CELEX: 62011CJ0409
Motorinių transporto priemonių judėjimas
Civilinės atsakomybės draudimas
Direktyva 72/166/EEB
3 straipsnio 1 dalis
Direktyva 84/5/EEB
1 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa
Draudiko nemokumas
Žalos atlyginimo institucijos įsikišimo nebuvimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (
OL L 103, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10), iš dalies pakeistos 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB (
OL L 149, p. 14
; toliau – Pirmoji direktyva), 3 straipsnio 1 dalies aiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp G. Csonka, T. Isztli, D. Juhász, J. Kiss bei C. Szontágh ir
Magyar Állam
(Vengrijos valstybė) dėl atsakomybės, kuri, jų nuomone, kyla pastarajai dėl netinkamo minėtos direktyvos perkėlimo į Vengrijos teisės sistemą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Sąjungos teisės nuostatos dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo buvo kodifikuotos 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (
OL L 263, p. 11
). Tačiau ši direktyva negaliojo faktinių pagrindinės bylos aplinkybių metu, todėl joms taikomos direktyvos, galiojusios iki šio kodifikavimo, t. y. Pirmoji direktyva ir 1983 m. gruodžio 30 d. Antroji Tarybos direktyva 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (
OL L 8, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3), iš dalies pakeista Direktyva 2005/14 (toliau – Antroji direktyva).
Pirmoji direktyva
Iš Pirmosios direktyvos antros ir trečios konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad ji buvo priimta atsižvelgiant į tai, kad pasienyje atliekamo privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo tikrinimas, kurio tikslas buvo ginti interesus tų asmenų, kurie gali nukentėti tokiomis transporto priemonėmis sukeltų įvykių metu, buvo nacionalinių reikalavimų šioje srityje skirtumų pasekmė ir „šie skirtumai yra tokie, kad gali kliudyti laisvam motorinių transporto priemonių ir asmenų judėjimui Bendrijoje“, todėl daro „tiesioginį poveikį bendrosios rinkos sukūrimui ir veikimui“. Penktoje tos pačios direktyvos konstatuojamoje dalyje pabrėžiama būtinybė „imtis priemonių, leidžiančių liberalizuoti taisykles, reglamentuojančias asmenų ir transporto priemonių judėjimą tarp valstybių narių“.
Šiuo tikslu Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Kiekviena valstybė narė, laikydamasi 4 straipsnio, imasi visų tinkamų priemonių užtikrinti, kad būtų apdrausta transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė. Apdraustosios atsakomybės apimtis ir draudimo sąlygos turi būti nustatomos remiantis šiomis priemonėmis.“
Tos pačios direktyvos 4 straipsniu valstybėms narėms suteikiama galimybė nesilaikyti jos 3 straipsnio reikalavimų dėl tam tikriems fiziniams arba juridiniams asmenims priklausančių transporto priemonių ir dėl tam tikrų transporto priemonių rūšių arba tam tikrų transporto priemonių, turinčių specialų registracijos numerį.
Antroji direktyva
Antrosios direktyvos šeštoje konstatuojamojoje dalyje skelbiama, kad „yra būtina numatyti instituciją, kuri leistų garantuoti, kad nukentėjusysis neliktų be žalos atlyginimo, jeigu įvykį sukėlė neapdrausta arba nenustatyta transporto priemonė; kadangi yra svarbu, nekeičiant valstybėse narėse galiojančių nuostatų dėl tos institucijos išmokamos žalos atlyginimo subsidiarinio arba nesubsidiarinio pobūdžio bei taisyklių, taikomų draudiko teisei perimti draudėjo teises trečiojo asmens atžvilgiu, numatyti, kad ši institucija taptų pirmąja įstaiga, į kurią galėtų tiesiai kreiptis tokio įvykio metu nukentėjęs asmuo“ ir kad „vis dėl to valstybėms narėms turėtų būti palikta galimybė taikyti tam tikras ribotas išimtis dėl tos institucijos mokamo žalos atlyginimo ir numatyti, kad, stengiantis išvengti sukčiavimų, nenustatyta transporto priemone padarytos žalos turtui atveju atlyginimas galėtų būti ribotas arba visai nemokamas“. Tos pačios direktyvos aštuntoje konstatuojamojoje dalyje priduriama, kad „stengiantis palengvinti šios institucijos finansinę naštą, valstybės narės gali numatyti tam tikro dydžio franšizės taikymą, jei ši institucija išmoka atlyginimą už žalą, padarytą turtui neapdraustomis arba, tam tikrais atvejais, pavogtomis ar prievarta užvaldytomis transporto priemonėmis“.
Antrosios direktyvos 1 straipsnio 1 ir 4 dalyse numatyta:
„1.   [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas draudimas privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju.
<...>
4.   Kiekviena valstybė narė įsteigia arba įgalioja įstaigą, kurios užduotis būtų atlyginti, bent jau pagal privalomojo draudimo ribas, žalą, padarytą turtui arba asmeniui nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta 1 dalyje numatyta pareiga apdrausti.
Pirmoji pastraipa nepažeidžia valstybių narių teisės pripažinti arba ne šios įstaigos mokamo žalos atlyginimo subsidiariniu, taip pat jų teisės reglamentuoti žalos sureguliavimą tarp šios įstaigos ir už įvykį atsakingo asmens arba asmenų bei kitų draudikų arba socialinio draudimo įstaigų, privalančių išmokėti nukentėjusiam asmeniui atlyginimą už to paties įvykio sukeltą žalą. Vis dėlto valstybės narės negali leisti šiai įstaigai nustatyti žalos atlyginimo sąlygos, kad nukentėjęs asmuo privalo bet kuriuo būdu įrodyti, jog atsakingas asmuo negali mokėti arba atsisako tą daryti.“
Antrosios direktyvos 1 straipsnio 6 dalis ir 2 straipsnis leido valstybėms narėms netaikyti įstaigos, įkurtos taikant jos 1 straipsnio 4 dalį, įsikišimo konkrečiais atvejais arba įsikišimo atveju – taikyti tam tikras franšizes.
Antrosios direktyvos 1 straipsnio 7 dalyje buvo numatyta, kad „kiekviena valstybė narė šios įstaigos mokamą žalos atlyginimą reglamentuoja savo įstatymais ir kitais teisės aktais, nepažeidžiant bet kurios kitos praktikos, kuri yra palankesnė nukentėjusiam asmeniui“.
Vengrijos teisė
Pagal Vyriausybės dekreto Nr. 190/2004 dėl transporto priemonių valdytojų privalomojo civilinės atsakomybės draudimo (
Korm. rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról
; toliau – Vyriausybės dekretas Nr. 190/2004), galiojusio pagrindinės bylos aplinkybių metu, 14 ir 15 straipsnius
Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI
(Vengrijos draudikų federacijos žalos atlyginimo fondas) už žalą padariusį asmenį nukentėjusiajam žalą atlygina tik jei įvykio momentu šis neturėjo privalomojo civilinės atsakomybės draudimo, žalą padariusios transporto priemonės valdytojas nežinomas arba žala buvo padaryta transporto priemone, kurios nebuvo leista eksploatuoti arba ji buvo nebeeksploatuojama.
Vyriausybės dekretas Nr. 190/2004 buvo panaikintas 2009 m. Įstatymo Nr. LXII dėl transporto priemonių privalomojo civilinės atsakomybės draudimo (
2009. évi LXII. törvény a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról
) 67 straipsniu.
Šiuo įstatymu, įsigaliojusiu 2010 m. sausio 1 d., buvo įsteigtas naujas žalos atlyginimo fondas, o jo 29 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šis fondas „padengia žalą patyrusio asmens turimą reikalavimą draudikui, kuriam taikoma nemokumo procedūra, atsižvelgdamas į draudimo polise arba įstatyme numatytą tvarką pasinaudoti teise į žalos atlyginimą“.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
MAV Àltalános Biztosító Egyesület
(toliau – MAV) yra draudimo įmonė, įsteigta kaip pelno nesiekianti asociacija, kuri teikia savo nariams paslaugas mažesne kaina, tačiau šioje įmonėje apsidraudę asmenys taip pat prisiima pareigas kaip asociacijos nariai.
Nuo 2003 m. iki 2008 m.
Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete
(Finansų rinkų subjektų priežiūros institucija) išsiuntė MAV 15 sprendimų, kuriais ši įpareigojama laikytis teisės nuostatų, reglamentuojančių jos veiklą. Kadangi veikla nebuvo vykdoma laikantis šios srities teisės nuostatų, priežiūros institucija 2008 m. rugpjūčio 15 d. panaikino MAV leidimą vykdyti veiklą. Pastaroji, kurios turtas buvo išeikvotas, pripažinta nemokia.
Ieškovai pagrindinėje byloje, kaip motorinių transporto priemonių savininkai, sudarė transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartis su MAV.
Laikotarpiu nuo 2006 m. liepos iki 2008 m. liepos jie savo transporto priemonėmis padarė žalos.
Dėl nemokumo MAV negalėjo vykdyti savo, kaip draudikės, įsipareigojimų. Todėl ieškovai pagrindinėje byloje žalą, sukeltą jų transporto priemonėmis, privalėjo padengti patys.
Vėliau jie pareiškė ieškinį dėl žalos atlyginimo
Magyar Állam
; jų nuomone, žala jiems kilo dėl netinkamo Pirmosios direktyvos perkėlimo.
Ieškovai pagrindinėje byloje pažymi, kad nors nuo 2010 m. sausio 1 d. pagal Vengrijos teisę numatyta apsauga asmenims, nukentėjusiems per eismo įvykius, kuriuos sukėlė nemokia tapusios draudimo įmonės klientai, tokia nuostata negaliojo, kai atsitiko eismo įvykiai, kuriuose dalyvavo ieškovai pagrindinėje byloje. Manydami, kad tomis pačiomis sąlygomis nesiėmusi reikiamų priemonių užtikrinti, kad institucija prisiimtų įsipareigojimą atlyginti žalą, jei už motorinės transporto priemonės padarytą žalą atsakingų asmenų draudikas tampa nemokus,
Magyar Állam
pažeidė iš Sąjungos teisės kylančius reikalavimus, visų pirma Pirmosios direktyvos 3 straipsnį, todėl kilo jos atsakomybė.
Šiomis aplinkybėmis
Fővárosi Bíróság
(dabar –
Fővárosi Törvényszék
) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar tuo metu, kai ieškovai padarė žalą,
Magyar Állam
buvo įgyvendinusi [Pirmąją direktyvą], visų pirma atsižvelgiant į tos direktyvos 3 straipsnyje nustatytus įpareigojimus, ir ar ta direktyva dėl šios priežasties gali būti laikoma tiesiogiai veikiančia ieškovų atžvilgiu?
2.
Ar pagal galiojančias [Sąjungos] teisės normas asmuo, kurio teisės buvo pažeistos dėl to, kad minėta valstybė neįgyvendino [Pirmosios direktyvos], gali įsipareigojimų neįvykdžiusios valstybės reikalauti laikytis šios direktyvos nuostatų tiesiogiai remdamasis [Sąjungos] teisės normomis prieš minėtą valstybę, kad įgytų garantijas, kurias valstybė turėjo jam suteikti?
3.
Ar pagal galiojančias [Sąjungos] teisės normas asmuo, kurio teisės buvo pažeistos dėl to, kad neįgyvendinta [Pirmoji direktyva], gali reikalauti žalos atlyginimo iš valstybės, kuri kalta dėl jos neįgyvendinimo?
4.
Jei į ankstesnįjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar
Magyar Állam
privalo atlyginti padarytą žalą ieškovams, ar ieškovų sukeltuose kelių eismo įvykiuose nukentėjusiems asmenims? <...>
5.
Ar galima kelti klausimą dėl valstybės atsakomybės, jei žala atsirado dėl netinkamos teisės aktų leidybos veiklos?
6.
Ar iki 2010 m. sausio 1 d. galiojęs Vyriausybės dekretas Nr. 190/2004 atitinka [Pirmosios direktyvos] nuostatas ir ar Vengrija neperkėlė toje direktyvoje nurodytų įpareigojimų į Vengrijos teisę?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo pirmos dalies ir dėl šeštojo klausimo
Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad tarp joje valstybėms narėms nustatytų įpareigojimų yra ir įpareigojimas įsteigti įstaigą, užtikrinančią žalos kelių eismo įvykių aukoms atlyginimą, jei, nepaisant to, kad už žalą atsakingi asmenys buvo sudarę draudimo sutartis, apimančias jų transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą, draudikas tapo nemokus.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr., be kita ko, 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Brain Products
, C-219/11, 13 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo aspektu reikia konstatuoti, kad Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis suformuluota labai abstrakčiomis sąvokomis, nes reikalaujama, kad kiekviena valstybė narė imtųsi „visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta“. Kaip nurodė generalinis advokatas išvados 26 punkte, iš šios nuostatos išplaukia, kad valstybės narės nacionalinėse teisės sistemose privalo įtvirtinti bendrą pareigą apdrausti transporto priemones.
Atsižvelgiant į Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies sąvokų abstraktumą, tokia valstybėms narėms tenkanti pareiga turi būti patikslinta atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą ir tikslus.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Pirmoji direktyva priskiriama prie kelių direktyvų grupės, kuriomis laipsniškai patikslinamos valstybių narių pareigos transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės srityje. Iš Pirmosios ir Antrosios direktyvų konstatuojamųjų dalių matyti, kad jomis, viena vertus, siekiama užtikrinti ir transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Europos Sąjungos teritorijoje, ir jomis važiuojančių asmenų laisvą judėjimą bei garantuoti, kad nukentėjusieji per šių transporto priemonių sukeltus eismo įvykius būtų vertinami panašiai, nesvarbu, kokioje Sąjungos teritorijos vietoje įvyko eismo įvykis (žr., be kita ko, 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo
Marques Almeida
, C-300/10, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Taigi Pirmąja direktyva, patikslinta ir papildyta Antrąja ir vėlesnėmis direktyvomis, valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad draudimo apsauga apimtų transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, valdytojų civilinę atsakomybę, ir, be kita ko, patikslinamos žalos rūšys ir žalą patyrę tretieji asmenys, kuriuos šio draudimo apsauga turėtų apimti (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Marques Almeida
27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis, aiškinama atsižvelgiant į vėlesnes direktyvas, įpareigoja valstybę narę užtikrinti, kad visi transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jos teritorijoje, savininkai ar valdytojai sudarytų su draudimo bendrove sutartį, kuria būtų užtikrinta, bent jau neperžengiant Sąjungos teisės apibrėžtų ribų, jų civilinė atsakomybė, susijusi su minėta transporto priemone, išskyrus išimtis, numatytas šios Pirmosios direktyvos 4 straipsnyje.
Reikšmė, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas suteikia nukentėjusių asmenų apsaugai, lėmė, kad jis papildė šią nuostatą ir Antrosios direktyvos 1 straipsnio 4 dalimi įpareigojo valstybes nares įsteigti instituciją, kurios užduotis būtų atlyginti – bent jau pagal privalomojo draudimo ribas – žalą, padarytą turtui arba asmeniui nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti, kurioje daroma nuoroda į Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį. Siekiant palengvinti finansinę naštą šiai institucijai, valstybės narės tam tikrais atvejais gali atleisti jas nuo pareigos atlyginti žalą arba numatyti franšizes.
Todėl tokios institucijos įsikišimas buvo sukurtas kaip galutinė priemonė, numatyta tik tais atvejais, kai žalą sukėlė nenustatyta transporto priemonė arba transporto priemonė, kurios atžvilgiu nesilaikyta pareigos apdrausti, kaip numatyta Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje (2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimo
Churchill Insurance Company ir Evans
,
C-442/10, Rink. p. I-12639
, 41 punktas).
Dėl konkrečių aplinkybių nustatymo, kurioms esant galima laikyti, kad nebuvo laikytasi pareigos apdrausti, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, reikšminga tai, kaip nurodo generalinis advokatas išvados 32 punkte, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ne tik numatė, jog institucija turi atlyginti žalą, padarytą transporto priemone, dėl kurios apskritai neįvykdyta pareiga apdrausti, bet ir nusprendė patikslinti, kad žalą ši institucija turi atlyginti tik jeigu ji buvo padaryta transporto priemone, dėl kurios neįvykdyta Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti, t. y. transporto priemone, dėl kurios nesudaryta draudimo sutartis. Toks apribojimas paaiškinamas aplinkybe, kad ši nuostata, kaip buvo priminta šio sprendimo 28 punkte, įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad, išskyrus išimtis, numatytas minėtoje direktyvoje, visi transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, savininkai ar valdytojai su draudimo bendrove sudarytų sutartis siekiant užtikrinti – bent jau neperžengiant Sąjungos teisės apibrėžtų ribų – jų civilinę atsakomybę, susijusią su minėta transporto priemone. Atsižvelgiant į tai, vien aplinkybė, kad žalą padarė neapdrausta transporto priemonė, yra sistemos, kurią turi įgyvendinti valstybė narė, trūkumas, todėl tai pateisina nacionalinės žalos atlyginimo institucijos įsikišimą.
Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad, priešingai, nei tvirtina ieškovai pagrindinėje byloje, tokios nacionalinės institucijos įsikišimas, kaip numatyta Pirmojoje ir Antrojoje direktyvose, turėtų būti traktuojamas ne kaip su transporto priemonių judėjimu susijusios civilinės atsakomybės draudimo garantijos sistemos įgyvendinimas, o taip, kad tuo įsikišimu daromas poveikis tik esant konkrečioms, aiškiai nustatytoms aplinkybėms.
Draudiko nemokumo prielaida nepriskirtina prie tokių aplinkybių. Iš tiesų, esant tokiai prielaidai, buvo įvykdyta pareiga apdrausti.
Tačiau, kaip matyti iš Antrosios direktyvos 1 straipsnio 7 dalies, valstybės narės, kalbant apie nacionalinių žalos atlyginimo fondų įsikišimo sąlygas, turi galimybę priimti priemones, kurios labiau palankios nukentėjusiems asmenims nei priemonės, numatytos direktyvose dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, remiantis Vengrijos vyriausybės pateikta informacija, vykstant procesui Teisingumo Teisme kompetentingos Vengrijos institucijos rengė priemones, skirtas kompensuoti situaciją, susidariusią dėl MAV nemokumo.
Atsižvelgiant į visas prieš tai išdėstytas aplinkybes į pirmojo klausimo pirmą dalį ir į šeštąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į Antrosios direktyvos 1 straipsnio 4 dalį, reikia aiškinti taip, kad tarp joje valstybėms narėms nustatytų įpareigojimų nėra įpareigojimo įsteigti įstaigą, užtikrinančią žalos kelių eismo įvykių aukoms atlyginimą tuo atveju, kai draudikas tampa nemokus, nepaisant to, kad už žalą atsakingi asmenys buvo sudarę draudimo sutartis, apimančias jų motorinių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą.
Dėl pirmojo klausimo antros dalies ir dėl antrojo–penktojo klausimų
Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, viena vertus, ar Pirmosios direktyvos 3 straipsnis gali būti pripažintas darančiu tiesioginį poveikį, ir, kita vertus, kokiomis sąlygomis asmenys gali pradėti bylą dėl Vengrijos atsakomybės dėl žalos, kuri jiems buvo padaryta dėl netinkamo Pirmosios direktyvos perkėlimo.
Atsižvelgiant į Pirmosios direktyvos aiškinimą, pateiktą atsakant į pirmojo klausimo pirmąją dalį ir į šeštąjį klausimą, nepanašu, kad susijusi valstybė narė pažeidė Sąjungos teisę.
Esant šioms sąlygoms nereikia atsakyti nei į pirmojo klausimo antrą dalį, nei į antrąjį–penktąjį klausimus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo, iš dalies pakeistos 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB, 3 straipsnio 1 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2005/14, 1 straipsnio 4 dalį, reikia aiškinti taip, kad tarp joje valstybėms narėms nustatytų įpareigojimų nėra įpareigojimo įsteigti įstaigą, užtikrinančią žalos kelių eismo įvykių aukoms atlyginimą tuo atveju, kai draudikas tampa nemokus, nepaisant to, kad už žalą atsakingi asmenys buvo sudarę draudimo sutartis, apimančias jų motorinių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: vengrų.