CELEX: 62010CJ0132
Välitön verotus
Pääomien vapaa liikkuvuus
SEUT 63 artikla
Nimennäisosakkeiden perintöverotus
Pidempi vanhentumisaika muualla kuin asianomaisessa jäsenvaltiossa asuvien yhtiöiden osakkeiden arvon määrittämiselle kuin asianomaisessa jäsenvaltiossa asuvien yhtiöiden osakkeiden arvon määrittämiselle
Rajoitus
Oikeuttaminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 26, SEUT 49, SEUT 63 ja SEUT 65 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Olivier Halley, Julie Halley ja Marie Halley sekä toisaalta
Belgian valtio ja joka koskee sellaisen yhtiön nimennäisosakkeiden perintöverotusta, jonka tosiasiallinen johto ei sijaitse
Belgiassa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Perustamissopimuksen 67 artiklan täytäntöönpanosta 24.6.1988 annetun neuvoston direktiivin 88/361/ETY (EYVL L 178, s. 5) 1
artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on poistettava jäsenvaltioissa asuvien henkilöiden välisiä pääomanliikkeitä koskevat rajoitukset, sanotun
kuitenkaan rajoittamatta jäljempänä olevien säännösten soveltamista. Tämän direktiivin täytäntöönpanon helpottamiseksi pääomanliikkeet
luokitellaan liitteessä I olevan nimikkeistön mukaisesti.”
Direktiivin 88/361 liitteessä I lueteltujen pääomanliikkeiden joukossa mainitaan otsikon XI, ”Henkilökohtaiset pääomaliikkeet”,
alla muun muassa perinnöt ja erityisjälkisäädökseen perustuvat suoritukset.

Kansallinen säännöstö
Perintöverokoodeksin (Wetboek der successierechten), joka hyväksyttiin 31.3.1936 annetulla kuninkaan asetuksella nro 308 (Belgisch
Staatsblad 7.4.1936, s. 2403), joka puolestaan vahvistettiin 4.5.1936 annetulla lailla (Belgisch Staatsblad 7.5.1936, s. 3426;
jäljempänä perintöverokoodeksi), 1 §:n 1 momentin mukaan perintöveroa maksetaan vainajan perillisten jäämistöstä saaman omaisuuden
arvosta, joka jää jäljelle velkojen vähentämisen jälkeen.
Perintöverokoodeksin 111 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Sen osoittamiseksi, että koko [Belgian kuningaskunnassa] oleva perintöomaisuus tai osa siitä – joiden osalta on ilmoitettu
myyntiarvo – on aliarvostettu, veronsaaja voi, ellei muista 105 §:ssä säädetyistä todistelukeinoista muuta johdu, vaatia kyseisen
omaisuuden arvon arvioittamista; aineellisen irtaimen omaisuuden osalta arvioittamista voidaan kuitenkin vaatia vain laivoista
ja veneistä.”
Perintöverokoodeksin 137 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetään, että ”vanhentumisaika vaatimuksille, jotka koskevat sellaisen
omaisuuden arvioittamista, johon voidaan kohdistaa tällainen tarkistus, ja sellaisia veroja, korkoja ja sakkoja, jotka on
maksettava tällaisen omaisuuden aliarvostuksen tapauksessa, on kaksi vuotta, ja se on kymmenen vuotta, jos kyse on veroista,
koroista ja sakoista siinä tapauksessa, että aliarvostetun omaisuuden arvoa ei ole voitu arvioittaa; vanhentumisajat alkavat
kulua siitä päivästä, kun veroilmoitus toimitetaan”.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Pääasian kantajien vanhemmat, Annik De Pinsun ja Paul-Louis Halley, kuolivat samanaikaisesti 6.12.2003. De Pinsunin ja Halleyn
kotipaikka oli Tervurenissa (Belgia), ja perintöveroilmoitus oli tehtävä Leuvenissä.
Pääasian kantajat maksoivat 16.8.2004 16 miljoonaa euroa ja 16.8.2005 4 miljoonaa euroa perintöveron ennakkomaksuina.
Kantajat toimittivat Leuvenin verohallinnolle 7.11.2005 kaksi perintöveroilmoitusta, joista toinen koski heidän isänsä jäämistöä
ja toinen heidän äitinsä jäämistöä.
Kummassakin tapauksessa jäämistöön kuului puolet 2 172 600:sta yhteisomistuksessa olleesta Carrefour SA:n, jonka kotipaikka
oli pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä Levallois-Perret’ssä (Ranska), nimennäisosaketta ja puolet 2 085:stä yhteisomistuksessa
olleesta tämän saman yhtiön haltijaosakkeesta. Pääasian kantajat ilmoittivat nimennäisosakkeiden arvoksi 28,31 euroa osakkeelta,
mikä oli osakkeiden pörssikurssi heidän vanhempiensa kuolinhetkellä laskettuna 35 prosentin suuruisella arvonalennuksella.
Derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (Leuvenin kolmas verotoimisto) ilmoitti 20.2.2008 päivätyllä kirjeellä pääasian
kantajille, että Brysselin keskushallinto oli 29.1.2008 päättänyt, että kyseisten osakkeiden arvona oli pidettävä 43,55:tä
euroa osakkeelta.
Ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen toimittamassaan kannekirjelmässä pääasian kantajat väittävät ensisijaisesti,
että Belgian verohallinnon oikeus riitauttaa kyseisten nimennäisosakkeiden arvostus aliarvostuksen vuoksi oli jo vanhentunut.
Toissijaisesti pääasian kantajat riitauttavat hallinnon kyseisille nimennäisosakkeille määrittämän arvon.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että perintöverokoodeksin 111 §:n ja 137 §:n 1 momentin 2 kohdan, kun niitä luetaan yhdessä,
mukaan kyseisessä 111 §:ssä tarkoitettu nimennäisosakkeiden arvon arvioittaminen asiantuntijalla on mahdollinen silloin, kun
kyseiset osakkeet ovat Belgiassa asuvan yhtiön osakkeita. Osakkeiden katsotaan sijaitsevan kyseisessä jäsenvaltiossa silloin,
kun yhtiön tosiasiallinen johto sijaitsee siellä. Vanhentumisaika osakkeiden arvon määrittämiselle on tässä tapauksessa kaksi
vuotta. Sellaisen yhtiön osakkeiden, jonka tosiasiallinen johto sijaitsee Belgian alueen ulkopuolella, tällainen arvioittaminen
asiantuntijalla ei kuitenkaan ole mahdollinen, ja mainittu vanhentumisaika on kymmenen vuotta.
Koska rechtbank van eerste aanleg te Leuven katsoi, että pääasiassa on kyse unionin oikeuden tulkinnasta, se päätti lykätä
asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko perintöverokoodeksin 137 §:n 1 momentin 2 kohta, jossa luettuna yhdessä perintöverokoodeksin 111 §:n kanssa säädetään,
että nimennäisosakkeisiin perustuvan perintöverosaatavan vanhentumisaika on kaksi vuotta silloin, kun yhtiön tosiasiallinen
johto sijaitsee Belgiassa, mutta kymmenen vuotta silloin, kun yhtiön johdon tosiasiallinen sijaintipaikka ei ole Belgiassa,
SEUT 26, SEUT 49, SEUT 63 ja SEUT 65 artiklan mukainen?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

Pääasiassa kyseessä oleva vapaus
Kansallisen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee SEUT 26, SEUT 49, SEUT 63 ja SEUT 65 artiklaa. Unionin tuomioistuimelle
esittämissään huomautuksissa Belgian hallitus ja Euroopan komissio väittävät, että pääasian kannalta merkityksellisiä ovat
ainoastaan viimeksi mainitut kaksi määräystä eli pääomien vapaata liikkuvuutta koskevat määräykset.
Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen määrittämiseksi, kuuluuko kansallinen lainsäädäntö jonkin liikkumisvapautta
koskevan vapauden soveltamisalaan, huomioon on otettava kyseisen lainsäädännön tarkoitus (ks. asia C-157/05, Holböck, tuomio
24.5.2007, Kok., s. I-4051, 22 kohta ja asia C-182/08, Glaxo Wellcome, tuomio 17.9.2009, Kok., s. I‑8591, 36 kohta).
Pääasiassa kansallisen lainsäädännön tarkoituksena on vahvistaa määräaika, jonka aikana perintönä siirtyneiden sellaisen yhtiön
nimennäisosakkeiden, jonka tosiasiallinen johto ei sijaitse Belgian alueella, arvo voidaan määrittää.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että perinnöt, joilla tarkoitetaan kuolleen henkilön jäämistön siirtymistä
yhdelle tai useammalle henkilölle, kuuluvat direktiivin 88/361 liitteessä I olevan otsikon XI, ”Henkilökohtaiset pääomanliikkeet”,
alaan ja että perinnöt ovat SEUT 63 artiklassa tarkoitettuja pääomanliikkeitä niitä tapauksia lukuun ottamatta, joiden kaikki
osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle (ks. vastaavasti asia C-11/07, Eckelkamp ym., tuomio 11.9.2008, Kok.,
s. I-6845, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tilanne, jossa Belgiassa asuva henkilö
omistaa sellaisen yhtiön osakkeita, jonka tosiasiallinen johto sijaitsee Ranskassa, ei ole kuitenkaan missään tapauksessa
täysin jäsenvaltion sisäinen tilanne.
Tästä seuraa, että pääomien vapaata liikkuvuutta koskevia EUT-sopimuksen määräyksiä sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan
kaltaisessa asiassa.
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko SEUT 63 artiklaa
tulkittava niin, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään perintöveron osalta eri vanhentumisaika
nimennäisosakkeiden arvon määrittämiselle sen mukaan, sijaitseeko yhtiön, jonka osakkeenomistaja vainaja oli, tosiasiallinen
johto tässä jäsenvaltiossa vai ei.

Pääoman vapaan liikkuvuuden rajoituksen olemassaolo
On muistutettava, että toimenpiteisiin, jotka SEUT 63 artiklan 1 kohdassa kielletään pääomanliikkeiden rajoituksina, sisältyvät
jäsenvaltion toimenpiteet, joilla aiheutetaan se, että ulkomailla asuvat henkilöt ovat vähemmän halukkaita tekemään sijoituksia
kyseiseen jäsenvaltioon tai säilyttämään sinne tekemiään sijoituksia (ks. vastaavasti asia C-377/07, STEKO Industriemontage,
tuomio 22.1.2009, Kok., s. I-299, 23 ja 24 kohta ja asia C-450/09, Schröder, tuomio 31.3.2011, 30 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö johtaa nimennäisosakkeiden perintöverotusta
varten suoritettavan osakkeiden arvon määrittämisen vanhentumisajan osalta erotteluun yhtiön, jonka osakkeista on kyse, tosiasiallisen
johdon sijainnin perusteella, koska vanhentumisaika sellaisen yhtiön osakkeiden arvon määrittämiselle, jonka tosiasiallinen
johto sijaitsee Belgiassa, on kaksi vuotta, kun taas sellaisen yhtiön osakkeiden, jonka tosiasiallisen johto sijaitsee jossakin
toisessa jäsenvaltiossa, kyseinen vanhentumisaika arvon määrittämiselle on kymmenen vuotta.
Mainitun pidemmän vanhentumisajan soveltaminen perillisiin, jotka omistavat sellaisen yhtiön osakkeita, jonka tosiasiallinen
johto sijaitsee jonkin muun jäsenvaltion kuin Belgian kuningaskunnan alueella, voi johtaa siihen, että Belgiassa asuvat henkilöt
ovat vähemmän halukkaita tekemään sijoituksia kyseisen jäsenvaltion ulkopuolelle tai säilyttämään sinne tekemiään sijoituksia,
kun otetaan huomioon se, että heidän perillisensä ovat pidemmän ajan epävarmassa tilanteessa jälkiverotuksen kohteeksi joutumisen
suhteen.
Tällainen kansallinen lainsäädäntö muodostaa näin ollen SEUT 63 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun pääomien vapaan liikkuvuuden
rajoituksen.

Pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksen oikeuttaminen
Belgian hallitus vetoaa pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittamista perustellakseen tarpeeseen turvata verovalvonnan tehokkuus
ja ehkäistä veropetokset.
Belgian hallitus väittää verovalvonnan tehokkuudesta, että pidemmän vanhentumisajan soveltaminen muussa jäsenvaltiossa kuin
Belgian kuningaskunnassa sijaitsevien yhtiöiden osakkeiden arvostukseen on tarpeen tällaisia osakkeita koskevien tietojen
saamiseksi.
Veropetosten ehkäisemisestä Belgian hallitus väittää, että tällainen vanhentumisaika mahdollistaa Belgian veroviranomaisille
tutkinnan käynnistämisen silloin, kun ulkomailla sijaitsevien yhtiöiden osakkeet todetaan aliarvostetuiksi, ja jälkiverottamisen
silloin, kun käy ilmi, että sovellettu osakkeiden verotusarvo on ollut liian alhainen.
Belgian hallitus väittää lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön kaltainen lainsäädäntö on tarpeen sen puutteen
korjaamiseksi, etteivät kyseiset veroviranomaiset todellisuudessa voi saada tietoja muussa jäsenvaltiossa kuin Belgian kuningaskunnassa
omistetuista varoista. Belgian hallitus huomauttaa, että jäsenvaltio voi tehdä tiedonsaantipyynnön jäsenvaltioiden toimivaltaisten
viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien verojen alalla 19.12.1977 annetun neuvoston direktiivin 77/799/ETY (EYVL L
336, s. 15) 2 artiklan nojalla vain sellaisessa yksittäistapauksessa, jossa sillä on jo riittävät alustavat tiedot.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan veropetosten ehkäiseminen ja verovalvonnan tehokkuuden turvaaminen ovat sellaisia yleistä
etua koskevia pakottavia syitä, joilla voidaan perustella EUT-sopimuksessa taattujen liikkumisvapauksien käyttämisen rajoittaminen
(ks. veropetosten ehkäisemisestä mm. asia C‑386/04, Centro di Musicologia Walter Stauffer, tuomio 14.9.2006, Kok., s. I‑8203,
32 kohta ja verovalvonnan tehokkuuden turvaamisesta asia C-318/07, Persche, tuomio 27.1.2009, Kok., s. I‑359, 52 kohta).
Pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittaminen voidaan hyväksyä tällä perusteella kuitenkin ainoastaan, jos sillä voidaan taata
kyseessä olevan tavoitteen toteutuminen ylittämättä sitä, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi (ks. mm. asia C-72/09,
Établissements Rimbaud, tuomio 28.10.2010, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Vaikka oletettaisiinkin, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä voidaan saavuttaa ne tavoitteet,
jotka liittyvät tarpeeseen turvata verovalvonnan tehokkuus ja ehkäistä veropetoksia, on todettava, että tällaisella lainsäädännöllä
ylitetään se, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
Oikeuskäytännöstä, joka koskee jälkiverotusta koskevaa määräaikaa tilanteessa, jossa säästötalletuksia ja/tai niiden perusteella
saatuja tuloja on salattu veroviranomaisilta, nimittäin ilmenee, että on erotettava toisistaan kaksi tapausta, eli ensinnäkin
tilanne, jossa veronalaiset erät on salattu eikä veroviranomaisilla ole mitään tietoa, jonka perusteella ne voisivat käynnistää
tutkinnan, ja toiseksi tilanne, jossa veroviranomaisilla on hallussaan veronalaisia eriä koskevia tietoja (yhdistetyt asiat
C-155/08 ja C-157/08, X ja Passenheim-van Schoot, tuomio 11.6.2009, Kok., s. I‑5093, 62 ja 63 kohta).
Pääasiassa on riidatonta, että kyseiset nimennäisosakkeet on mainittu perintöveroilmoituksissa ja että asianomaisen jäsenvaltion
veroviranomaisilla on siten hallussaan näitä osakkeita koskevia tietoja. Pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö kuuluu siten
edellisessä kohdassa mainituista tapauksista jälkimmäiseen.
Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa X ja Passenheim-van Schoot annetun tuomion 74 kohdassa on todettu, että tässä jälkimäisessä
tapauksessa ei voida pitää perusteltuna sitä, että jäsenvaltio soveltaa pidennettyä jälkiverotusaikaa, jolla ei erityisesti
pyritä tarjoamaan tämän valtion veroviranomaisille mahdollisuutta turvautua tehokkaasti jäsenvaltioiden keskinäistä apua koskeviin
järjestelmiin ja jota voidaan soveltaa aina, kun kyseiset veronalaiset erät sijaitsevat jossain toisessa jäsenvaltiossa.
Silloin, kun jäsenvaltion veroviranomaisilla on hallussaan tietoja, joiden perusteella ne olisivat voineet kääntyä muiden
jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten puoleen joko turvautumalla direktiivissä 77/799 säädettyyn keskinäistä apua
koskevaan järjestelmään tai kahdenvälisissä sopimuksissa määrättyyn järjestelmään, jotta nämä viimeksi mainitut viranomaiset
toimittaisivat niille tietoja, jotka ovat tarpeen veron asianmukaisen määrän määrittämiseksi, pelkkä se seikka, että kyseiset
veronalaiset erät sijaitsevat jossain toisessa jäsenvaltiossa, ei nimittäin oikeuta yleisesti soveltamaan pidennettyä jälkiverotusaikaa,
joka ei mitenkään riipu siitä ajasta, jota tarvitaan, jotta voidaan tehokkaasti turvautua näihin keskinäistä apua koskeviin
järjestelmiin (em. yhdistetyt asiat X ja Passenheim-van Schoot, tuomion 75 kohta).
Vaikka käsiteltävässä asiassa pitää paikkansa, että mainittua direktiiviä ei sovelleta perintöveroihin, unionin tuomioistuimelle
toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että on mahdollista, että Belgian veroviranomaiset olisivat kuitenkin voineet
kyseisten osakkeiden arvon tarkistaakseen turvautua muihin keskinäistä apua koskeviin järjestelmiin, kuten erityisesti kaksinkertaisen
verotuksen välttämisestä ja tiettyjen muiden kysymysten ratkaisemisesta perintö- ja rekisteröintiverotuksen alalla Brysselissä
20.1.1959 allekirjoitettuun Ranskan ja Belgian väliseen sopimukseen.
Kuten komissio on perustellusti todennut, ei missään tapauksessa ole estettä sille, että Belgian viranomaiset käyttävät lehdistöstä
tai internetistä saatavia osakkeenomistajan kuolinpäivän pörssikursseja käynnistääkseen tutkinnan pääasiassa kyseessä olevien
osakkeiden kaltaisten pörssinoteerattujen yhtiöiden osakkeiden arvon määrittämiseksi. Kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta
asiakirja-aineistosta käy ilmi, nämä viranomaiset määrittivät pääasiassa kyseisten osakkeiden arvon juuri tämän perusteella
yli kaksi vuotta perintöveroilmoituksen jättämisen jälkeen.
Tästä seuraa, että kymmenen vuoden vanhentumisajan soveltaminen sellaisen yhtiön, jonka tosiasiallinen johto sijaitsee jonkin
muun jäsenvaltion kuin Belgian kuningaskunnan alueella, osakkeiden arvon määrittämiseen ei ole perusteltua, koska tällaisen
vanhentumisajan yleinen soveltaminen ei mitenkään riipu siitä ajasta, jota tarvitaan, jotta voidaan tehokkaasti turvautua
näihin keskinäistä apua koskeviin järjestelmiin tai muihin keinoihin osakkeiden arvon selvittämiseksi.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että SEUT 63 artiklaa on tulkittava
niin, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään
perintöveron osalta kymmenen vuoden vanhentumisaika sellaisen yhtiön nimennäisosakkeiden arvon määrittämiselle, jonka osakkeenomistaja
vainaja oli ja jonka tosiasiallinen johto sijaitsee jossakin muussa jäsenvaltiossa, kun taas vanhentumisaika on pituudeltaan
kaksi vuotta, jos yhtiön tosiasiallinen johto sijaitsee ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
SEUT 63 artiklaa on tulkittava niin, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön kaltaiselle jäsenvaltion
lainsäädännölle, jossa säädetään perintöveron osalta kymmenen vuoden vanhentumisaika sellaisen yhtiön nimennäisosakkeiden
arvon määrittämiselle, jonka osakkeenomistaja vainaja oli ja jonka tosiasiallinen johto sijaitsee jossakin muussa jäsenvaltiossa,
kun taas vanhentumisaika on pituudeltaan kaksi vuotta, jos yhtiön tosiasiallinen johto sijaitsee ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.