaa tätä luonnehdintaa, jotta
hän voisi näin saada puitepäätöksen edellä mainituissa määräyksissä edellytettyä suojaa (ks. vastaavasti asia C-105/03, Pupino,
tuomio 16.6.2005, Kok., s. I-5285, 53 kohta).
Yhdessäkään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemista kolmesta puitepäätöksen säännöksessä ei säädetä konkreettisista
menettelytavoista niiden sisältämien tavoitteiden toteuttamiseksi, eli sen takaamiseksi, että jokaista uhria kohdellaan ”hänen
ihmisarvoaan asianmukaisesti kunnioittaen”, että heillä on ”mahdollisuus tulla kuulluksi” oikeudenkäynnin aikana sekä ”mahdollisuus
toimittaa todisteita”, että uhreja ”kuulustellaan ainoastaan rikosoikeudenkäynnin kannalta tarpeellisessa määrin”, että ”erityisen
haavoittuvaiset uhrit” voivat saada ”olosuhteitaan parhaiten vastaavaa erityiskohtelua” ja että tällaisia uhreja suojellaan
”julkisessa oikeudenkäynnissä todistamisen seurauksilta” huolehtimalla ”kaikkia asianmukaisia, kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden
kanssa yhdenmukaisia keinoja käyttämällä” siitä, että nämä saavat ”tuomioistuimen tekemällä päätöksellä todistaa olosuhteissa,
joissa tämä tavoite voidaan toteuttaa” (ks. vastaavasti, em. asia Pupino, tuomion 54 kohta).
Koska puitepäätöksen säännökset eivät ole tämän yksityiskohtaisempia, voidaan EU 34 artiklan, jossa kansallisille toimielimille
jätetään toimivalta valita muoto ja tarvittavat keinot puitepäätöksillä tavoitellun tuloksen saavuttamiseksi, perusteella
todeta, että puitepäätöksessä jätetään kansallisille viranomaisille laaja harkintavalta sen osalta, miten sillä asetetut tavoitteet
konkreettisesti toteutetaan (ks. vastaavasti asia C-404/07, Katz, tuomio 9.10.2008, Kok., s. I-7607, 46 kohta; asia C-205/09,
Eredics ja Sápi, 21.10.2010, 37 ja 38 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja yhdistetyt asiat C-483/09 ja C-1/10,
Gueye ja Salmerón Sánchez, tuomio 15.9.2011, 57, 72 ja 74 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön mukaan esitutkinnan aikana annettu todistajanlausunto on yleensä toistettava pääkäsittelyssä,
jotta se saa todisteen arvon kaikkine vaikutuksineen. Tietyissä tapauksissa on kuitenkin mahdollista antaa tällainen lausunto
yhden ainoan kerran esitutkinnan aikana siten, että todistusarvo on sama mutta menettelytapa on toinen kuin julkisessa oikeudenkäynnissä
(ks. em. asia Pupino, tuomion 55 kohta).
Oikeuskäytännössä on tämän lainsäädännön osalta todettu, että niiden tavoitteiden toteuttaminen, joihin edellä mainituilla
puitepäätöksen säännöksillä pyritään, edellyttää, että kansallisella tuomioistuimella on mahdollisuus erityisen haavoittuvaisten
uhrien kyseessä ollessa soveltaa Italian oikeudessa säädettyä etukäteen toimitettavan erillisen todistelumenettelyn kaltaista
erityistä menettelyä sekä niin ikään siinä säädettyä todistelua koskevia erityisiä menettelytapoja, jos tämä menettely vastaa
parhaiten uhrien olosuhteisiin ja jos se on tarpeen, jotta vältetään todisteiden häviäminen, jotta kuulusteluja toistetaan
mahdollisimman vähän ja jotta vältetään julkisessa oikeudenkäynnissä todistamisesta näille uhreille aiheutuvat haitalliset
seuraukset (em. asia Pupino, tuomion 56 kohta).
Toisin kuin edellä mainitussa asiassa Pupino, nyt käsiteltävässä pääasiassa kyseessä oleva rikos kuuluu niihin rikoksiin,
joiden osalta mainittuun menettelyyn turvautuminen on lähtökohtaisesti mahdollista.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, että se, ettei viralliseen syyttäjään ole kohdistettu velvoitetta
hyväksyä erityisen haavoittuvan uhrin asian esitutkintavaiheessa esittämää vaatimusta pyytää asian käsittelystä vastaavaa
tuomaria turvautumaan kyseiseen menettelyyn ja toimittamaan kuulemista laissa säädettyjä erityisiä menettelytapoja noudattaen,
ei ole edellä mainittujen puitepäätöksen säännösten mukaista. Tutkintatuomari ei kyseisen tuomioistuimen mukaan voi siinä
tapauksessa, että virallinen syyttäjä hylkää vaatimuksen eikä esitutkinnan kohteena oleva henkilö esitä tällaista vaatimusta,
turvautua mainittuun menettelyyn, vaikka hän voi toisaalta velvoittaa virallisen syyttäjän muotoilemaan syyteperusteet, joiden
nojalla asia voidaan siirtää pääkäsittelyyn syytetyn tuomitsemiseksi.
Kuten edellä 27 ja 28 kohdassa on todettu, yhdessäkään niistä kolmesta puitepäätöksen säännöksestä, joihin ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin on viitannut, ei säädetä siitä, millä tavoin siinä asetetut tavoitteet on konkreettisesti toteutettava.
Näiden säännösten sanamuodon perusteella, ja kun otetaan huomioon EU 34 artikla, kansallisilla viranomaisilla on katsottava
olevan laaja harkintavalta toteuttamistapojen valinnassa.
Kuten edellä on esitetty, vaikka jäsenvaltioiden on säädettävä erityisistä toimenpiteistä erityisen haavoittuvia uhreja varten,
tämä ei välttämättä synnytä näille uhreille oikeutta kaikissa tapauksissa esitutkintavaiheessa toimitettavan erillisen todistelumenettelyn
kaltaiseen järjestelyyn puitepäätöksessä asetettujen tavoitteiden toteuttamiseksi.
Puitepäätöksen 8 artiklan 4 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille erityinen velvoite taata silloin, kun uhreja ja erityisesti
haavoittuvimpia uhreja on suojeltava ”julkisessa oikeudenkäynnissä todistamisen seurauksilta”, että ”nämä saavat tuomioistuimen
tekemällä päätöksellä todistaa olosuhteissa, joissa tämä tavoite voidaan toteuttaa”, ja tämä ”käyttämällä kaikkia asianmukaisia,
kansallisen lainsäädännön perusperiaatteiden kanssa yhdenmukaisia keinoja”.
On kuitenkin huomattava, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 53–58 kohdassa esittänyt, että sen harkintavallan rajoja,
joka jäsenvaltioilla on kyseisen tavoitteen toteuttamisessa, ei kuitenkaan ylitetä sellaisella kansallisella lainsäädännöllä,
jossa säädetään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa oikeusjärjestyksessä menettelysäännöksistä, joiden nojalla virallinen
syyttäjä päättää, onko uhrin pyyntö turvautua erillisen todistelunmenettelyn kaltaiseen menettelyyn hyväksyttävä.
Sen lisäksi, kuten puitepäätöksen johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa on todettu, että puitepäätöksellä ei velvoiteta
jäsenvaltioita takaamaan uhreille samanlaista kohtelua kuin oikeudenkäynnin asianosaisille (ks. mm. em. yhdistetyt asiat Gueye
ja Salmerón Sánchez, tuomion 53 kohta), sitä, että Italian rikosoikeudessa virallinen syyttäjä päättää, esitetäänkö asiaa
käsittelevälle tuomioistuimelle uhrin pyyntö turvautua esitutkintavaiheessa erilliseen todistelumenettelyyn, jolla poiketaan
periaatteesta, jonka mukaan todisteet otetaan vastaan pääkäsittelyssä, voidaan pitää loogisena järjestelmässä, jossa virallinen
syyttäjä on syytetoimenpiteisiin ryhtymisestä vastaava lainkäyttöelin.
Edellä esitetystä seuraa yhtäältä, että pääasiassa kyseessä olevat kansalliset säännökset perustuvat kyseessä olevan jäsenvaltion
rikosoikeudellisen järjestelmän perusperiaatteisiin, joita on puitepäätöksen 8 artiklan 4 kohdan mukaan noudatettava. Toisaalta,
kun arvioidaan uhrin pyyntöä erillisen todistelumenettelyn käyttämisestä, on otettava huomioon se, että puitepäätöstä on tulkittava
perusoikeuksien kunnioittamisen edellyttämällä tavalla. Tämä vaatimus mielessä pitäen kansallisten viranomaisten on taattava
kussakin tapauksessa se, että tällainen menettely toimitetaan niin, ettei rikosoikeudenkäynnistä kokonaisuutena tarkastellen
tule edellä mainittujen säännösten vastaisesti epäoikeudenmukainen.
Vaikka Italian oikeusjärjestyksessä tutkintatuomari voi velvoittaa virallisen syyttäjän nostamaan syytteen tietyssä asiassa
siitä huolimatta, että tämä haluaisi luopua toimenpiteistä, tällaisessa tapauksessa virallinen syyttäjä voi ilmeisesti myös
aina tilanteen niin vaatiessa esittää tuomioistuimelle, joka päättää menettelyn jatkamisesta, pyynnön erillisen todistelumenettelyn
kaltaisen menettelyn toimittamisesta.
Kuten Italian hallitus on esittänyt, silloin kun on kyse pääkäsittelystä toimivaltaisessa tuomioistuimessa ja asia on viety
tuomioistuimeen syytetyn tuomitsemiseksi, uhria suojataan useilla CPP:n säännöksillä, joissa säädetään muun muassa asian käsittelemisestä
suljetuin ovin ja mahdollisuudesta soveltaa CPP:n 398 §:n 5 bis momenttia eli juuri niitä menettelymuotoja, joita ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin haluaisi sovellettavan esitutkintavaiheessa.
Edellä 36 kohdassa tehtyä päätelmää ei horjuta myöskään se, ettei virallisen syyttäjän hylkäävään päätökseen, joka on perusteltava,
voida hakea muutosta tuomioistuimelta, sillä tämä johtuu siitä, että kyseessä on järjestelmä, jossa syyttämispäätöksen tekee
lähtökohtaisesti virallinen syyttäjä yksin.
Kuten oikeuskäytännössä on todettu (ks. mm. em. yhdistetyt asiat Gueye ja Salmerón Sánchez, tuomion 58 ja 59 kohta), puitepäätöksen
3 artiklan ensimmäinen kohta ja 2 artiklan 1 kohta edellyttävät erityisesti sitä, että uhri voi antaa todistajanlausunnon
rikosoikeudenkäynnissä ja että tällainen lausunto voidaan ottaa huomioon todisteena. Sen takaamiseksi, että uhri voi todella
osallistua rikosoikeudenkäyntiin asianmukaisella tavalla, oikeus tulla kuulluksi edellyttää, että hänelle annetaan paitsi
mahdollisuus kuvata objektiivisesti tosiseikkoja myös tilaisuus esittää kantansa.
Rikoksen uhrille ei kuitenkaan taata puitepäätöksessä eikä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. ihmisoikeuksien
ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Roomassa 4.11.1950, 6 artiklan
osalta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio asiassa Asociación de Víctimas del Terrorismo v. Espanja, 29.3.2001) aloiteoikeutta
syytetoimenpiteisiin kolmatta vastaan hänen tuomitsemisekseen.
Esitettyihin kysymyksiin on edellä esitetyn perusteella vastattava, että puitepäätöksen 2 ja 3 artiklaa ja 8 artiklan 4 kohtaa
on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä CPP:n 392 §:n 1 bis momentin, 398 §:n 5 bis momentin ja 394 §:n kaltaisille
kansallisille säännöksille, joissa ei yhtäältä velvoiteta virallista syyttäjää pyytämään asiaa käsittelevältä tuomioistuimelta,
että se antaisi erityisen haavoittuvalle uhrille mahdollisuuden tulla kuulluksi ja antaa todistajanlausuntonsa erillisessä
todistelumenettelyssä, joka toimitetaan rikosoikeudenkäynnin esitutkintavaiheessa, eikä toisaalta anneta tälle uhrille oikeutta
hakea muutosta tuomioistuimelta päätökseen, jolla virallinen syyttäjä on hylännyt hänen pyyntönsä tulla kuulluksi ja antaa
todistajanlausuntonsa tällaisessa menettelyssä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15.3.2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS 2 ja 3 artiklaa ja
8 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä CPP:n 392 §:n 1 bis momentin, 398 §:n 5 bis momentin ja
394 §:n kaltaisille kansallisille säännöksille, joissa ei yhtäältä velvoiteta virallista syyttäjää pyytämään asiaa käsittelevältä
tuomioistuimelta, että se antaisi erityisen haavoittuvalle uhrille mahdollisuuden tulla kuulluksi ja antaa todistajanlausuntonsa
erillisessä todistelumenettelyssä, joka toimitetaan rikosoikeudenkäynnin esitutkintavaiheessa, eikä toisaalta anneta tälle
uhrille oikeutta hakea muutosta tuomioistuimelta päätökseen, jolla virallinen syyttäjä on hylännyt hänen pyyntönsä tulla kuulluksi
ja antaa todistajanlausuntonsa tällaisessa menettelyssä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.