CELEX: 62009TJ0427
Yhteisön tavaramerkki
Menettämismenettely
Yhteisön sanamerkki CENTROTHERM
Tavaramerkin tosiasiallinen käyttö
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohta

Asian tausta
Asiassa väliintulijana oleva Centrotherm Systemtechnik GmbH teki 7.9.1999 yhteisön tavaramerkiksi rekisteröimistä koskevan
hakemuksen sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/49 (EYVL 1994, L 11, s. 1) perusteella, sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna (asetus
on korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1)).
Merkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki CENTROTHERM.
Tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta
tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna
ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 11, 17, 19 ja 42, ja ne on kuvattu seuraavasti:
–        luokka 11: ”Lämmityspakokaasujen poistoputket, savupiippujen savunpoistolaitteistot, lämmityskattiloiden putket; kaasupolttimoiden
pidennysosat; mekaaniset lämmitys-, ilmastointi-, höyrynkehitys-, kuivatus- ja ilmastointilaitteiden osat; ilmansuodatuslaitteet
ja niiden osat; mekaaniset kaasulaitteiden osat; putkijohtojen hanat; savupiipun läpät”
–        luokka 17: ”Putkiliitososat, putkimuhvit, johtolujitteet, letkut, kaikki edellä mainitut tuotteet ei metallista; tiivisteet,
tiivistysaineet; tiivistys- ja eristysaineet; osittain käsitellyt muovit (puolivalmisteet); muovitavarat luokassa 17”
–        luokka 19: ”Rakennusmateriaalit; putket, putkijohdot, erityisesti rakennustarkoituksiin; vesijohdot, haaraputket; Raudoitukset
rakennustarkoituksiin; muurin- ja seinänverhoiluosat, rakennuslevyt, levyt; savupiippujen pidennysosat, savupiipun putket,
savupiipun osat, savupiipun suojukset, savupiipun vaipat, kaikki edellä mainitut tavarat ei metallista”
–        luokka 42: ”Rakennusneuvonta, rakennesuunnittelu, insinöörin palvelut, tekninen projektisuunnittelu; teknisten lausuntojen
laatiminen”.
Tavaramerkki CENTROTHERM rekisteröitiin 19.1.2001 edellä 3 kohdassa tarkoitettuja tavaroita ja palveluja varten yhteisön tavaramerkiksi.
Kantajana oleva centrotherm Clean Solutions GmbH & Co. KG esitti 7.2.2007 SMHV:lle asetuksen N:o 40/94 15 artiklan ja 50 artiklan
1 kohdan a alakohdan (joista on tullut asetuksen N:o 207/2009 15 artikla ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohta) perusteella CENTROTHERM-tavaramerkkiä
koskevan menettämisvaatimuksen kaikkien rekisteröityjen tavaroiden ja palvelujen osalta.
Menettämisvaatimus annettiin 15.2.2007 tiedoksi väliintulijalle, jota kehotettiin esittämään mahdolliset huomatuksensa ja
todisteet riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä kolmen kuukauden määräajassa.
Väliintulija vastusti 11.5.2007 esittämissään huomautuksissa menettämisvaatimusta ja esitti todisteena tavaramerkkinsä tosiasiallisesta
käytöstä seuraavaa:
–        14 digitaalista valokuvaa
–        neljä laskua
–        ilmoituksen, jonka otsikkona on ”eidesstattliche Versicherung” (valaehtoinen vakuutus), jonka on laatinut W. väliintulijan
johtajana.
Väliintulija ilmoitti, että sen hallussa on lukuisia muita jäljennöksiä laskuista, joiden esittämisestä se aluksi luopuu luottamuksellisuussyistä.
Se väitti voivansa esittää muita asiakirjoja ja pyysi SMHV:n mitättömyysosastoa toteuttamaan prosessuaalisen toimenpiteen,
jos se haluaa asiakirja-aineistoon liitettäviksi muita yksittäisiä todisteita ja asiakirjoja.
Mitättömyysosasto julisti 30.10.2007 tavaramerkin CENTROTHERM menetetyksi ja totesi, että väliintulijan esittämät todisteet
eivät olleet riittäviä mainitun tavaramerkin tosiasiallisen käytön toteen näyttämiseksi.
Väliintulija teki tästä päätöksestä 14.12.2007 valituksen, jonka SMHV:n neljäs valituslautakunta osittain hyväksyi 25.8.2009
tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös).
Valituslautakunta kumosi mitättömyysosaston päätöksen ja hylkäsi menettämisvaatimuksen luokkaan 11 kuuluvien tuotteiden ”lämmityspakokaasujen
poistoputket, savupiippujen savunpoistolaitteistot, lämmityskattiloiden putket; kaasupolttimoiden pidennysosat; mekaaniset
lämmityslaitteiden osat; mekaaniset kaasulaitteiden osat; putkijohtojen hanat; savupiipun läpät” osalta, luokkaan 17 kuuluvien
tuotteiden ”putkiliitososat, putkimuhvit, johtolujitteet, letkut, kaikki edellä mainitut tuotteet ei metallista” osalta ja
luokkaan 19 kuuluvien tuotteiden ”putket, putkijohdot, erityisesti rakennustarkoituksiin; haaraputket savupiippujen putket”
osalta. Valituslautakunta hylkäsi kanteen muilta osin.
Erityisesti valituslautakunta katsoi, että oli esitetty todiste tavaramerkin CENTROTHERM tosiasiallisesta käytöstä menettämisvaatimuksen
esittämistä (eli 7.2.2007) edeltäneiltä viideltä vuodelta (jäljempänä merkityksellinen ajanjakso) edellä 11 kohdassa mainittujen
tavaroiden osalta, koska väliintulijan toimittamat valokuvat osoittivat tavaramerkin käytön luonteen ja koska esitetyt laskut
todistavat, että mainittuja tavaroita oli markkinoitu riidanalaisella tavaramerkillä.

Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä hylätään tavaramerkkiä CENTROTHERM koskeva menettämisvaatimus
–        velvoittaa SMHV:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
SMHV ja väliintulija vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Asianosaisten lausumat
Kantaja esittää kanteensa tueksi yhden ainoan kanneperusteen, joka koskee todisteiden virheellistä arviointia. Kantaja katsoo,
että väliintulijan esittämät todisteet olivat riittämättömät riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisen käytön toteen näyttämiseksi,
joten valituslautakunta on rikkonut asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja yhteisön tavaramerkistä annetun
neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL L 303,
s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, 40 säännön 5 kohtaa ja 22 säännön 2 ja 3 kohtaa.
Kantajan mukaan valituslautakunnan arvioinnissa sivuutetaan asiassa merkityksellisissä säännöksissä ja oikeuskäytännössä asetetut
vaatimukset eli todiste tavaramerkin käytön luonteesta, paikasta, kestosta ja merkityksestä. Kantaja väittää lähtökohtaisesti,
että valokuvia ei ole päivätty, että laskuissa ei mainita riidanalaista tavaramerkkiä vaan väliintulijan toiminimi, että väliintulijan
johtajan valaehtoisella vakuutuksella ei ole todistusarvoa ja ettei näiden eri seikkojen perusteella kaiken kaikkiaan voida
todeta, että valokuvissa esiintyvät tavarat on tosiasiallisesti saatettu markkinoille merkityksellisenä ajanjaksona.
SMHV kiistää kantajan väitteet ja väittää, että vaikka asiakirja-aineiston osatekijät eivät yksinään olekaan asianmukaisia
todisteita tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä, ne osoittavat yhdessä ilman mitään epäilyksiä riidanalaisen tavaramerkin
käytön, joka on luokiteltava tosiasialliseksi käytöksi.
Myös väliintulija kiistää kantajan väitteet. Se myöntää, että asiakirja-aineiston valokuva on otettu merkityksellisen ajanjakson
jälkeen, mutta katsoo, että on liioiteltua vaatia tavaramerkin haltijaa esittämään valokuvia tavaroista, jotka on saatettu
markkinoille useita kuukausia tai useita vuosia aikaisemmin, ja että lisäksi olisi mainittava päivä, jona ne on otettu merkityksellisen
ajanjakson aikana. Tämä edellyttäisi sitä, että tavaramerkin haltija ottaisi säännöllisesti varotoimena valokuvia kaikista
tavaroistaan ja arkistoisi ne voidakseen esittää ne menettämismenettelyssä. Väliintulijan mukaan tällainen vaatimus ei ole
realistinen.
Lisäksi väliintulija korostaa kyseessä olevan tavaramerkin ominaisuuksia. Se väittää tältä osin, että sen tavaramerkin kattamia
tavaroita ja palveluja ei markkinoida kuluttajille vaan rakennusalan yrityksille. Niitä ei markkinoida vähittäiskaupoissa
tai internetissä, vaan ne esitellään ja toimitetaan suoraan kaupallisille asiakkaille. Tämä merkitsee sitä, että tavaramerkin
CENTROTHERM kattamia tavaroita ei niinkään mainosteta sanomalehdissä, aikakauslehdissä, radiossa, televisiossa tai internetissä
vaan erityisalan messuilla ja väliintulijan kaupallisten kirjeiden ja laskujen mukaan liitetyissä esitteissä. Tavaramerkkiä
käytetään pääasiallisesti liittämällä se tavaroihin ja niiden pakkauksiin, toisin sanoen pahvilaatikoihin ja paletteihin.
Väliintulijan mukaan kyseessä olevilla markkinoilla ei ole tapana käyttää ja tarjota suurta määrää valmistemerkkejä. Kun kulutustavaroiden
ostajien saatavilla on yleensä suuri määrä samankaltaisia tavaroita, joita suuri määrä eri toimittajia tarjoaa, ja ostajien
on suuntauduttava tavaramerkin mukaan, nyt käsiteltävässä asiassa keskeisten tavaroiden ostajat ostavat yleensä samalta toimittajalta
pitkinä ajanjaksoina koko tavara- ja liitännäistavaravalikoiman ja niihin liittyvät palvelut. Väliintulijan mukaan tämän vuoksi
yleensä toiminimi tai yritystunnus riittää tavaramerkin tavoin erottamaan koko tavaravalikoiman.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on palautettava mieleen menettämisseuraamukseen liittyvä menettely ja sen tavoitteet sekä näytön arvioinnin periaatteet
menettämismenettelyssä.
Asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohdasta ilmenee, että
yhteisön tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa SMHV:lle tehdyllä vaatimuksella, jos viiden vuoden yhtäjaksoisen
jakson kuluessa tavaramerkkiä ei ole Euroopan unionissa otettu tosiasialliseen käyttöön tavaroille tai palveluille, joita
varten se on rekisteröity, eikä käyttämättä jättämiselle ole pätevää syytä.
Asetuksen N:o 2868/95 40 säännön 5 kohdassa säädetään, että SMHV asettaa menettämisvaatimuksen yhteydessä yhteisön tavaramerkin
haltijalle määräajan, jonka kuluessa tämän on esitettävä todisteet tavaramerkin käytöstä.  Jos todisteita ei ole toimitettu
asetetussa määräajassa, yhteisön tavaramerkki julistetaan menetetyksi. Asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 3 kohdan mukaan, jota
sovelletaan saman asetuksen 40 säännön 5 kohdan perusteella menettämisvaatimuksiin, käytön todistamiseksi tarvittavista tiedoista
ja todisteista on ilmettävä väitteen perustana olevan tavaramerkin käytön paikka, aika, laajuus ja laji.
Syy siihen, miksi tavaramerkin on täytynyt olla tosiasiallisen käytön kohteena, jotta sitä suojeltaisiin unionin oikeudessa,
perustuu siihen, ettei SMHV:n rekisteriä voida rinnastaa strategiseen tai staattiseen varastoon, joka antaa passiiviselle
tavaramerkin haltijalle lakisääteisen monopolin määräämättömäksi ajaksi. Sitä vastoin – ja asetuksen N:o 207/2009 kymmenennessä
perustelukappaleessa esitetyllä tavalla – mainitun rekisterin täytyisi sisältää tarkasti ne maininnat, joita yritykset tosiasiallisesti
käyttävät markkinoilla niiden tavaroiden ja palvelujen erottautumiseksi talouselämässä (ks. vastaavasti ja analogisesti asia
C-259/02, La Mer Technology, määräys 27.1.2004, Kok., s. I‑1159, 18–22 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan tavaramerkin käyttö on tosiasiallista silloin, kun sitä käytetään sen keskeisen tehtävän mukaisesti
eli sen takaamiseksi, että tavaroilla tai palveluilla, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, on tietty alkuperä, siinä
tarkoituksessa, että voitaisiin luoda tai säilyttää markkinat näille tavaroille ja palveluille, ja kun käyttö ei ole pelkästään
symbolista eli sillä ainoastaan pyrittäisiin säilyttämään tavaramerkin tuottamat oikeudet. Tavaramerkin tosiasiallista käyttöä
koskeva ehto edellyttää lisäksi, että merkkiä – sellaisena kuin se on asianomaisella alueella suojattuna – käytetään julkisesti
ja ulospäin (ks. asia T-418/03, La Mer Technology v. SMHV – Laboratoires Goëmar (LA MER), tuomio 27.9.2007, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vaikka tosiasiallisen käytön käsite ei tarkoita sellaista vähäistä käyttöä, joka ei riitä osoittamaan, että tavaramerkkiä
todella käytetään tietyillä markkinoilla, tosiasiallisen käytön tarkoituksena ei kuitenkaan ole arvioida kaupallista menestystä
eikä valvoa yrityksen taloudellista strategiaa eikä myöskään varata tavaramerkkisuojaa ainoastaan niihin tilanteisiin, joissa
kaupallinen hyödyntäminen on määrältään huomattavaa (asia T-194/03, Il Ponte Finanziaria v. SMHV – Marine Enterprise Projects
(BAINBRIDGE), tuomio 23.2.2006, Kok., s. II-445, 32 kohta).
Tarkemmin sanoen tutkittaessa yksittäistapauksessa sitä, onko kyseessä olevaa tavaramerkkiä käytetty tosiasiallisesti, on
tehtävä kaikkien asiakirja-aineistoon sisältyvien seikkojen kokonaisarviointi ottamalla huomioon kaikki yksittäistapauksen
kannalta keskeiset tekijät. Tällaisen arvioinnin on perustuttava kaikkiin tosiseikkoihin ja olosuhteisiin, joiden avulla voidaan
osoittaa tavaramerkkiä todella kaupallisesti hyödynnettävän; tällaisia ovat erityisesti sellaiset käyttötavat, joita voidaan
pitää kyseisellä talouden alalla perusteltuina markkinaosuuksien säilyttämiseksi tai luomiseksi tavaroille tai palveluille,
joita tavaramerkillä suojataan, sekä näiden tavaroiden tai palvelujen luonne, kyseisten markkinoiden ominaispiirteet ja tavaramerkin
käytön laajuus ja taajuus (ks. em. asia LA MER, tuomion 53–55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseessä olevan tavaramerkin käytön laajuuden osalta on otettava etenkin huomioon yhtäältä kaikkien käyttöä merkitsevien toimien
kaupallinen volyymi ja toisaalta sen ajanjakson pituus, jona käyttöä merkitsevät toimet on toteutettu, ja kyseisten toimien
taajuus (ks. em. asia LA MER, tuomion 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Arviointi merkitsee, että huomioon otettavilla
tekijöillä on tietty keskinäinen riippuvuus. Näin ollen kyseisellä tavaramerkillä varustettujen tavaroiden myynnin vähäisen
volyymin saattaa kompensoida merkin huomattavan voimakas käyttö tai käytön tietty ajallinen jatkuvuus, ja päinvastoin (ks.
em. asia LA MER, tuomion 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Mitä rajoitetumpi tavaramerkin käytön kaupallinen volyymi kuitenkin on, sitä välttämättömämpää on, että tavaramerkin haltija
toimittaa lisätietoja, joiden perusteella voidaan poistaa mahdolliset epäilykset kyseessä olevan tavaramerkin tosiasiallisesta
käyttämisestä (asia T-382/08, Advance Magazine Publishers v. SMHV – Capela & Irmãos (VOGUE), tuomio 18.1.2011, 31 kohta, ei
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tavaramerkin tosiasiallista käyttöä ei voida näyttää toteen todennäköisyyksillä tai olettamilla, vaan näytön on perustuttava
konkreettisiin ja objektiivisiin seikkoihin, jotka todistavat tavaramerkin todellisesta ja riittävästä käytöstä asianomaisilla
markkinoilla (ks. em. asia LA MER, tuomion 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden seikkojen valossa on arvioitava, onko valituslautakunta katsonut perustellusti, että väliintulijan esittämät todisteet
osoittavat tavaramerkin CENTROTHERM tosiasiallisen käytön edellä 11 kohdassa mainituille tavaroille. Kantajan mukaan valituslautakunnan
päätelmä ei perustu riittäviin tosiseikkoihin.
Nyt käsiteltävässä asiassa väliintulijan mitättömyysosastolle esittämä näyttö tavaramerkin tosiasiallisen käytön todistamiseksi
on sen johtajan valaehtoinen vakuutus, neljä laskua ja 14 digitaalista valokuvaa.
Aluksi on todettava, että valituslautakunnan perusteluista ei ilmene, että sen päätelmä tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä
edellä kohdassa 11 mainituille tavaroille perustuisi väliintulijan johtajan valaehtoiseen vakuutukseen. Kuten riidanalaisen
päätöksen 26–30 kohdasta ilmenee, valokuvien todistusarvon ja neljän laskun välinen vuorovaikutus on saanut valituslautakunnan
toteamaan, että tavaramerkin CENTROTHERM tosiasiallinen käyttö on näytetty toteen. Riidanalaisen päätöksen 27 ja 31 kohdan
viittauksilla mainittuun vakuutukseen on tarkoitus ainoastaan osoittaa sen puutteet ja sen sisältöä tukevien lisätekijöiden
puuttuminen.
Näin ollen on tutkittava, voidaanko valokuvien ja neljän laskun kokonaisarvioinnin perusteella päätellä, että riidanalaista
tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty edellä 25–29 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä vahvistettujen periaatteiden
mukaisesti.
Neljästä laskusta on todettava, että kolme niistä on päivätty heinäkuussa 2006 ja ne koskevat Tanskaa, Unkaria ja Slovakiaa
ja yksi niistä on päivätty tammikuussa 2007 ja se koskee Saksaa. Sana ”centrotherm” näkyy mainittujen laskujen ylätunnisteessa,
ja siihen liittyy toiminimenä toimiva väliintulijan logo ja sen postiosoite.
Nämä laskut osoittavat, että väliintulija on myynyt monia tavaroita, jotka liittyvät putkitöihin (putket, muhvit, lämmityskattiloiden
liitoskokonaisuudet, tarkistusmutkat, poistojärjestelmien suojukset), neljälle ostajalle summasta, joka on vuoden 2007 lasku
mukaan lukien vähemmän kuin 0,03 prosenttia siitä liikevaihdosta, jonka väliintulijan johtaja on ilmoittanut toteuttaneensa
vuonna 2006 tavaramerkillä CENTROTHERM yksilöityjen tavaroiden myynnillä.
Tästä seuraa, että väliintulija on esittänyt SMHV:lle todisteita suhteellisen heikosta myynnistä sen johtajan ilmoituksessa
mainittuihin summiin verrattuna. Näin ollen silloinkin, jos valituslautakunta olisi ottanut huomioon mainitun ilmoituksen,
olisi todettava, että asiakirja-aineisto ei sisällä riittävästi seikkoja, jotka tukisivat sen sisältöä myyntien arvon suhteen.
Lisäksi tavaramerkin ajallisen käytön kannalta mainitut laskut koskevat erittäin lyhyitä eli satunnaisia ajanjaksoja, toisin
sanoen päivämääriä 12., 18. ja 21.7.2006 ja 9.1.2007.
Esitetyistä valokuvista on todettava, että 14 valokuvasta vain seitsemässä näkyy selvästi tavaramerkki CENTROTHERM, eli
–        painokuvana kahdessa putkessa
–        painokuvana kahdessa esineessä, jotka vaikuttavat olevan putkien osia
–        tarrana, joka on kiinnitetty esineeseen, joka vaikuttaa olevan paletti, ja kahteen pahvilaatikkoon.
Neljästä muusta valokuvasta ei ole mitenkään mahdollista erottaa riidanalaista tavaramerkkiä.
Kolmesta viimeisestä valokuvasta on mahdollista erottaa osittain tavaramerkki CENTROTHERM, eli
–        kirjaimet ”centroth” yhden putken suukappaleesta
–        väliintulijan yrityksen logo sekä tämän logon lähellä vaikealukuinen teksti, joka todennäköisesti vastaa toimitettujen laskujen
ylätunnistetta, putkessa ja esineessä, joka näyttää putken suukappaleelta.
Mitään näistä valokuvista ei ole päivätty, mutta – kuten edellä 18 kohdassa on todettu – väliintulija on myöntänyt istunnossa,
että valokuvat on otettu asiassa keskeisen ajanjakson jälkeen. Mainituista valokuvista ei myöskään voida yksilöidä tavaroita,
jotka on pakattu paletteihin ja kahteen pahvilaatikkoon, joissa on tarra CENTROTHERM. Vaikka tarrat sisältävät putkityöhön
liittyvän merkinnän (”Aufweltungszentre m. Dichtung” ja ”Bogen m. Deckel m. Dichtungen”), valokuvista tai laskuista ei ilmene
seikkoja, joista voitaisiin päätellä näiden pakkausten tosiasiallinen sisältö.
Mikään niistä tuotenumeroista, jotka ovat tunnistettavissa valokuvista, ei vastaa väliintulijan esittämissä laskuissa olevia
tuotenumeroita. Näin ollen esitettyjen valokuvien ja laskujen perusteella ei ole mahdollista päätellä, että väliintulija on
tosiasiallisesti saattanut esitetyissä valokuvissa näkyvät tavarat ja pakkaukset markkinoille merkityksellisenä ajanjaksona.
Näin ollen on todettava, että edellä 35–42 kohdassa esitettyjen seikkojen kokonaisarvioinnin perusteella ei voida todennäköisyyksiin
tai olettamiin turvautumatta päätellä, että riidanalaista merkkiä on tosiasiallisesti käytetty edellä 11 kohdassa mainituille
tavaroille merkityksellisenä ajanjaksona.
Tästä seuraa, että valituslautakunta on tehnyt virheen katsoessaan, että väliintulija on esittänyt todistuksen tavaramerkin
CENTROTHERM tosiasiallisesta käytöstä.
Väliintulijan väitteet, jotka on esitetty edellä 18–20 kohdassa ja joiden mukaan markkinoiden erityisluonne tekee vaikeaksi
todisteiden keräämisen, eivät voi horjuttaa tätä päätelmää.
Tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevien todisteiden esittämistapoja ja todistelukeinoja ei ole rajoitettu. Unionin yleisen
tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan tosiasiallista käyttöä ei ole näytetty toteen nyt käsiteltävässä asiassa, ei johdu kohtuuttoman
korkean todistuskynnyksen vaatimuksesta, vaan siitä, että väliintulija on halunnut rajoittaa todisteiden esittämistä (ks.
edellä 8 kohta). Mitättömyysosasto on saanut huonolaatuisia valokuvia tavaroista, joiden tuotenumerot eivät vastaa niitä tuotteita,
jotka joidenkin esitettyjen laskujen mukaan on myyty. Lisäksi mainitut laskut kattavat lyhyen ajanjakson ja osoittavat arvoltaan
vähäiset myynnit verrattuina niihin myynteihin, jotka väliintulija on väittänyt suorittaneensa. On myös todettava, että väliintulija
on vahvistanut istunnossa, ettei sen SMHV:ssa esittämien laskujen ja valokuvien välillä ole suoraa yhteyttä.
Kanne on näin ollen hyväksyttävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska SMHV ja väliintulija ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava
korvaamaan kantajalle unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut kantajan vaatimusten
mukaisesti. Koska väliintulija on hävinnyt asian, se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) neljännen valituslautakunnan 25.8.2009 tekemä päätös
(asia R 6/2008-4) kumotaan siltä osin kuin sillä on osittain kumottu 30.10.2007 tehty mitättömyysosaston päätös.
2)
SMHV vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Clean Solutions GmbH & Co. KG:n oikeudenkäyntikulut.
3)
Centrotherm Systemtechnik GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Moavero Milanesi
Wahl
Soldevila Fragoso
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä syyskuuta 2011.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.