CELEX: 62011CJ0170
Regulamentul (CE) nr. 1206/2001
Cooperare în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială
Domeniu de aplicare material
Audiere de către o instanță a unui stat membru a unui martor care este parte în procedura principală și care are reședința în alt stat membru
Posibilitate de a cita o parte ca martor în fața instanței competente potrivit dreptului statului membru al instanței respective

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială (
JO L 174, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 138).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Lippens, Mittler și Votron (denumiți în continuare, împreună, „Lippens și alții”), cu domiciliul în Belgia, membri ai conducerii Ageas NV, fostă Fortis NV (denumită în continuare „Fortis”), pe de o parte, și domnul Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, domnii De Kat și Visch, doamna Bökkerink și Laminco GLD N-A (denumiți în continuare, împreună, „Kortekaas și alții”), deținători de valori mobiliare ale Fortis, pe de altă parte, cu privire la prejudiciul pretins suferit de acești deținători ca urmare a faptului că au avut încredere în informațiile referitoare la situația financiară a Fortis difuzate de respectivii membri ai conducerii.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Potrivit considerentelor (2), (7), (8), (10) și (11) ale Regulamentului nr. 1206/2001:
„(2)
Buna funcționare a pieței interne necesită ameliorarea, în special, simplificarea și accelerarea cooperării între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe.
[...]
(7)
Dat fiind faptul că, în materie civilă și comercială, pentru a se pronunța o hotărâre într-o cauză pendinte înaintea unei instanțe judecătorești dintr-un stat membru, este adesea necesar să se procedeze la un act de cercetare într-un alt stat membru, acțiunea Comunității nelimitându-se la domeniul transmiterii actelor judiciare sau extrajudiciare în materie civilă sau comercială care intră sub incidența Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind notificarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă și comercială [
JO L 160, p. 37
, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 61]. De aceea este necesar să continue ameliorarea cooperării între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe.
(8)
Pentru ca o procedură judiciară în materie civilă sau comercială să fie utilă, trebuie ca transmiterea și executarea cererilor de îndeplinire a unui act de cercetare să se facă direct și prin cele mai rapide mijloace posibile între instanțele statelor membre.
[...]
(10)
Cererea de îndeplinire a unui act de cercetare trebuie executată rapid. Dacă nu este posibil ca cererea să fie executată în termen de nouăzeci de zile de la primirea de către instanța solicitată, aceasta din urmă este ținută să informeze instanța solicitantă în consecință, precizând motivele care împiedică executarea rapidă a cererii.
(11)
Pentru a garanta eficacitatea prezentului regulament, posibilitatea de a refuza executarea cererii privind îndeplinirea unui act de cercetare trebuie limitată la situații excepționale definite strict.”
Articolul 1 din Regulamentul nr. 1206/2001, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezentul regulament se aplică în materie civilă sau comercială, atunci când instanța unui stat membru, în conformitate cu dispozițiile legislative ale statului respectiv, solicită:
(a)
instanței competente a unui alt stat membru să procedeze la un act de cercetare sau
(b)
să procedeze direct la un act de cercetare într-un alt stat membru.
(2)   Cererea nu trebuie să vizeze obținerea de mijloace de probă care nu sunt menite să fie utilizate într-o procedură judiciară angajată sau care urmează a fi angajată.
(3)   În prezentul regulament, termenul «stat membru» se referă la statele membre, cu excepția Danemarcei.”
Articolele 10-16 din același regulament privesc îndeplinirea actului de cercetare de către instanța solicitată.
Potrivit articolului 10 din Regulamentul nr. 1206/2001, intitulat „Dispoziții generale privind executarea cererii”:
„(1)   Instanța solicitată execută cererea fără întârziere și în termen maxim de nouăzeci de zile de la primirea cererii.
(2)   Instanța solicitată execută cererea în conformitate cu dreptul statului membru din care face parte.
(3)   Instanța solicitantă poate solicita ca executarea cererii să aibă loc în conformitate cu o procedură specială prevăzută de legislația statului membru din care face parte [...] Instanța solicitată se conformează acestei cereri cu condiția ca procedura să nu fie incompatibilă cu legislația statului membru din care provine sau din motive de dificultăți practice majore. Dacă instanța solicitată nu se conformează cererii din unul din aceste motive, aceasta informează instanța solicitantă [...]
(4)   Instanța solicitantă poate cere instanței solicitate să folosească tehnologia comunicațiilor pentru îndeplinirea actului de cercetare, în special folosind videoconferința și teleconferința.
Instanța solicitată se conformează acestei cerințe cu condiția ca aceasta să nu fie incompatibilă cu legislația statului membru al instanței solicitate sau din motive de dificultăți practice majore.
[...]”
Articolul 12 din regulamentul menționat, intitulat „Îndeplinirea în prezența și cu participarea reprezentanților instanței solicitante”, precizează:
„(1)   Dacă este compatibil cu legislația statului membru al instanței solicitante, reprezentanții acesteia au dreptul de a fi prezenți la îndeplinirea actului de cercetare de către instanța solicitată.
(2)   În sensul prezentului articol, termenul «reprezentanți» include magistrații desemnați de instanța solicitantă, în conformitate cu legislația statului membru din care face parte. Instanța solicitantă poate, de asemenea, desemna, în conformitate cu dreptul statului membru din care face parte, orice altă persoană, de exemplu un expert.
[...]
(4)   Dacă se solicită participarea reprezentanților instanței solicitante la îndeplinirea actului de cercetare, instanța solicitată stabilește, în conformitate cu articolul 10, condițiile în care aceștia pot participa.
[...]”
Articolul 17 din Regulamentul nr. 1206/2001, care reglementează îndeplinirea directă a actului de cercetare de către instanța solicitantă, prevede:
„(1)   Atunci când o instanță dorește să procedeze direct la un act de cercetare într-un alt stat membru, aceasta prezintă o cerere organismului central sau autorității competente din acest stat [...]
[...]
(3)   Actul de cercetare este îndeplinit de către un magistrat sau de orice altă persoană, cum ar fi un expert, desemnat în conformitate cu legislația statului membru al instanței solicitante.
(4)   În termen de treizeci de zile de la primirea cererii, organismul central sau autoritatea competentă a statului membru solicitat informează instanța solicitantă dacă cererea este sau nu acceptată și, dacă este necesar, în ce condiții urmează să fie îndeplinită aceasta în conformitate cu legislația statului membru [...]
În mod special, organismul central sau autoritatea competentă poate însărcina o instanță a statului membru din care face parte să ia parte la îndeplinirea actului de cercetare pentru a veghea la aplicarea corectă a prezentului articol și a condițiilor care au fost stabilite.
Organismul central sau autoritatea competentă încurajează utilizarea tehnologiei comunicațiilor, cum ar fi videoconferința sau teleconferința.
(5)   Organismul central sau autoritatea competentă nu poate refuza îndeplinirea directă a măsurii de cercetare decât dacă:
(a)
cererea nu intră în domeniul de aplicare al prezentului regulament, conform articolului 1;
(b)
cererea nu conține toate informațiile necesare în conformitate cu articolul 4 sau
(c)
executarea directă solicitată este contrară principiilor fundamentale ale legislației statului membru din care face parte.
(6)   Sub rezerva condițiilor stabilite în conformitate cu alineatul (4), instanța solicitantă execută cererea în conformitate cu legislația statului membru din care face parte.”
Articolul 21 din regulamentul menționat, intitulat „Relația cu acordurile sau aranjamentele la care statele membre sunt sau vor fi părți”, prevede la alineatul (2):
„Prezentul regulament nu împiedică statele membre să mențină sau să încheie acorduri sau aranjamente între două sau mai multe state membre pentru a facilita în mai mare măsură obținerea de probe, atât timp cât sunt compatibile cu prezentul regulament.”
Dreptul olandez
În Țările de Jos, audierea martorilor, precum și audierea provizorie a martorilor sunt reglementate de Codul de procedură civilă (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, denumit în continuare „WBR”).
Potrivit articolului 164 din WBR:
„1.   Părțile pot avea și calitatea de martori.
[...]
3.   Dacă o parte care este obligată să dea o declarație ca martor nu se înfățișează la ședință, nu răspunde la întrebările care îi sunt adresate sau refuză să își semneze declarația, instanța poate să deducă din aceasta concluziile pe care le apreciază ca fiind necesare.”
Articolul 165 alineatul 1 din WBR prevede că „[o]rice persoană citată pentru a fi audiată ca martor potrivit modalităților prevăzute de lege este obligată să se prezinte pentru a depune mărturie”.
Articolul 176 alineatul 1 din WBR prevede:
„În măsura în care într-un tratat sau într-un regulament al Uniunii nu se prevede altfel, în cazul în care martorul are domiciliul în străinătate, instanța poate să solicite unei autorități, pe care urmează să o stabilească, din statul în care are reședința martorul să efectueze audierea, dacă este posibil sub jurământ, sau să atribuie sarcina acestei audieri funcționarului consular olandez în a cărui competență intră domiciliul martorului.”
Articolul 186 din WBR prevede:
„1.   La cererea persoanei interesate, în cazurile în care legea admite proba testimonială, se poate dispune fără întârziere audierea provizorie a unor martori înainte de introducerea unei acțiuni.
2.   Instanța poate dispune audierea provizorie a unor martori, la cererea unei părți, chiar dacă acțiunea este deja pendinte.”
Articolul 189 din WBR prevede că „[d]ispozițiile privind audierea martorilor se aplică și audierii provizorii”.
Acțiunea principală și întrebarea preliminară
La 3 august 2009, Kortekaas și alții, deținători de valori mobiliare ale Fortis, au sesizat Rechtbank Utrecht (Țările de Jos) cu o procedură împotriva pârâților, Lippens și alții, membri ai conducerii Fortis, precum și împotriva societății înseși. În cadrul acestei proceduri, Kortekaas și alții solicită daune interese pentru prejudiciul pretins suferit prin cumpărarea sau păstrarea valorilor mobiliare ca urmare a informațiilor difuzate public în cursul anilor 2007 și 2008 de către Lippens și alții cu privire la situația financiară a Fortis și la dividendele care urmau să fie distribuite de aceasta în cursul anului 2008.
Pentru a se edifica în privința afirmațiilor făcute de Lippens și alții și a informațiilor de care aceștia au avut cunoștință în perioada sus-menționată, la 6 august 2009, Kortekaas și alții au depus la Rechtbank Utrecht o cerere având ca obiect efectuarea unei audieri provizorii a pârâților, Lippens și alții, ca martori. Instanța respectivă a admis cererea prin decizia din 25 noiembrie 2009, precizând că audierea ar fi efectuată de un judecător-comisar care trebuia desemnat în acest scop.
La 9 decembrie 2009, Lippens și alții au depus la Rechtbank Utrecht o cerere prin care au solicitat să se dispună o comisie rogatorie pentru a le da posibilitatea de a fi audiați de un judecător francofon în Belgia, statul lor de reședință. Cererea le-a fost respinsă prin ordonanța din 3 februarie 2010.
Sesizat cu un apel formulat de Lippens și alții împotriva acestei ordonanțe, Gerechtshof te Amsterdam a confirmat-o pe aceasta din urmă prin ordonanța din 18 mai 2010, întemeindu-se pe articolul 176 alineatul 1 din WBR, potrivit căruia instanța care trebuie să audieze un martor care are domiciliul în alt stat are posibilitatea, iar nu obligația, de a proceda pe calea unei comisii rogatorii. Această instanță a precizat că martorii trebuie să fie, în principiu, audiați de instanța în fața căreia procedura este pendinte și că, în speță, nicio împrejurare nu justifică o derogare de la această regulă în favoarea pârâților, Lippens și alții, ținând seama în special de opoziția manifestată de Kortekaas și alții. O audiere în Belgia nu ar putea fi justificată nici pentru motive lingvistice, întrucât Lippens și alții au posibilitatea de a fi asistați de un interpret cu ocazia audierii în Țările de Jos.
Lippens și alții au formulat recurs la instanța de trimitere împotriva acestei ordonanțe a Gerechtshof te Amsterdam.
Instanța de trimitere apreciază că Regulamentul nr. 1206/2001 nu se opune, pe de o parte, ca o instanță a unui stat membru să citeze pentru a se înfățișa în fața sa, potrivit legislației în vigoare în acest stat, un martor care are reședința în alt stat membru și, pe de altă parte, ca neînfățișarea acelui martor să implice consecințele prevăzute de legislația menționată.
În această privință, instanța de trimitere consideră că nicio dispoziție din Regulamentul nr. 1206/2001 nu permite să se concluzioneze că mijloacele de obținere a probelor prevăzute de acesta din urmă exclud recurgerea la mijloacele de obținere a probelor prevăzute de dreptul statelor membre. Potrivit instanței menționate, Regulamentul nr. 1206/2001 nu urmărește decât să faciliteze obținerea probelor și nu impune statelor membre să modifice mijloacele de obținere a probelor prevăzute de dreptul lor procedural național. Aceasta ridică totuși întrebarea dacă din Hotărârea din 28 aprilie 2005, St. Paul Dairy (
C-104/03, Rec., p. I-3481
, punctul 23), nu rezultă că statele membre sunt obligate să recurgă la regulamentul respectiv cu ocazia obținerii probelor situate în alt stat membru.
În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„[Regulamentul nr. 1206/2001], în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretat în sensul că o instanță care dorește audierea unui martor care are reședința în alt stat membru trebuie să aplice întotdeauna, în raport cu acest tip de probă, metodele instituite de regulamentul menționat sau are competența de a utiliza metodele prevăzute de propriul drept procesual național, precum citarea martorului în fața acestei instanțe?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă dispozițiile Regulamentului nr. 1206/2001, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru trebuie să aplice întotdeauna, pentru a efectua o astfel de audiere, mijloacele de obținere a probelor prevăzute de acest regulament sau dacă, dimpotrivă, instanța respectivă are posibilitatea de a cita partea menționată în fața sa și de a o audia în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1206/2001, acest regulament se aplică în materie civilă sau comercială, atunci când instanța unui stat membru, în conformitate cu dispozițiile legislative ale statului respectiv, solicită instanței competente a unui alt stat membru să procedeze la un act de cercetare sau să procedeze direct chiar ea la un astfel de act în acest ultim stat.
În această privință, trebuie să se constate mai întâi că domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 1206/2001, astfel cum este definit la acest articol și astfel cum rezultă din sistemul regulamentului menționat, este limitat la două mijloace de obținere a probelor, și anume, pe de o parte, îndeplinirea unui act de cercetare de către instanța solicitată conform articolelor 10-16 din regulamentul amintit ca urmare a unei cereri a instanței solicitante din alt stat membru și, pe de altă parte, îndeplinirea directă a unui astfel de act de către instanța solicitantă în alt stat membru, ale cărei modalități sunt stabilite la articolul 17 din același regulament.
În schimb, Regulamentul nr. 1206/2001 nu conține nicio dispoziție care să reglementeze sau să excludă posibilitatea ca instanța unui stat membru să citeze o parte care are reședința în alt stat membru pentru a se înfățișa și a depune mărturie direct la aceasta.
În consecință, Regulamentul nr. 1206/2001 este aplicabil, în principiu, numai în ipoteza în care instanța unui stat membru decide să procedeze la obținerea probelor potrivit unuia dintre cele două mijloace prevăzute de acest regulament, caz în care este obligată să urmeze procedurile aferente acestor mijloace.
În continuare, trebuie amintit că, potrivit considerentelor (2), (7), (8), (10) și (11) ale Regulamentului nr. 1206/2001, scopul acestui regulament constă în obținerea simplă, eficientă și rapidă a probelor într-un context transfrontalier. Obținerea de probe de către o instanță a unui stat membru în alt stat membru nu trebuie să ducă la prelungirea procedurilor naționale. De aceea, prin regulamentul menționat, a fost instituit un regim care se impune tuturor statelor membre, cu excepția Regatului Danemarcei, pentru a elimina obstacolele care pot apărea în acest domeniu (a se vedea Hotărârea din 17 februarie 2011, Weryński,
C-283/09, Rep., p. I-601
, punctul 62).
Or, nu răspunde acestui obiectiv o interpretare a dispozițiilor Regulamentului nr. 1206/2001 care ar interzice, în mod general, unei instanțe a unui stat membru să citeze ca martor în fața acesteia, în temeiul legislației sale naționale, o parte cu reședința în alt stat membru și să o audieze potrivit acelei legislații naționale. Într-adevăr, după cum au remarcat guvernele ceh și polonez, precum și avocatul general, la punctul 44 din concluzii, o astfel de interpretare ar conduce la o limitare a posibilităților acestei instanțe de efectua audierea unei asemenea părți.
Astfel, este evident că, în anumite împrejurări, în special dacă partea citată ca martor este dispusă să se înfățișeze voluntar, s-ar putea dovedi mai simplu, mai eficient și mai rapid pentru instanța competentă să o audieze potrivit dispozițiilor legislației sale naționale în loc să recurgă la mijloacele de obținere a probelor prevăzute de Regulamentul nr. 1206/2001.
În această privință, trebuie subliniat că o audiere, efectuată de instanța competentă în temeiul legislației sale naționale, permite acesteia din urmă nu numai să interogheze direct partea, ci și să o confrunte cu declarațiile altor părți sau martori eventual prezenți la audiere, precum și să verifice ea însăși, prin intermediul unor eventuale întrebări suplimentare, credibilitatea mărturiei sale, ținând seama de toate aspectele de fapt și de drept din cauză. O asemenea audiere se distinge astfel de îndeplinirea unui act de cercetare de către instanța solicitată potrivit articolelor 10-16 din regulamentul menționat, deși articolul 12 din acesta permite, în anumite condiții, prezența și participarea unor reprezentanți ai instanței solicitante cu ocazia unei asemenea executări. Îndeplinirea directă a unui act de cercetare potrivit articolului 17 din același regulament, chiar dacă permite instanței solicitante să efectueze ea însăși o audiere în conformitate cu dreptul statului membru de care aparține, rămâne totuși supusă autorizării și condițiilor impuse de organismul central sau de autoritatea competentă a statului membru solicitat, precum și altor modalități prevăzute la acest articol.
În sfârșit, interpretarea potrivit căreia Regulamentul nr. 1206/2001 nu reglementează în mod exhaustiv obținerea transfrontalieră a probelor, ci urmărește numai să faciliteze o astfel de obținere, permițând recurgerea la alte instrumente care au același obiectiv, este confirmată de articolul 21 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1206/2001, care autorizează în mod expres acorduri sau aranjamente între statele membre pentru a facilita în mai mare măsură obținerea de probe, atât timp cât sunt compatibile cu acest regulament.
Desigur, Curtea a constatat, la punctul 23 din Hotărârea St. Paul Dairy, citată anterior, că o cerere de audiere a unui martor în împrejurări precum cele în discuție în cauza în care s-a pronunțat această hotărâre ar putea fi utilizată ca un mijloc de a eluda normele Regulamentului nr. 1206/2001 care reglementează, cu aceleași garanții și cu aceleași efecte pentru toți justițiabilii, transmiterea și soluționarea cererilor formulate de o instanță a unui stat membru și prin care se urmărește efectuarea unui act de cercetare în alt stat membru.
Această constatare nu poate fi însă interpretată în sensul că impune instanței unui stat membru, care este competentă să judece pe fond cauza și care dorește să audieze un martor care are reședința în alt stat membru, să efectueze această audiere potrivit normelor prevăzute de Regulamentul nr. 1206/2001.
În această privință, trebuie arătat că împrejurările care au determinat pronunțarea hotărârii menționate se caracterizau prin faptul că cererea de audiere provizorie a unui martor, formulată de una dintre părți, fusese adresată direct instanței din statul membru de reședință al martorului, care nu era însă competentă să judece pe fond cauza. Or, o astfel de cerere ar putea fi într-adevăr utilizată ca un mijloc de a eluda normele Regulamentului nr. 1206/2001, întrucât aceasta poate priva instanța competentă, căreia ar trebui să îi fie adresată cererea respectivă, de posibilitatea de a efectua audierea acelui martor potrivit normelor prevăzute de regulamentul amintit. În schimb, împrejurările din prezenta cauză sunt diferite de cele din cauza în care s-a pronunțat Hotărârea St. Paul Dairy, citată anterior, întrucât cererea de audiere provizorie a fost depusă la instanța competentă.
Din cele de mai sus rezultă că instanța competentă a unui stat membru are posibilitatea de a cita în fața sa, ca martor, o parte care are reședința în alt stat membru și de a o audia în conformitate cu dreptul statului membru al instanței amintite.
În plus, această din urmă instanță rămâne liberă să deducă din neînfățișarea unei părți ca martor, fără demonstrarea unui motiv legitim, eventualele consecințe prevăzute de dreptul statului membru al acelei instanțe, cu condiția să fie aplicate cu respectarea dreptului Uniunii.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că dispozițiile Regulamentului nr. 1206/2001, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru are posibilitatea, pentru a efectua o astfel de audiere, să citeze această parte în fața sa și să o audieze în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 1206/2001 al Consiliului din 28 mai 2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru are posibilitatea, pentru a efectua o astfel de audiere, să citeze această parte în fața sa și să o audieze în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: olandeza.