CELEX: 62010CJ0177
Politica socială
Directiva 1999/70/CE
Acordul-cadru cu privire la munca pe durată determinată încheiat între CES, UNICE și CEEP
Clauza 4
Aplicarea acordului-cadru în domeniul funcției publice
Principiul nediscriminării

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea clauzei 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe
durată determinată încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”) care figurează în anexa la Directiva
1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între
CES, UNICE și CEEP (JO L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Rosado Santana, în prezent funcționar de carieră în cadrul
Junta de Andalucía, pe de o parte, și Consejería de Justicia y Administración Pública de la Junta de Andalucía (Ministerul
Justiției și Administrației publice din cadrul guvernului Comunității Autonome Andaluzia, denumit în continuare „Consejería”),
pe de altă parte, privind o decizie a acestuia din urmă de anulare a unor acte referitoare la numirea domnului Rosado Santana
în calitate de funcționar de carieră în categoria generală a asistenților prin intermediul promovării interne.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
Din considerentul (14) al Directivei 1999/70, care este întemeiată pe articolul 139 alineatul (2) CE, reiese că părțile semnatare
ale acordului‑cadru și‑au manifestat dorința de a îmbunătăți calitatea muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului
nediscriminării, și de a stabili un cadru pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea unor raporturi de muncă sau
contracte pe durată determinată succesive.
Potrivit articolului 1 din directiva menționată, scopul acesteia este „punerea în aplicare a acordului‑cadru […], încheiat
[…] între organizațiile de tip confederativ generale CES, UNICE și CEEP”.
Potrivit articolului 2 primul paragraf din această directivă:
„Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire
a prezentei directive până la data de 10 iulie 2001 sau se asigură că, până la această dată, partenerii sociali adoptă dispozițiile
necesare prin acord, statele membre fiind obligate să adopte orice dispoziție necesară care să le permită garantarea în orice
moment a rezultatelor impuse de prezenta directivă. Statele membre informează de îndată Comisia în acest sens.”
Potrivit clauzei 1 din acordul‑cadru, obiectivul acestuia este:
„(a)      îmbunătățirea calității muncii pe durată determinată, asigurând aplicarea principiului nediscriminării;
(b)      stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau contractelor de muncă
pe durată determinată succesive.”
Clauza 2 alineatul (1) din acordul‑cadru are următorul cuprins:
„Prezentul acord se aplică în cazul lucrătorilor pe durată determinată care au un contract de muncă sau un raport de muncă,
definite în legislația, convențiile colective sau practicile în vigoare în fiecare stat membru.”
Clauza 3 din acordul‑cadru prevede:
„(1)      În sensul prezentului acord, «lucrător pe durată determinată» reprezintă o persoană care are un contract sau un raport de
muncă pe durată determinată, încheiate direct între angajator și lucrător, în care încetarea contractului sau a raportului
de muncă este determinată de condiții obiective, cum ar fi împlinirea termenului, îndeplinirea unei sarcini determinate sau
producerea unui eveniment determinat.
(2)      În sensul prezentului acord, termenul «lucrător pe durată nedeterminată comparabil» desemnează un lucrător care are un contract
sau un raport de muncă pe durată nedeterminată, în cadrul aceleiași instituții, cu aceeași muncă sau ocupație, ținându‑se
seama de calificare sau competențe. Dacă nu există un lucrător cu contract pe durată nedeterminată comparabil în aceeași instituție,
comparația se face prin referire la convenția colectivă aplicabilă sau, dacă aceasta nu există, în conformitate cu legislația,
convențiile colective sau practicile naționale.”
Clauza 4 din acordul‑cadru, intitulată „Principiul nediscriminării”, prevede:
„(1)      În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, [lucrătorii] pe durată determinată nu sunt tratați într‑un mod mai puțin
favorabil decât lucrătorii pe durată nedeterminată comparabili, numai pentru că aceștia au un contract sau un raport de muncă
pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
[…]
(4)      Condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare speciale sunt aceleași pentru lucrătorii cu contract pe durată
determinată și pentru cei cu contract pe durată nedeterminată, cu excepția situației în care condițiile de vechime diferite
sunt justificate de motive obiective.”
Reglementarea națională
Articolul 1 alineatul 2 din Legea 70/1978 privind recunoașterea perioadelor de serviciu anterioare în administrația publică
(Ley 70/1978 de reconocimiento de servicios previos en la Administración Pública) din 26 decembrie 1978 (BOE nr. 9 din 10
ianuarie 1979, p. 464, denumită în continuare „Legea 70/1978”) prevede:
„Sunt considerate perioade de serviciu efectiv toate perioadele, fără distincție, în care serviciul s‑a îndeplinit în sectoarele
administrației publice vizate la alineatul anterior, indiferent dacă serviciul a fost îndeplinit în calitate de agent angajat
(pe durată determinată sau temporar) sau în regimul de contract administrativ sau de contract de muncă și indiferent dacă
aceste contracte au fost sau nu au fost încheiate în formă scrisă.”
A 22-a dispoziție adițională la Legea 30/1984 privind reforma funcției publice spaniole (Ley 30/1984 de reforma de la Función
Pública) din 2 august 1984 (BOE nr. 185 din 3 august 1984, p. 22629), astfel cum a fost modificată prin Legea 42/1994 privind
unele măsuri fiscale, administrative și de natură socială (Ley 42/1994 de medidas fiscales, administrativas y de orden social)
din 30 decembrie 1994 (BOE nr. 313 din 31 decembrie 1994, p. 39457), prevede:
„Accesul la categoriile sau la treptele grupei C se poate efectua prin intermediul promovării interne cu plecare de la categoriile
sau treptele grupei D în domeniul de activitate sau de atribuții corespunzător, dacă este cazul, și se pune în aplicare potrivit
sistemului de concurs, cu aprecierea, în faza concursului, a calificărilor prin raportare la cariera și la posturile ocupate,
a nivelului de formare și a vechimii.
În acest scop, trebuie să se facă dovada posesiei titlurilor prevăzute la articolul 25 din prezenta lege sau a unei vechimi
de zece ani într‑o categorie ori într‑o treaptă din grupa D sau de cinci ani în cazul în care persoana interesată a urmat
un curs de formare specifică accesibil potrivit unor criterii obiective.
Prezenta dispoziție este o normă de bază a statutului funcționarilor publici, adoptată în temeiul articolului 149 alineatul
1 punctul 18 din Constituție.”
Articolul 32 din Decretul 2/2002 de adoptare a regulamentului general privind recrutarea, promovarea internă, ocuparea posturilor
și promovarea profesională a funcționarilor din administrația generală a Junta de Andalucía (Decreto 2/2002 por el que se
aprueba el Reglamento General de Ingreso, promoción interna, provisión de puestos de trabajo y promoción profesional de los
funcionarios de la Administración General de la Junta de Andalucía) din 9 ianuarie 2002 (BOJA nr. 8 din 19 ianuarie 2002,
p. 913) este redactat în termeni similari celor ai dispoziției adiționale menționate.
Legea 7/2007 privind statutul de bază al funcționarilor publici (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público) din
12 aprilie 2007 (BOE nr. 89 din 13 aprilie 2007, p. 16270, denumită în continuare „LEBEP”), se aplică, în conformitate cu
articolul 2 alineatul 1 din aceasta, funcționarilor și, dacă este cazul, agenților contractuali care lucrează în special în
administrațiile comunităților autonome.
Articolul 8 alineatul 2 din LEBEP prevede că funcționarii publici sunt clasificați în funcționari de carieră („funcionarios
de carrera”), funcționari temporari („funcionarios interinos”), agenți contractuali și personal auxiliar.
Articolul 9 alineatul 1 din LEBEP prevede:
„Funcționarii de carieră sunt persoanele care sunt desemnate de lege să îndeplinească servicii profesionale remunerate cu
caracter permanent și care fac parte din administrația publică în temeiul unui raport statutar reglementat de dreptul administrativ.”
Articolul 10 alineatul 1 din LEBEP prevede:
„Funcționari temporari sunt persoanele care, ca urmare a unor necesități și urgențe justificate în mod expres, sunt numite
în această calitate pentru îndeplinirea unor atribuții proprii funcționarilor de carieră, în cazul în care survine una dintre
situațiile de mai jos:
a)      Existența unor posturi vacante nesusceptibile să fie ocupate de funcționari de carieră.
b)      Înlocuirea temporară a unor funcționari de carieră.
c)      Realizarea de programe cu caracter temporar.
d)      Excesul de activitate sau acumularea unui volum de muncă pentru o perioadă de maximum șase luni în cadrul unei perioade de
douăsprezece luni.”
Articolul 18 din LEBEP, intitulat „Promovarea internă a funcționarilor de carieră”, este redactat după cum urmează:
1.      Promovarea internă intervine în cadrul unor proceduri de selecție în care se garantează respectarea principiilor constituționale
de egalitate, de merit și de capacitate […]
2.      Funcționarii trebuie să îndeplinească condițiile cerute pentru accesul lor în funcție, să aibă o vechime de cel puțin doi
ani de serviciu activ în cadrul subgrupei inferioare sau al grupei de clasificare profesională, dacă această din urmă grupă
nu cuprinde o subgrupă, și să treacă probele de selecție corespunzătoare.”

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Din informațiile transmise Curții, rezultă că între anii 1989 și 2005, reclamantul din acțiunea principală a lucrat ca funcționar
temporar în serviciile Junta de Andalucía. A devenit funcționar de carieră al acestei administrații publice în 2005.
La 17 decembrie 2007, Consejería a publicat în
Boletín Oficial de la Junta de Andalucía
un anunț de concurs prin care se anunța organizarea unor probe de selecție pentru accesul funcționarilor, prin intermediul
promovării interne, la categoria generală a asistenților din cadrul acestei administrații publice.
Anunțul menționat cuprindea mai multe condiții pe care candidații la aceste probe trebuiau să le îndeplinească. Mai întâi,
aceștia trebuiau să facă parte dintre funcționarii corpului general al Junta de Andalucía. Apoi, trebuiau să aibă sau să fie
în măsură să obțină diploma de „Bachiller Superior” sau o diplomă echivalentă ori, în lipsa unei asemenea diplome, să facă
dovada unei vechimi în funcție de zece ani în calitate de funcționar de carieră în categoriile aparținând grupei D sau de
cinci ani în categoriile menționate după ce s‑a urmat un curs specific la Institutul andaluz al administrației publice. În
sfârșit, candidații trebuiau să acceadă la promovarea internă cu plecare de la categorii aparținând unei grupe de nivel imediat
inferior celui din categoria care făcea obiectul concursului și să facă dovada unei vechimi de cel puțin doi ani ca funcționar
de carieră în grupa respectivă.
În anunțul de concurs se mai menționa că „nu vor fi luate în considerare perioadele de serviciu anterioare recunoscute ca
fiind efectuate în calitate de personal temporar sau contractual în cadrul unei administrații publice sau alte perioade de
serviciu anterioare similare”.
Reclamantul din acțiunea principală, care a participat la probele procedurii de selecție în calitatea sa de funcționar de
carieră din grupa D din cadrul Junta de Andalucía cu mai mult de doi ani vechime, figura inițial pe lista definitivă de laureați
ai concursului publicată la 12 noiembrie 2008.
După publicarea, la 2 februarie 2009, a listei posturilor vacante oferite și după ce domnul Rosado Santana a furnizat documentele
solicitate, secretarul general al Consejería a anulat, prin decizia din 25 martie 2009 (denumită în continuare „decizia în
litigiu în acțiunea principală”), decizia de admitere și de numire a acestuia ca funcționar de carieră din grupa C, din cauză
că nu avea nici diplomele cerute, nici, în lipsa acestor diplome, vechimea de zece ani ca funcționar de carieră.
La 8 iunie 2009, reclamantul din acțiunea principală a formulat o acțiune împotriva deciziei în litigiu în acțiunea principală
întemeindu‑se pe articolul 14 din Constituția spaniolă, care consacră principiul egalității în fața legii, și pe articolul
1 din Legea 70/1978. În plus, el susținea că, întrucât secretarul general al Consejería a luat în considerare numai vechimea
dobândită ca funcționar de carieră după 2005, iar nu perioadele de serviciu anterioare în care a lucrat în calitate de funcționar
temporar, decizia în litigiu în acțiunea principală încalcă principiul nediscriminării enunțat de clauza 4 din acordul‑cadru.
În fața instanței de trimitere, Consejería a susținut că Legea 70/1978 nu se poate aplica în vederea determinării calificărilor
cerute pentru un concurs, întrucât calculul perioadelor de serviciu anterioare, în privința funcționarilor temporari, se poate
efectua numai în scopuri economice. În caz contrar, funcționarul care, anterior, a lucrat în calitate de funcționar temporar
ar fi tratat mai favorabil decât acela care nu a lucrat în această calitate. O asemenea atitudine ar fi discriminatorie, ținând
seama de natura proprie a muncii îndeplinite ca funcționar temporar, care nu prezintă caracteristicile de permanență și de
stabilitate proprii funcției publice, vechimea dobândită în calitate de funcționar de carieră trebuind să primeze întotdeauna
oricărui merit întemeiat pe perioadele de serviciu în care munca a fost îndeplinită ca funcționar temporar.
În decizia de trimitere, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nr. 12 de Sevilla ridică problema consecințelor unor decizii
ale Tribunal Constitucional (Curtea Constituțională), potrivit cărora o diferență de tratament între funcționarii de carieră
și funcționarii temporari care exercită aceleași funcții este permisă. Instanța de trimitere constată totuși că aceste decizii
sunt în parte contrazise de alte hotărâri pronunțate tot de Tribunal Constitucional.
Instanța de trimitere constată de asemenea că o mare parte a instanțelor spaniole urmează o anumită linie doctrinală potrivit
căreia, în cazul anunțurilor de concurs publice în care sunt publicate clauzele care indică condițiile de admitere și de notare
a candidaților, acestea constituie „legea” concursului și, în cazul în care aceste clauze nu au fost contestate de persoana
interesată în termenul stabilit în acest sens, nelegalitatea lor nu mai poate fi invocată ulterior pentru contestarea rezultatului
concursului în măsura în care acesta îl afectează pe cel interesat.
Potrivit instanței menționate, întrebarea esențială care se ridică în acțiunea principală este aceea dacă o reglementare națională
care ia drept elemente de comparație doi funcționari de carieră, excluzând în același timp luarea în considerare a perioadelor
de serviciu ale unuia dintre ei pentru singurul motiv că acesta și‑a îndeplinit activitatea în acele perioade în calitate
de funcționar temporar, ar fi contrară clauzei 4 din acordul‑cadru.
În aceste împrejurări, Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nr. 12 de Sevilla a hotărât să suspende judecarea cauzei și
să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Directiva [1999/70] trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care curtea constituțională a unui stat membru al Uniunii
[Europene] s‑a pronunțat în sensul că ar putea să nu fie considerată neconstituțională recunoașterea unor drepturi diferite
pentru funcționarii temporari față de funcționarii de carieră din acel stat, aceasta implică în mod obligatoriu excluderea
posibilității ca dispoziția de drept al Uniunii menționată să fie aplicabilă în ceea ce privește funcția publică a statului
respectiv?
2)      Directiva menționată trebuie interpretată în sensul că se opune posibilității ca un organ jurisdicțional național să interpreteze
principiile egalității de tratament și nediscriminării astfel încât să se excludă, în mod general, din domeniul de aplicare
al acestora egalitatea dintre funcționarii temporari și funcționarii de carieră?
3)      Clauza 4 din [acordul‑cadru] trebuie interpretată în sensul că se opune posibilității ca perioadele de serviciu în care activitatea
s‑a desfășurat în regim temporar să nu fie luate în considerare ca vechime în muncă cu ocazia promovării la statutul de funcționar
de carieră și, mai concret, în vederea stabilirii remunerației, a clasificării în grad sau a promovării în carieră a funcționarului?
4)      Clauza [4 din acordul‑cadru] impune obligația de a interpreta reglementarea internă astfel încât să nu fie excluse de la calculul
perioadelor de serviciu ale unui funcționar perioadele în care acesta a lucrat în temeiul unui contract temporar?
5)      Clauza [4 din acordul‑cadru] trebuie interpretată în sensul că, deși un anunț public privind un post vacant a fost publicat
și nu a fost contestat de persoana interesată, instanța națională are obligația să verifice dacă prin acesta s‑a încălcat
reglementarea [Uniunii] și, în acest caz, să înlăture aplicarea acelui anunț sau a prevederii de drept intern pe care se întemeiază
acesta în măsura în care ar contraveni clauzei menționate?”

Cu privire la admisibilitatea acțiunii
Consejería consideră că decizia de trimitere, în general, și prima, a doua și a cincea întrebare preliminară, în special,
nu sunt conforme exigențelor stabilite de jurisprudența Curții referitoare la admisibilitatea cererilor de pronunțare a unei
hotărâri preliminare. Astfel, în aceasta nu s‑ar fi făcut referire la normele naționale aplicabile în acțiunea principală
sau la regimul juridic național în care se înscrie. În plus, instanța de trimitere nu ar fi expus motivele care au condus‑o
la alegerea Directivei 1999/70 și nu ar fi demonstrat legătura care există între această directivă și normele naționale menționate.
Pe de altă parte, Consejería susține că întrebările preliminare identifică în mod eronat domeniul de aplicare al clauzei 4
din acordul‑cadru și sunt și pentru acest motiv inadmisibile.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între Curte și instanțele naționale instituite
prin articolul 267 TFUE, revine numai instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume
răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, în raport cu particularitățile
cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor
pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii,
Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (a se vedea în special Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman, C‑415/93,
Rec., p. I‑4921, punctul 59, și Hotărârea din 12 octombrie 2010, Rosenbladt, C‑45/09, Rep., p. I‑9391, punctul 32).
În plus, instanțele naționale trebuie să furnizeze Curții elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod
util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea din 14 septembrie 1999, Gruber, C‑249/97, Rec., p. I‑5295, punctul 19).
În speță, trebuie subliniat că instanța de trimitere a descris în mod suficient de clar atât dispozițiile de drept spaniol
aplicabile în acțiunea principală, cât și cadrul juridic național în care se înscrie aceasta. În plus, motivele care au determinat
instanța de trimitere să adreseze întrebările referitoare la interpretarea Directivei 1999/70 reies cu claritate din decizia
de trimitere.
Referitor la argumentele Consejería privind identificarea eronată de către instanța de trimitere a domeniului de aplicare
al clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru, este suficient să se constate că o asemenea problemă nu ține de admisibilitatea
cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, ci de fondul acesteia.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se considere că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este în întregime
admisibilă.

Cu privire la întrebările preliminare

Observații introductive referitoare la aplicabilitatea Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru
Potrivit guvernului spaniol și Comisiei Europene, Directiva 1999/70 și acordul‑cadru care figurează în anexa la aceasta nu
sunt aplicabile în litigiul principal.
Guvernul spaniol arată că, atunci când a participat la procedura de promovare internă la care pot pretinde, în conformitate
cu reglementarea aplicabilă, numai funcționarii de carieră, reclamantul din acțiunea principală era el însuși, începând cu
2005, funcționar de carieră. Diferența de tratament invocată de acesta din urmă ar interveni, așadar, în raport cu alți funcționari
de carieră, care participau la rândul lor la această procedură și fie erau în posesia diplomelor cerute, fie puteau să se
prevaleze de o vechime de zece ani în calitate de funcționar de carieră. Atât guvernul spaniol, cât și Comisia susțin că acordul‑cadru
nu reglementează egalitatea de tratament dintre lucrători pe durată nedeterminată, unii dintre aceștia îndeplinindu‑și în
trecut serviciul în calitate de lucrători pe durată determinată.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit clauzei 2 alineatul (1) din acordul‑cadru, acesta se aplică lucrătorilor
pe durată determinată care au un contract de muncă sau un raport de muncă definite în legislația, în convențiile colective
sau în practicile în vigoare în fiecare stat membru.
Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că Directiva 1999/70 și acordul‑cadru sunt aplicabile tuturor lucrătorilor care efectuează
servicii remunerate în cadrul unui raport de muncă pe durată determinată încheiat cu angajatorul lor (Hotărârea din 13 septembrie
2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, Rep., p. I‑7109, punctul 28).
Simplul fapt că reclamantul din acțiunea principală a dobândit calitatea de funcționar de carieră și că accesul la o procedură
de promovare prin intermediul selecției interne este condiționată de deținerea acestei calități nu exclude posibilitatea acestuia
de a se prevala, în anumite împrejurări, de principiul nediscriminării enunțat în clauza 4 din acordul‑cadru.
Astfel, în cauza principală, reclamantul urmărește în esență, în calitatea sa de funcționar de carieră, să conteste o diferență
de tratament în luarea în considerare a vechimii și a experienței profesionale dobândite care se manifestă în cadrul unei
proceduri de selecție internă. În timp ce perioadele de serviciu în care activitatea a fost îndeplinită în calitate de funcționar
de carieră sunt luate în considerare, cele în care activitatea a fost îndeplinită în calitate de funcționar temporar nu sunt
luate în considerare, fără ca, în opinia sa, natura sarcinilor efectuate și caracteristicile inerente acestora să fie examinate.
În măsura în care discriminarea contrară clauzei 4 din acordul‑cadru căreia reclamantul din acțiunea principală susține că
i‑a căzut victimă privește perioadele de serviciu în care și‑a îndeplinit activitatea ca funcționar temporar, faptul că acesta
din urmă a devenit între timp funcționar de carieră nu are nicio relevanță.
În plus, trebuie arătat că clauza 4 din acordul‑cadru prevede la alineatul (4) că condițiile de vechime corespunzătoare unor
condiții de încadrare speciale trebuie să fie aceleași pentru lucrătorii cu contract pe durată determinată și pentru cei cu
contract pe durată nedeterminată, cu excepția situației în care condițiile de vechime diferite sunt justificate de motive
obiective. Nici din modul de redactare a acestei dispoziții, nici din contextul în care se încadrează nu rezultă că aceasta
încetează să se mai aplice odată ce lucrătorul vizat dobândește statutul de lucrător pe durată nedeterminată. Astfel, obiectivele
urmărite prin Directiva 1999/70 și prin acordul‑cadru, care vizează atât interzicerea discriminării, cât și prevenirea abuzurilor
care rezultă din folosirea unor raporturi de muncă sau contracte de muncă pe durată determinată succesive pledează în sens
contrar.
A exclude din start aplicarea acordului‑cadru într‑o situație precum cea din acțiunea principală, astfel cum preconizează
guvernul spaniol și Comisia, ar însemna să se limiteze, în pofida obiectivului stabilit de clauza 4 menționată, domeniul protecției
acordate lucrătorilor vizați împotriva discriminărilor și ar determina o interpretare în mod nejustificat restrictivă a acestei
clauze, care este contrară jurisprudenței Curții (a se vedea în acest sens Hotărârea Del Cerro Alonso, citată anterior, punctele
37 și 38, precum și Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact, C‑268/06, Rep., I‑2483, punctele 114 și 115).
La rândul său, Consejería susține că clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru nu este aplicabilă în cauza principală, întrucât
condiția de vechime în calitate de funcționar de carieră constituie o condiție de acces la un loc de muncă impusă pentru participarea
la o procedură de selecție, iar nu o condiție de încadrare în muncă în sensul acestei clauze.
Curtea a constatat deja că normele naționale referitoare la perioadele de serviciu care trebuie efectuate pentru a putea fi
promovat într‑o categorie de remunerație superioară sau la calculul perioadelor de serviciu impuse pentru a face obiectul
unui raport de notare în fiecare an și, pe cale de consecință, pentru a putea profita de o promovare profesională precum cea
în discuție în acțiunea principală corespund unor condiții de muncă (a se vedea, prin analogie, în domeniul egalității de
tratament dintre lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin, Hotărârea din 30 aprilie 1998, Thibault, C‑136/95,
Rec., p. I‑2011, punctul 27, și Hotărârea din 18 noiembrie 2004, Sass, C‑284/02, Rec., p. I‑11143, punctele 31 și 34).
Rezultă că noțiunea de condiții de încadrare în muncă vizată de clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru include și o condiție,
precum cea din acțiunea principală, referitoare la luarea în considerare, în cadrul unei proceduri de selecție pentru o promovare
internă, a perioadelor de serviciu anterioare în care activitatea a fost îndeplinită în calitate de funcționar temporar.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie constatat că, contrar interpretării susținute de Consejería, de guvernul
spaniol și de Comisie, nimic nu se opune ca Directiva 1999/70 și clauza 4 din acordul‑cadru să se aplice litigiului principal.

Cu privire la prima și la a doua întrebare preliminară
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie să fie examinate împreună, instanța de trimitere solicită,
în esență, să se stabilească dacă instanțele unui stat membru, inclusiv Curtea Constituțională, pot interpreta Directiva 1999/70
și principiul nediscriminării consacrat de clauza 4 din acordul‑cadru astfel încât să se excludă aplicarea acestor acte de
drept al Uniunii în cazul funcției publice a acestui stat membru și al oricărei diferențe de tratament între funcționarii
temporari și funcționarii de carieră ai acestuia din urmă.
Cu titlu preliminar, trebuie amintit că o directivă impune fiecăruia dintre statele membre destinatare obligația de a adopta
toate măsurile necesare pentru a asigura efectul deplin al directivei vizate, conform obiectivului pe care aceasta îl urmărește
(a se vedea Hotărârea din 10 aprilie 1984, von Colson și Kamann, 14/83, Rec., p. 1891, punctul 15, precum și Hotărârea Impact,
citată anterior, punctul 40).
Obligația statelor membre care rezultă dintr‑o directivă de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum și îndatorirea
lor, în temeiul articolului 4 alineatul (3) TFUE, de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura
îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor membre, inclusiv autorităților judiciare în cadrul
competențelor acestora (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 41).
Astfel, instanțelor naționale le revine în special atribuția de a asigura protecția juridică a drepturilor pe care justițiabilii
le au în temeiul dispozițiilor de drept al Uniunii și de a garanta efectul deplin al acestor dispoziții (Hotărârea Impact,
citată anterior, punctul 42).
Potrivit jurisprudenței Curții, atunci când nu pot să interpreteze și să aplice reglementarea națională în conformitate cu
cerințele dreptului Uniunii, instanțele naționale și organele administrației au obligația să aplice integral dreptul Uniunii
și să protejeze drepturile pe care acesta le conferă particularilor, înlăturând, dacă este nevoie, aplicarea oricărei dispoziții
de drept intern contrare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo, 103/88, Rec., p. 1839, punctul 33,
Hotărârea din 11 ianuarie 2007, ITC, C‑208/05, Rep., p. I‑181, punctele 68 și 69, precum și Hotărârea din 25 noiembrie 2010,
Fuß, C‑429/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 40).
Acordul‑cadru, care s‑a născut dintr‑un dialog desfășurat în temeiul articolului 139 alineatul (1) CE între parteneri sociali
la nivelul Uniunii, a fost pus în aplicare, conform alineatului (2) al aceluiași articol, printr‑o directivă a Consiliului
Uniunii Europene, din care face parte integrantă (Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 58).
Potrivit unei jurisprudențe bine stabilite, prevederile cuprinse în acordul‑cadru se aplică contractelor și raporturilor de
muncă pe durată determinată încheiate cu administrațiile și cu alte organe ale sectorului public (Hotărârea din 4 iulie 2006,
Adeneler și alții, C‑212/04, Rec., p. I‑6057, punctul 54, precum și Hotărârea din 22 decembrie 2010, Gavieiro Gavieiro și
Iglesias Torres, C‑444/09 și C‑456/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 38).
Clauza 4 din acordul‑cadru, care are efect direct, prevede o interdicție, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă
și condițiile de vechime corespunzătoare unor condiții de încadrare în muncă, de a trata angajații cu contract pe durată determinată
într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au
un contract sau un raport de muncă pe durată determinată (Hotărârea Impact, citată anterior, punctele 59 și 68).
Desigur, dispoziția menționată prezintă, prin raportare la principiul nediscriminării pe care îl enunță, o excepție referitoare
la justificările întemeiate pe motive obiective.
Cu toate acestea, posibilitatea ca lucrătorii pe durată determinată și lucrătorii pe durată nedeterminată să fie tratați în
mod diferit în împrejurări precise și în prezența unor motive obiective nu implică nicidecum că aplicarea Directivei 1999/70
și a acordului‑cadru în privința lucrătorilor angajați în funcția publică a unui stat membru ar putea fi exclusă.
La rândul său, guvernul spaniol susține că premisa pe care se întemeiază prima întrebare este eronată, întrucât Tribunal Constitucional
nu a refuzat aplicarea Directivei 1999/70 în privința funcționarilor temporari spanioli și nici nu a admis, într‑un mod general,
diferențe de tratament nejustificate între aceștia din urmă și funcționarii de carieră.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea
dispozițiilor din dreptul național, aceasta fiind de competența exclusivă a instanțelor naționale (Hotărârea din 8 septembrie
2010, Winner Wetten, C‑409/06, Rep., p. I‑8015, punctul 35), și că Curtea nu poate înlocui raționamentul instanței de trimitere
cu propriul raționament cu privire la evoluția jurisprudenței în fața instanțelor respective.
În ipoteza în care o instanță națională, inclusiv o curte constituțională, ar exclude aplicarea Directivei 1999/70 și a acordului‑cadru
în privința personalului funcției publice a unui stat și/sau ar permite diferențe de tratament între funcționarii temporari
și funcționarii de carieră în absența unor motive obiective în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acest acord‑cadru, ar trebui
să se concluzioneze că o asemenea jurisprudență ar contraveni dispozițiilor acestor acte de drept al Uniunii și ar încălca
obligațiile care revin, în cadrul competențelor lor, autorităților jurisdicționale ale statelor membre de a asigura protecția
juridică a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dispozițiilor de drept al Uniunii și de a garanta efectul deplin
al acestora.
În aceste împrejurări, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că Directiva 1999/70 și acordul‑cadru care figurează
în anexa la aceasta trebuie să se interpreteze în sensul că, pe de o parte, se aplică contractelor și raporturilor de muncă
pe durată determinată încheiate cu administrațiile și cu celelalte organe ale sectorului public și că, pe de altă parte, impun
excluderea oricărei diferențe de tratament între funcționarii de carieră și funcționarii temporari comparabili ai unui stat
membru numai pentru că aceștia din urmă au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în
care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective, în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru menționat.

Cu privire la a treia și la a patra întrebare preliminară
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie să fie examinate împreună, instanța de trimitere
solicită, în esență, să se stabilească dacă clauza 4 din acordul‑cadru trebuie să fie interpretată în sensul că se opune ca
perioadele de serviciu efectuate de un funcționar temporar al unei administrații publice să nu fie luate în considerare pentru
ca acesta din urmă, devenit între timp funcționar de carieră, să aibă acces la o promovare internă la care pot pretinde numai
funcționarii de carieră.
Astfel cum rezultă din răspunsul la primele două întrebări, clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru cuprinde, în ceea ce
privește condițiile de încadrare în muncă, o interdicție de a trata lucrătorii cu contract pe durată determinată într‑un mod
mai puțin favorabil decât lucrătorii cu contract pe durată nedeterminată comparabili numai pentru că aceștia au un contract
sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive
obiective. Alineatul (4) al acestei clauze cuprinde aceeași interdicție în ceea ce privește condițiile de vechime corespunzătoare
unor condiții de încadrare speciale.
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul nediscriminării impune ca situații comparabile să nu
fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel
de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea în special Hotărârea din 11 iulie 2006, Franz Egenberger, C‑313/04,
Rec., p. I‑6331, punctul 33 și jurisprudența citată).
Pentru a aprecia dacă persoanele interesate exercită aceeași muncă sau ocupație în sensul acordului‑cadru, este necesar ca,
în conformitate cu clauza 3 alineatul (2) și cu clauza 4 alineatul (1) din acesta din urmă, să se examineze dacă, ținând seama
de un ansamblu de factori precum natura muncii, condițiile de formare și condițiile de muncă, aceste persoane pot fi considerate
a se găsi într‑o situație comparabilă (Ordonanța din 18 martie 2011, Montoya Medina, C‑273/10, punctul 37).
În principiu, instanța de trimitere este cea care are sarcina de a stabili dacă reclamantul din acțiunea principală, atunci
când exercita funcțiile sale în calitate de funcționar temporar, se afla într‑o situație comparabilă cu cea a funcționarilor
de carieră care, în cadrul procedurii de selecție în discuție, au demonstrat că aveau zece ani de vechime în categoriile de
funcționari care aparțineau grupei D.
În cazul în care s‑ar dovedi că funcțiile exercitate de reclamantul din acțiunea principală în calitate de funcționar temporar
nu corespundeau celor exercitate de un funcționar de carieră din categoriile aparținând grupei D, solicitate în anunțul de
concurs, ar rezulta că reclamantul din acțiunea principală nu se afla, în niciun caz, într‑o situație comparabilă cu cea a
unui funcționar de carieră candidat la promovarea internă care a efectuat perioadele de serviciu cerute în cadrul categoriilor
menționate.
Astfel, natura funcțiilor exercitate de reclamantul din acțiunea principală în anii în care a lucrat în serviciile Junta de
Andalucía în calitate de funcționar temporar și calitatea experienței dobândite cu acest titlu nu constituie doar unul dintre
factorii susceptibili să justifice în mod obiectiv o diferență de tratament prin raportare la funcționarii de carieră. Acestea
figurează și printre criteriile care permit să se verifice dacă persoana interesată se află într‑o situație comparabilă cu
cea a funcționarilor de carieră.
În schimb, în cazul în care reclamantul din acțiunea principală a efectuat, în calitate de funcționar temporar, o perioadă
de zece ani de serviciu în categoriile de funcționari care aparțin grupei D sau într‑o altă categorie ale cărei funcții corespundeau
celor exercitate de un funcționar de carieră din categoriile aparținând grupei menționate, singurul element care ar fi susceptibil
să diferențieze situația sa de cea a unui funcționar de carieră candidat la procedura de selecție în cauză pare să fie natura
temporară a raportului de muncă încheiat cu angajatorul său cu ocazia efectuării perioadelor de serviciu în calitate de lucrător
temporar.
Într‑o asemenea ipoteză, ar trebui să se verifice dacă există un motiv obiectiv care să justifice neluarea în considerare
a perioadelor de serviciu menționate în cadrul procedurii de selecție în cauză.
Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „motive obiective” în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru trebuie
înțeleasă în sensul că nu permite justificarea unei diferențe de tratament între lucrătorii pe durată determinată și lucrătorii
pe durată nedeterminată prin faptul că această diferențiere este prevăzută printr‑o normă generală și abstractă de drept intern,
cum ar fi o lege sau o convenție colectivă (Hotărârile citate anterior Del Cerro Alonso, punctul 57, și Gavieiro Gavieiro
și Iglesias Torres, punctul 54, precum și Ordonanța Montoya Medina, citată anterior, punctul 40).
Noțiunea amintită impune ca inegalitatea de tratament constatată să fie justificată de existența unor elemente precise și
concrete care caracterizează condiția de încadrare în muncă despre care este vorba, în contextul specific în care se situează
aceasta și în temeiul unor criterii obiective și transparente, pentru a verifica dacă această inegalitate răspunde unei necesități
reale, dacă este susceptibilă de a asigura îndeplinirea obiectivului urmărit și dacă este necesară pentru realizarea acestui
scop. Aceste elemente pot rezulta, cu precădere, din natura specifică a atribuțiilor pentru îndeplinirea cărora au fost încheiate
contractele pe durată determinată și din caracteristicile inerente ale acestor atribuții sau, dacă este cazul, din urmărirea
unui obiectiv legitim de politică socială de către un stat membru (a se vedea în special Hotărârile citate anterior Del Cerro
Alonso, punctele 53 și 58, și Gavieiro Gavieiro și Iglesias Torres, punctul 55).
Recurgerea doar la natura temporară a muncii personalului din cadrul administrației publice nu este conformă acestor cerințe
și nu poate, prin urmare, să constituie prin ea însăși un motiv obiectiv în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru.
Astfel, a admite că natura temporară a unui raport de muncă, singură, este suficientă pentru a justifica o diferență de tratament
între lucrătorii pe durată determinată și lucrătorii pe durată nedeterminată ar lipsi de conținut obiectivele Directivei 1999/70
și ale acordului‑cadru și ar conduce la perpetuarea menținerii unei situații defavorabile lucrătorilor pe durată determinată
(Hotărârea Gavieiro Gavieiro și Iglesias Torres, citată anterior, punctele 56 și 57, precum și Ordonanța Montoya Medina, citată
anterior, punctele 42 și 43).
Guvernul spaniol invocă existența mai multor diferențe între funcționarii de carieră și funcționarii temporari care ar putea
justifica diferența de tratament în discuție în acțiunea principală. În privința acestora din urmă, el subliniază, mai întâi,
că le sunt impuse condiții mai puțin importante în ceea ce privește intrarea în funcție și justificarea anumitor merite și
capacități. Apoi, menționează absența mobilității funcționarilor temporari, în măsura în care sunt ținuți de posturile pe
care sunt chemați să le ocupe în mod temporar, ceea ce face ca activitatea lor să fie diferită și de o altă valoare decât
cea a unui funcționar de carieră. În plus, acesta amintește că anumite funcții sunt rezervate numai funcționarilor de carieră,
ceea ce implică existența unei diferențe calitative în termeni de experiență și de formare. În sfârșit, acest guvern subliniază
că încetarea raportului de muncă al funcționarilor temporari poate interveni atunci când cauza care a motivat numirea lor
a încetat să existe.
Ținând seama de marja de apreciere de care beneficiază statele membre în privința organizării propriilor administrații publice,
acestea pot, în principiu, fără ca Directiva 1999/70 sau acordul‑cadru să fie încălcate, să prevadă condiții de vechime pentru
accederea la anumite locuri de muncă, să restrângă accesul la o promovare internă numai la funcționarii de carieră și să impună
funcționarilor menționați să facă dovada unei experiențe profesionale corespunzătoare gradului imediat inferior celui care
face obiectul procedurii de selecție.
Cu toate acestea, în pofida acestei marje de apreciere, aplicarea criteriilor pe care statele membre le stabilesc trebuie
să fie efectuată în mod transparent și să poată fi controlată pentru a împiedica orice excludere a unor lucrători pe durată
determinată pentru singurul motiv al duratei contractelor sau a raporturilor de muncă care justifică vechimea în muncă a acestora
și experiența lor profesională.
Astfel cum a arătat și avocatul general la punctele 62-65 din concluziile prezentate, anumite diferențe invocate de guvernul
spaniol referitoare la angajarea funcționarilor temporari și de carieră, la calificările impuse și la natura sarcinilor a
căror responsabilitate trebuie să și‑o asume ar putea, în principiu, să justifice o diferență de tratament în privința condițiilor
lor de încadrare în muncă.
În cazul în care, în cadrul unei proceduri de selecție, un asemenea tratament diferit rezultă din necesitatea de a se ține
seama de exigențe obiective referitoare la postul care se intenționează a fi ocupat prin această procedură care nu au legătură
cu durata determinată a raportului de muncă dintre funcționarul temporar și angajatorul său, el poate fi justificat, în sensul
clauzei 4 alineatele (1) și/sau (4) din acordul‑cadru.
În schimb, o condiție generală și abstractă potrivit căreia perioada de serviciu solicitată trebuie să fi fost efectuată în
integralitate ca funcționar de carieră, fără să se ia în considerare, în special, natura particulară a sarcinilor care trebuie
îndeplinite și nici caracteristicile inerente acestora, nu corespunde exigențelor jurisprudenței referitoare la clauza 4 alineatul
(1) din acordul‑cadru, astfel cum a fost amintită la punctele 72-74 din prezenta hotărâre.
Chiar dacă reclamantul din acțiunea principală îndeplinește în mod evident condiția referitoare la efectuarea a cel puțin
doi ani de serviciu în calitate de funcționar de carieră din grupa al cărei nivel este imediat inferior celui al categoriei
din care face parte postul care face obiectul concursului, nu rezultă din dosarul de care dispune Curtea nici care erau funcțiile
exercitate de reclamant în anii în care a lucrat în calitate de funcționar temporar, nici sub ce grad și‑a exercitat funcțiile,
nici care era raportul între acestea și funcțiile încredințate categoriilor de funcționari aparținând grupei D.
Prin urmare, nu rezultă din dosarul transmis Curții dacă excluderea perioadelor de serviciu efectuate de funcționarii temporari
este justificată exclusiv de durata contractelor lor de muncă sau dacă există și alte justificări legate de exigențele obiective
ale posturilor care fac obiectul procedurii de selecție susceptibile să fie calificate „motive obiective” în sensul clauzei
4 alineatul (1) din acordul‑cadru.
În consecință, instanța de trimitere este cea care are sarcina să verifice, pe de o parte, dacă situația reclamantului din
acțiunea principală era, prin raportare la perioadele de serviciu pe care le‑a efectuat în calitate de funcționar temporar,
comparabilă cu cea a altui angajat al Junta de Andalucía care a efectuat perioadele sale de serviciu în calitate de funcționar
de carieră și, pe de altă parte, să aprecieze, prin prisma jurisprudenței amintite la punctele 72-74 din prezenta hotărâre,
dacă argumentele prezentate în fața sa de Consejería constituie motive obiective în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că clauza 4 din acordul‑cadru
trebuie să fie interpretată în sensul că se opune ca perioadele de serviciu efectuate de un funcționar temporar al unei administrații
publice să nu fie luate în considerare pentru accesul acestuia din urmă, devenit între timp funcționar de carieră, la o promovare
internă la care pot să pretindă numai funcționarii de carieră, cu excepția cazului în care această excludere este justificată
de motive obiective, în sensul alineatului (1) al acestei clauze. Simplul fapt că funcționarul temporar a efectuat perioadele
de serviciu respective în temeiul unui contract sau al unui raport de muncă pe durată determinată nu constituie un asemenea
motiv obiectiv.

Cu privire la a cincea întrebare preliminară
Având în vedere informațiile furnizate de instanța de trimitere, precum și de guvernul spaniol, cea de a cincea întrebare
trebuie înțeleasă în sensul că instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dreptul primar al Uniunii,
Directiva 1999/70 și acordul‑cadru trebuie să se interpreteze în sensul că se opun unei reglementări naționale care prevede
că acțiunea exercitată de un funcționar de carieră împotriva unei decizii de respingere a candidaturii sale la un concurs
întemeiată pe împrejurarea că procedura de promovare era contrară clauzei 4 din acordul‑cadru trebuie să se introducă într‑un
termen de decădere de două luni de la data publicării anunțului de concurs.
Guvernul spaniol constată că, în conformitate cu dispozițiile articolului 46 alineatul 1 din Legea 29/1998 privind contenciosul
administrativ (Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso‑administrativa) din 13 iulie 1998 (BOE nr. 167 din 14
iulie 1998, p. 23516), s‑ar fi putut introduce o acțiune într‑un termen de două luni de la publicarea anunțului de concurs,
respectiv de la 17 decembrie 2007. În conformitate cu dreptul spaniol, reclamantul din acțiunea principală ar fi trebuit să
formuleze o acțiune directă împotriva condițiilor enunțate în anunțul de concurs în termenul prevăzut sau să formuleze o acțiune
pentru contestarea rezultatului concursului dacă viciul care conducea la nulitatea invocată decurgea din comportamentul autorității
competente avut cu ocazia aplicării condițiilor cerute pentru a fi admis la concurs, care nu erau ele însele lovite de nulitate.
În schimb, acesta nu putea ataca indirect condițiile unui concurs de acces la funcția publică, în afara termenului prevăzut,
prin intermediul unei acțiuni directe îndreptate împotriva rezultatului acestuia.
Conform unei jurisprudențe constante a Curții, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne
din fiecare stat membru, în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora din urmă, atribuția de a desemna instanțele
competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite
justițiabililor de dreptul Uniunii (a se vedea în special Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 44, și Hotărârea din
23 aprilie 2009, Angelidaki și alții, C‑378/07‑C‑380/07, Rep., p. I‑3071, punctul 173).
Cu toate acestea, statele membre au responsabilitatea de a asigura, în fiecare caz, o protecție efectivă a acestor drepturi
(a se vedea în special Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 45 și jurisprudența citată).
În acest sens, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență bine stabilită, modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate
să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât
cele aplicabile acțiunilor similare de drept intern (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă practic imposibilă sau
excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (a se vedea
în special Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 46 și jurisprudența citată).
În ceea ce privește respectarea principiului echivalenței, acesta din urmă presupune că norma națională în cauză se aplică
fără distincție atât acțiunilor întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii, cât și celor întemeiate pe nerespectarea dreptului
intern care au un obiect și o cauză asemănătoare. Pentru a verifica dacă principiul echivalenței este respectat, instanța
națională, singura care cunoaște în mod direct regulile procedurale ale căilor de atac din domeniul dreptului intern, trebuie
să verifice dacă modalitățile procedurale destinate să asigure, în dreptul intern, protecția drepturilor conferite justițiabililor
de dreptul Uniunii sunt conforme acestui principiu și să examineze atât obiectul, cât și elementele esențiale ale acțiunilor
pretins similare de natură internă. În acest sens, instanța menționată trebuie să aprecieze similitudinea acțiunilor vizate
din perspectiva obiectului lor, al cauzei lor și al elementelor lor esențiale. Pentru a stabili dacă o dispoziție procedurală
națională este mai puțin favorabilă, ea trebuie să țină seama de locul pe care dispoziția respectivă îl ocupă în ansamblul
procedurii, de modul de desfășurare a procedurii respective și de particularitățile acestor norme (Hotărârea din 8 iulie 2010,
Bulicke, C‑246/09, Rep., p. I‑7003, punctele 26-29, precum și Ordonanța din 18 ianuarie 2011, Berkizi‑Nikolakaki, C‑272/10,
punctele 40 și 41).
În speță, nu rezultă din elementele furnizate Curții că termenul de decădere de două luni în discuție în acțiunea principală
este contrar principiului echivalenței. Astfel cum susține și guvernul spaniol, acest termen constituie termenul de drept
comun prevăzut pentru toate acțiunile formulate împotriva actelor administrative sau a unor dispoziții din cadrul lor. Cu
toate acestea, instanța de trimitere este cea care are sarcina să verifice dacă aceasta este situația în acțiunea principală.
În ceea ce privește principiul efectivității, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții rezultă că situațiile în care se ridică
problema dacă o prevedere procedurală internă face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite
particularilor de ordinea juridică a Uniunii trebuie de asemenea analizate ținând seama de locul pe care respectiva prevedere
îl ocupă în ansamblul procedurii, de modul de desfășurare și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale.
Din această perspectivă, trebuie luate în considerare, dacă este cazul, principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional
național precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii (Hotărârea
Bulicke, citată anterior, punctul 35, și Ordonanța Berkizi‑Nikolakaki, citată anterior, punctul 48).
Astfel, Curtea a recunoscut compatibilitatea cu dreptul Uniunii a stabilirii unor termene rezonabile de introducere a acțiunii
sub sancțiunea decăderii, în interesul securității juridice, asemenea termene nefiind de natură să facă practic imposibilă
sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii. În ceea ce privește termenele de
decădere, Curtea a hotărât de asemenea că este de competența statelor membre să determine, pentru normele naționale care intră
în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, termene în raport, printre altele, cu importanța pentru persoanele interesate
a deciziilor care trebuie adoptate, cu complexitatea procedurilor și a legislației care trebuie aplicată, cu numărul de persoane
care pot fi vizate și cu celelalte interese publice sau private care trebuie luate în considerare (Hotărârea Bulicke, citată
anterior, punctul 36, și Ordonanța Berkizi‑Nikolakaki, citată anterior, punctul 49).
În speță, guvernul spaniol susține că termenul de două luni se întemeiază pe principiul securității juridice și vizează, în
esență, protejarea celorlalți candidați la proceduri de selecție în cadrul cărora, pe de o parte, numărul posturilor care
trebuie ocupate este limitat și, pe de altă parte, anularea condițiilor aplicabile concursului ar conduce în mod obligatoriu
la reînceperea procedurii și ar priva candidații admiși de drepturi pe care credeau că le‑au dobândit.
Trebuie subliniat în această privință că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că stabilirea unui termen de decădere de două
luni în contextul cauzelor cu care este sesizată nu apare ca fiind susceptibilă să facă practic imposibilă sau excesiv de
dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea Bulicke, citată anterior, punctul 39,
și Ordonanța Berkizi‑Nikolakaki, citată anterior, punctul 58). Ea a constatat, printre altele, validitatea unui asemenea termen
în contextul unei acțiuni formulate împotriva unui act de aplicare generală care prevedea o procedură complexă și implicarea
unui număr ridicat de persoane (a se vedea în acest sens Ordonanța Berkizi‑Nikolakaki, citată anterior, punctele 56-58).
În aceste condiții, trebuie să se constate că un termen de decădere precum cel în discuție în acțiunea principală nu pare,
în principiu, de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de acordul‑cadru.
Cu toate acestea, trebuie arătat că, astfel cum rezultă din decizia de trimitere, reclamantul din acțiunea principală a fost
admis să participe și a trecut cu succes probele concursului organizat de Consejería și figura, până la adoptarea de către
secretarul general al Consejería a deciziei în litigiu în acțiunea principală, pe lista definitivă a laureaților acestui concurs,
publicată la 12 noiembrie 2008. În asemenea împrejurări, nu se poate exclude ca curgerea termenului de două luni, prevăzut
de dreptul spaniol, de la publicarea anunțului de concurs, care a intervenit la 17 decembrie 2007, să poată să facă practic
imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite prin acordul‑cadru.
Astfel, ținând seama de admiterea sa la probele de concurs și, în special, de împrejurarea că reclamantul din acțiunea principală
a figurat pe lista definitivă a laureaților acestui concurs, doar în momentul în care secretarul general al Consejería a anulat,
prin decizia în litigiu în acțiunea principală, la 25 martie 2009, admiterea și numirea reclamantului din acțiunea principală
în calitate de funcționar de carieră din grupa C s‑a constatat că anunțul de concurs s‑ar fi aplicat astfel încât s‑ar fi
putut aduce atingere drepturilor conferite prin acordul‑cadru.
În aceste condiții și ținând seama de elementele de incertitudine din dosarul de care dispune Curtea, instanța de trimitere
este cea care are sarcina de a proceda la verificările necesare referitoare la respectarea principiului efectivității și de
a stabili dacă, în cazul în care termenul de două luni de introducere a acțiunii ar curge, în împrejurările din cauza principală,
doar de la comunicarea deciziei menționate, reclamantul din acțiunea principală a introdus totuși acțiunea sa în timp util.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a cincea întrebare că dreptul primar al Uniunii, Directiva 1999/70
și acordul‑cadru trebuie să se interpreteze în sensul că nu se opun, în principiu, unei reglementări naționale care prevede
că acțiunea exercitată de un funcționar de carieră împotriva unei decizii de respingere a candidaturii sale la un concurs
întemeiată pe împrejurarea că această procedură era contrară clauzei 4 din acordul‑cadru menționat trebuie să se introducă
într‑un termen de decădere de două luni de la data publicării anunțului de concurs. Cu toate acestea, un asemenea termen nu
poate fi invocat împotriva unui funcționar de carieră, candidat la acest concurs, care a fost admis la probe și al cărui nume
figura pe lista definitivă a laureaților concursului respectiv dacă acesta este de natură să facă imposibilă sau excesiv de
dificilă exercitarea drepturilor conferite de acordul‑cadru. În asemenea împrejurări, termenul de două luni nu ar putea curge
decât de la comunicarea deciziei privind anularea admiterii sale la concursul menționat și a numirii sale în calitate de funcționar
de carieră într‑o grupă superioară.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1)
Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat
între CES, UNICE și CEEP și Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată care figurează în anexa la aceasta trebuie
să se interpreteze în sensul că, pe de o parte, se aplică contractelor și raporturilor de muncă pe durată determinată încheiate
cu administrațiile și cu celelalte organe ale sectorului public și că, pe de altă parte, impun excluderea oricărei diferențe
de tratament între funcționarii de carieră și funcționarii temporari comparabili ai unui stat membru numai pentru că aceștia
din urmă au un contract sau un raport de muncă pe durată determinată, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat
este justificat de motive obiective, în sensul clauzei 4 alineatul (1) din acordul‑cadru menționat.
2)
Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie să fie interpretată în sensul că se opune ca
perioadele de serviciu efectuate de un funcționar temporar al unei administrații publice să nu fie luate în considerare pentru
accesul acestuia din urmă, devenit între timp funcționar de carieră, la o promovare internă la care pot să pretindă numai
funcționarii de carieră, cu excepția cazului în care această excludere este justificată de motive obiective, în sensul alineatului
(1) al acestei clauze. Simplul fapt că funcționarul temporar a efectuat perioadele de serviciu respective în temeiul unui
contract sau al unui raport de muncă pe durată determinată nu constituie un asemenea motiv obiectiv.
3)
Dreptul primar al Uniunii, Directiva 1999/70 și Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată trebuie să se interpreteze
în sensul că nu se opun, în principiu, unei reglementări naționale care prevede că acțiunea exercitată de un funcționar de
carieră împotriva unei decizii de respingere a candidaturii sale la un concurs întemeiată pe împrejurarea că această procedură
era contrară clauzei 4 din acordul‑cadru menționat trebuie să se introducă într‑un termen de decădere de două luni de la data
publicării anunțului de concurs. Cu toate acestea, un asemenea termen nu poate fi invocat împotriva unui funcționar de carieră,
candidat la acest concurs, care a fost admis la probe și al cărui nume figura pe lista definitivă a laureaților concursului
respectiv dacă acesta este de natură să facă imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de acordul‑cadru.
În asemenea împrejurări, termenul de două luni nu ar putea curge decât de la comunicarea deciziei privind anularea admiterii
sale la concursul menționat și a numirii sale în calitate de funcționar de carieră într‑o grupă superioară.
Semnături
*
Limba de procedură: spaniola.