CELEX: 62010CJ0442
Pakollinen liikennevakuutus
Direktiivi 84/5/ETY
1 artiklan 4 kohta ja 2 artiklan 1 kohta
Vahinkoa kärsinyt kolmas
Nimenomaisesti tai hiljaisesti annettu lupa kuljettamiseen
Direktiivi 90/232/ETY
1 artiklan ensimmäinen kohta
Direktiivi 2009/103/EY
10 artikla, 12 artiklan 1 kohta ja 13 artiklan 1 kohta
Liikenneonnettomuuden vahingonkärsijä, joka oli matkustajana ajoneuvossa, jonka kuljettamista varten hänet oli vakuutettu
Vakuutuskirjassa vakuuttamattoman henkilön kuljettama ajoneuvo
Vakuutusturvan piiriin kuuluva vakuutettu vahingonkärsijä

Ennakkoratkaisupyyntö koskee moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden
voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY (EUVL L 263, s. 11) 12 artiklan
1 kohdan ja 13 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asioissa, joista ensimmäisessä ovat vastakkain Churchill Insurance Company Limited (jäljempänä Churchill)
ja Benjamin Wilkinson ja toisessa Tracy Evans ja Equity Claims Limited (jäljempänä Equity) ja joka koskee liikenneonnettomuuden
seurauksena kärsittyjen vahinkojen korvaamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista
koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1972 annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY (EYVL L 103, s. 1;
jäljempänä ensimmäinen direktiivi) 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava – – tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän
vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella. Vakuutetun vastuun laajuus sekä vakuutusturvan
ehdot määräytyvät näiden toimenpiteiden mukaisesti.”
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä
30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY (EYVL 1984, L 8, s. 17; jäljempänä toinen direktiivi) johdanto-osan
kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”on välttämätöntä huolehtia siitä, että jokin toimielin takaa, ettei vahingon kärsinyt jää vaille korvausta, jos vahingon
aiheuttanut ajoneuvo on vakuuttamaton tai tuntematon; on tärkeää varmistaa, muuttamatta jäsenvaltioiden soveltamia säännöksiä,
jotka koskevat kyseisen toimielimen maksamien korvausten ensisijaista tai toissijaista luonnetta ja vastikkeeseen sovellettavia
määräyksiä, että vahingon kärsinyt voi tällaisessa vahinkotapauksessa ensimmäiseksi ottaa yhteyttä suoraan kyseiseen toimielimeen;
jäsenvaltioille pitäisi kuitenkin antaa mahdollisuus soveltaa joitakin rajoitettuja, kyseisen toimielimen korvausten maksamista
koskevia poikkeuksia ja säätää, että tuntemattoman ajoneuvon aiheuttamasta omaisuusvahingosta maksettavaa korvausta voidaan
rajoittaa tai se voidaan evätä mahdollisen vilpin vuoksi,
on vahingon kärsineiden etujen mukaista, että joidenkin poikkeuslausekkeiden vaikutukset rajoitetaan vakuutuksenantajan ja
vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön väliseen suhteeseen; varastettujen tai väkivaltaa käyttäen haltuun otettujen ajoneuvojen
ollessa kyseessä jäsenvaltiot voivat kuitenkin määrätä, että edellä mainittu toimielin korvaa vahingon,
keventääkseen kyseisen toimielimen taloudellista rasitusta jäsenvaltiot voivat säätää tiettyjen omavastuiden soveltamisesta,
jos toimielin suorittaa korvausta vakuuttamattomien ajoneuvojen tai tarvittaessa myös varastettujen tai väkivaltaa käyttäen
haltuun otettujen ajoneuvojen aiheuttamista omaisuusvahingoista”.
Toisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on perustettava tai valtuutettava toimielin suorittamaan
korvauksia ainakin vakuuttamisvelvollisuuden vastuurajoihin saakka omaisuus- tai henkilövahingoista, jotka on aiheuttanut
tuntematon ajoneuvo tai ajoneuvo, jolle ei ole otettu liikennevakuutusta (jäljempänä kansallinen toimielin). Mainitun säännöksen
kolmannessa alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vapauttaa [kansallisen toimi]elimen maksamasta korvausta sellaisten henkilöiden vahingoista,
jotka ovat vapaaehtoisesti nousseet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos [kansallinen toimi]elin voi osoittaa
näiden tienneen ajoneuvon olevan vakuuttamaton.”
Jäsenvaltiot voivat mainitun säännöksen neljännen alakohdan nojalla rajoittaa kansallisen toimielimen korvausten maksamista
tai vapauttaa sen siitä, jos kyseessä on omaisuusvahinko, jonka on aiheuttanut tuntematon ajoneuvo, ja ne voivat mainitun
säännöksen viidennen alakohdan nojalla määrätä vahingonkärsijälle enintään 500 euron suuruisen omavastuun vakuuttamattoman
ajoneuvon aiheuttamasta omaisuusvahingosta.
Kansallisiin toimielimiin sovellettavia sääntöjä on myöhemmin täsmennetty ja täydennetty muun muassa moottoriajoneuvojen käyttöön
liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien neuvoston direktiivien 72/166/ETY, 84/5/ETY, 88/357/ETY ja 90/232/ETY
sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY muuttamisesta 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivillä 2005/14/EY (EUVL L 149, s. 14). Toisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdan kolmannesta alakohdasta on näin ollen
tullut olennaisilta osin toisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, 1 artiklan 5 kohdan toinen
alakohta.
Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että mitään [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan
1 kohdan mukaisesti tehdyn vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus
tapauksissa, joissa ajoneuvoja käyttävät tai kuljettavat
–        henkilöt, joilla ei ole nimenomaista tai muutoin annettua lupaa siihen,
–        henkilöt, joilla ei ole kyseisen ajoneuvon kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia, tai
–        henkilöt, jotka ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia,
ei sovelleta [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahinkoa kärsineiden kolmansien korvausvaatimuksiin.
Edellä ensimmäisessä luetelmakohdassa mainittua säännöstä tai lauseketta voidaan kuitenkin soveltaa sellaisten henkilöiden
vahingoksi, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos vakuutuksenantaja voi osoittaa
heidän tienneen ajoneuvon olleen varastettu.
– –”
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä
14.5.1990 annetun kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY (EYVL L 129, s. 33; jäljempänä kolmas direktiivi) johdanto-osan
neljännessä ja viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”moottoriajoneuvojen aiheuttamista liikennevahingoista vahinkoa kärsineille olisi taattava yhtäläinen kohtelu riippumatta
siitä, missä yhteisön alueella vahingot tapahtuvat,
tietyissä jäsenvaltioissa erityisesti moottoriajoneuvojen matkustajien pakollinen vakuutusturva on puutteellinen; tämän erityisen
vahinkoalttiin mahdollisten vahingonkärsineiden ryhmän suojelemiseksi puutteet olisi korjattava”.
Kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”[Ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta vakuutuksesta on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille matkustajille
paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta [toisen direktiivin] 2 artiklan
1 kohdan toisen alakohdan soveltamista.”
Direktiivillä 2009/103 on kodifioitu moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun (jäljempänä liikennevahinkovastuu) varalta
otettavasta pakollisesta vakuutuksesta siihen mennessä annetut direktiivit ja tämän seurauksena kumottu ne 27.10.2009 alkavin
vaikutuksin. Mainitun direktiivin liitteessä II olevan vastaavuustaulukon mukaan ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa
vastaavat direktiivin 2009/103 3 artiklan ensimmäinen ja toinen alakohta, toisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdan kolmatta
alakohtaa direktiivin 2009/103 10 artiklan 2 kohdan toinen alakohta ja 2 artiklan 1 kohtaa vastaavasti 13 artiklan 1 kohta
sekä kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäistä kohtaa direktiivin 2009/103 12 artiklan 1 kohta.

Kansallinen lainsäädäntö
Vuoden 1988 tieliikennelain (Road Traffic Act 1988, jäljempänä vuoden 1988 laki) 151 §:ssä, joka koskee vakuutuksenantajien
velvollisuutta panna täytäntöön pakollisesta liikennevakuutuksesta tehtyyn sopimukseen perustuvaa vastuuta koskeva tuomio,
säädetään seuraavaa:
”1.      Tätä pykälää sovelletaan, kun annetaan tuomio, johon tätä momenttia sovelletaan, sen jälkeen, kun vakuutustodistus on – –
toimitettu – – henkilölle, jolle vakuutus on myönnetty – –.
– –
5.      Siitä huolimatta, että vakuutuksenantajalla voi olla oikeus purkaa tai irtisanoa vakuutussopimus tai että vakuutuksenantaja
on voinut purkaa tai irtisanoa kyseisen vakuutussopimuksen – –, vakuutuksenantajan on tämän pykälän säännösten nojalla maksettava
korvausta henkilöille, jotka ovat siihen tuomion perusteella oikeutettuja – –
a)      sen vastuun perusteella, joka liittyy kuolemaan tai ruumiinvammaan, summa, joka tuomion nojalla on määrätty maksettavaksi
tämän vastuun perusteella – –
– –
8.      Kun vakuutuksenantaja on tämän pykälän nojalla velvollinen maksamaan korvausta sellaisen henkilön vastuun perusteella, jota
ei ole vakuutuskirjassa vakuutettu – –, vakuutuksenantajalla on oikeus periä summa kyseiseltä henkilöltä tai henkilöltä, joka
a)      on vakuutettu sellaisella vakuutuskirjalla – –, jonka perusteella vakuutus kattaisi vastuun, jos kaikki henkilöt olisivat
vakuutuskirjan mukaan vakuutettuja – – ja
b)      aiheutti tai salli sen ajoneuvon käytön, johon vastuu perustuu.
– –”

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Wilkinson oli Churchillin kanssa ajoneuvon käyttämistä varten tehdyssä vakuutuskirjassa nimetty kuljettajaksi. Hän antoi 23.11.2005
ystävälleen luvan kuljettaa ajoneuvoa ja kävi itse ajoneuvon matkustajaksi. On riidatonta, että Wilkinson tiesi, ettei kyseistä
henkilöä ollut vakuutettu vakuutuskirjalla. Kuljettaja menetti mainitun ajoneuvon hallinnan, ja se törmäsi vastaan tulleeseen
ajoneuvoon. Wilkinson loukkaantui vakavasti. Churchill tunnusti korvausvelvollisuuden Wilkinsonia kohtaan mutta vaati tätä
vakuutettuna suorittamaan sille vuoden 1988 lain 151 §:n 8 momenttiin perustuvan, määrältään Wilkinsonille maksettavaa korvausta
vastaavaan korvauksen, jonka maksuvelvollisuuden Wilkinson on kiistänyt. Churchill valitti tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen
tuomioistuimeen sen jälkeen, kun asiaa ensimmäisessä oikeusasteessa käsitellyt tuomioistuin oli ratkaissut sen Wilkinsonin
eduksi.
Equityn vakuuttaman moottoripyörän omistaja Evans oli ainoa kyseisen ajoneuvon kuljettamista varten vakuutettu henkilö. Hän
antoi 4.8.2004 ystävänsä kuljettaa mainittua moottoripyörää ja kävi itse tämän taakse matkustajaksi. Kuljettaja törmäsi huolimattomuutensa
vuoksi kuorma-auton perään. Evans loukkaantui vakavasti. Asiaa ensimmäisessä oikeusasteessa käsitellyt tuomioistuin katsoi,
ettei Evans ollut pohtinut, oliko kyseinen henkilö vakuutettu kuljettamaan hänen moottoripyöräänsä, kun hän antoi tälle luvan
sen kuljettamiseen. Se katsoi myös, että Equityllä oli vuoden 1988 lain 151 §:n 8 momentin perusteella oikeus saada korvaus
määrästä, jonka se joutui maksamaan Evansille, sillä Evans oli sallinut vakuuttamattoman henkilön kuljettaa moottoripyörää.
Evans valitti kyseisestä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
Churchill ja Equity esittävät ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, ettei vuoden 1988 lain 151 §:n 8 momentti ole
säännös, jolla ”korvaus evätään” direktiivin 2009/103 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja että kummallakin kyseisistä
kuljettajista oli tarvittava lupa käyttää tai kuljettaa ajoneuvoa. Wilkinson ja Evans sen sijaan esittävät yhtäältä, että
kyseisellä säännöksellä evätään mainitun 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla vahingonkärsijältä vakuutuskorvaus,
kun sitä sovelletaan vakuutettuun vahingonkärsijään siten, ettei tämä voi saada maksua vakuutuksenantajaltaan, ja toisaalta,
että luvalla, johon mainitussa säännöksessä viitataan, tarkoitetaan vakuutuksenantajan eikä vakuutetun antamaa lupaa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että Englannin lainsäädännössä korvaus evätään vuoden 1988 lain 151 §:n
8 kohdan vaikutuksesta automaattisesti vakuutetulta, joka on käynyt itse ajoneuvon, jonka kuljettamista varten hänet on vakuutettu,
matkustajaksi ja antanut vakuuttamattomalle kuljettajalle luvan kuljettaa sitä. Se kysyy, onko unionin oikeus esteenä tällaiselle
vakuutuskorvauksen epäämiselle ja olisiko mainittua säännöstä tarvittaessa tulkittava unionin oikeuden mukaisesti.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2009/103 12 artiklan 1 kohtaa on tulkittava
laajasti. Se esittää kuitenkin, että sen käsiteltäväksi saatettujen asioiden tilanteissa tällaisesta tulkinnasta seuraisi
erilainen kohtelu mainitun direktiivin 10 artiklan 2 kohdassa säänneltyyn tilanteeseen verrattuna. Se korostaa myös, että
vakuutetun matkustajan, joka antaa vakuuttamattomalle kuljettajalle luvan ajoneuvon kuljettamiseen, tilanne voi vaihdella
sen mukaan, tiesikö kyseinen matkustaja siitä, ettei kuljettajaa ollut vakuutettu, tai sen mukaan, oliko mainittu matkustaja
pohtinut sitä, onko kyseistä kuljettajaa vakuutettu vai ei.
Tässä tilanteessa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiivin 2009/103 12 artiklan 1 kohtaa ja 13 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen
oikeuden säännöksille, joiden vaikutuksesta vakuutusturva evätään liikenneonnettomuudessa vahinkoa kärsineeltä tilanteissa,
joissa
–        onnettomuuden aiheutti vakuuttamaton kuljettaja
–        vakuuttamaton kuljettaja oli saanut vahingonkärsijältä luvan ajoneuvon kuljettamiseen
–        vahingonkärsijä oli onnettomuushetkellä matkustajana ajoneuvossa ja
–        vahingonkärsijä oli vakuutettu kuljettamaan kyseistä ajoneuvoa?
Erityisesti halutaan selvittää,
–        onko edellä kuvattu kansallinen säännös sellainen, jossa ’korvaus evätään’ direktiivin 2009/103 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla
tavalla?
–        onko lupa, jonka [vakuutettu] antaa vakuuttamattomalle henkilölle nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, direktiivin
2009/103 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla nimenomaisesti tai hiljaisesti annettu?
–        vaikuttaako vastaukseen se, että direktiivin 2009/103 10 artiklan nojalla kansalliset toimielimet, jotka suorittavat korvausta
tuntemattoman tai vakuuttamattoman ajoneuvon aiheuttamasta vahingosta, voivat olla maksamatta korvausta sellaisten henkilöiden
vahingoista, jotka ovat vapaaehtoisesti nousseet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos elin voi osoittaa näiden
tienneen ajoneuvon olevan vakuuttamaton?
2)      Vaikuttaako ensimmäiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen se, – – perustuiko luvan antaminen tosiasialliseen tietoon siitä,
että kyseinen kuljettaja oli vakuuttamaton, [vai] käsitykseen siitä, että kuljettaja oli vakuutettu, tai [vaikuttaako siihen
se,] että luvan antoi vakuutettu henkilö, joka ei ollut pohtinut asiaa?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Aluksi on todettava, ettei direktiivi 2009/103 ollut voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumisaikana. Niinpä esitetty kysymys
on ymmärrettävä siten, että siinä viitataan direktiivin 2009/103 säännösten sijasta niitä vastaaviin toisen ja kolmannen direktiivin
säännöksiin, joita sovellettiin ajallisesti kyseisiin tosiseikkoihin ja jotka on sittemmin toistettu direktiivissä 2009/103.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti sitä, onko
kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäistä kohtaa ja toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat
esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka vaikutuksesta vakuutuskorvaus evätään automaattisesti liikenneonnettomuudessa
vahinkoa kärsineeltä henkilöltä, jos onnettomuuden aiheutti vakuuttamaton kuljettaja ja jos onnettomuushetkellä ajoneuvon
matkustajana ollut vahingonkärsijä, joka oli vakuutettu kyseisen ajoneuvon kuljettamista varten, oli antanut mainitulle kuljettajalle
luvan kuljettamiseen.
Churchill ja Equity esittävät tässä yhteydessä ensinnäkin, ettei toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa vastaavia direktiivin
2009/103 säännöksiä voida soveltaa käsiteltävässä asiassa. Niiden mukaan vuoden 1988 lain 151 §:n 8 momentti ei merkitse pakollisen
liikennevakuutuksen antaman turvan epäämistä. Niiden mukaan mainitulla säännöksellä vain sallitaan vakuutuksenantajan, silloin
kun sen on maksettava korvausta vakuuttamattoman kuljettajan vastuun perusteella, käyttävän takautumisoikeutta vakuutettua
kohtaan tämän korvauksen kattamiseksi silloin, kun vakuutettu on aiheuttanut tai sallinut sen, että mainittu kuljettaja käyttää
ajoneuvoa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa määrätyssä menettelyssä unionin tuomioistuimen ja ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen tehtävät on kuitenkin selvästi eroteltu, ja yksinomaan tämän jälkimmäisen tehtävänä on tulkita kansallista
lainsäädäntöä ja arvioida sen vaikutukset (ks. asia 52/76, Benedetti, tuomio 3.2.1977, Kok., s. 163, 25 kohta; asia C-397/96,
Kordel ym., tuomio 21.9.1999, Kok., s. I‑5959, 25 kohta ja asia C-500/06, Corporación Dermoestética, tuomio 17.7.2008, Kok.,
s. I‑5785, 21 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että pääasian käsittelevä tuomioistuin tulkitsee vuoden 1988 lain 151 §:n 8 momenttia
ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä kuvatuissa olosuhteissa siten, ettei siinä säädetä siitä, että vakuutuksenantaja
maksaa korvauksen vakuutetulle vahingonkärsijälle, minkä jälkeen vakuutettu palauttaa korvauksen takaisin vakuutuksenantajalle,
vaan siten, että sen vaikutuksesta vakuutuskorvaus evätään automaattisesti liikenneonnettomuudessa vahinkoa kärsineeltä vakuutetulta
matkustajalta, joka antoi vakuuttamattomalle kuljettajalle luvan kuljettamiseen.
Näin ollen unionin tuomioistuimen ratkaistavaksi käsiteltävässä asiassa saatetut kysymykset eivät koske vahingonkorvausvastuusäännöksen
yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa vaan liittyvät säännöksen, jolla ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulkinnan
mukaan rajoitetaan korvausvastuun alaa epäämällä automaattisesti vakuutetulle mahdollisesti suoritettava vakuutuskorvaus,
yhteensopivuuteen unionin oikeuden kanssa. Esitetyt kysymykset kuuluvat siten selkeästi tätä aihealuetta koskevan unionin
säännöstön soveltamisalaan.
Churchill, Equity sekä Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus esittävät lisäksi, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava
kieltävästi. Niiden mukaan Wilkinsonin ja Evansin asemassa olevia henkilöitä ei voida pitää toisen direktiivin 2 artiklan
1 kohdassa tarkoitettuina vahinkoa kärsineinä kolmansina.
Wilkinson, Evans ja Euroopan komissio katsovat sen sijaan, että pakollista liikennevakuutusta koskeva unionin säännöstö on
esteenä ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun kaltaiselle kansalliselle säännökselle. Komissio katsoo erityisesti, ettei liikenneonnettomuuden
vahingonkärsijää voida olla pitämättä matkustajana yksin siitä syystä, että hän on myös vakuutettu henkilö. Niinpä vahingonkärsijä,
joka on myös vakuutettu, on komission mukaan rinnastettava toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun vahinkoa
kärsineeseen kolmanteen.
Tässä yhteydessä on huomattava, että pakollista liikennevakuutusta koskevalla unionin säännöstöllä pyritään ensinnäkin sekä
ajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on unionin alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen
ja toiseksi sen takaamiseen, että näillä ajoneuvoilla aiheutettujen onnettomuuksien vahingonkärsijät saavat samanlaisen kohtelun
riippumatta siitä, missä unionin alueella onnettomuus on tapahtunut (ks. mm. asia C-129/94, Ruiz Bernáldez, tuomio 28.3.1996,
Kok., s. I-1829, 13 kohta ja asia C‑537/03, Candolin ym., tuomio 30.6.2005, Kok., s. I‑5745, 17 kohta). Sillä pyritään kolmannen
direktiivin johdanto-osan viidennen perustelukappaleen mukaan myös suojaamaan tätä erityisen vahinkoaltista mahdollisten vahingonkärsijöiden
ryhmää eli moottoriajoneuvojen matkustajia korjaamalla pakollisen vakuutusturvan kattavuudessa näiden matkustajien osalta
joissakin jäsenvaltioissa olemassa olevia puutteita (asia C-356/05, Farrell, 19.4.2007, Kok., s I‑3067, 24 kohta).
Ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on tarkennettuna ja täydennettynä toisella ja kolmannella
direktiivillä, asetetaan siten jäsenvaltioille velvollisuus varmistaa, että sellaisten ajoneuvojen, joilla on pysyvä kotipaikka
jäsenvaltion alueella, käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, ja tarkennetaan erityisesti, minkälaatuiset
vahingot ja ketkä kolmannet vahingonkärsijät vakuutuksen on katettava (ks. vastaavasti asia C-348/98, Mendes Ferreira ja Delgado
Correia Ferreira, tuomio 14.9.2000, Kok., s. I‑6711, 25–27 kohta ja asia C-484/09, Carvalho Ferreira Santos, tuomio 17.3.2011,
25–27 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Oikeuskäytännössä on aikaisemmin todettu viimeksi mainitusta seikasta, että ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan, toisen
direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ja kolmannen direktiivin 1 artiklan tavoitteena on varmistaa, että pakollinen liikennevakuutus
mahdollistaa kaikille ajoneuvon aiheuttaman liikennevahingon vahingonkärsijöinä oleville matkustajille korvauksen saamisen
heidän kärsimistään vahingoista (ks. vastaavasti em. asia Candolin ym., tuomion 27 kohta). Oikeuskäytännössä on myös katsottu,
että kun kolmannen direktiivin 1 artiklassa säädetään, että ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otetusta vakuutuksesta
on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille matkustajille paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot, siinä tehdään ero
ainoastaan tämän kuljettajan ja muiden matkustajien välillä ja taataan kiistattomasti vakuutusturva kaikille matkustajille
(em. asia Candolin ym., tuomion 32 kohta ja em. asia Farrell, tuomion 23 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan juuri mainitun seikan vuoksi ensimmäisellä, toisella ja kolmannella direktiivillä tavoiteltu vahingonkärsijöiden
suojaamisen päämäärä, josta on muistutettu tämän tuomion 27 kohdassa, edellyttää, että ajoneuvon omistajan, joka oli vahingon
tapahtumahetkellä ajoneuvossa matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden vahinkoa kärsineiden matkustajien tilanteeseen
(em. asia Candolin ym., tuomion 33 kohta). Oikeuskäytännössä on myös todettu, että kyseinen tavoite on esteenä myös sille,
että kansallisessa lainsäädännössä supistetaan perusteettomasti pakollisen liikennevakuutuksen käsittämän matkustajan käsitettä
sulkemalla tämän käsitteen ulkopuolelle henkilöt, jotka ovat olleet ajoneuvon sellaisessa osassa, jota ei ole tarkoitettu
heidän kuljettamiseensa eikä varustettu tätä varten (ks. vastaavasti em. asia Farrell, tuomion 28–30 kohta).
Koska ainoa pakollista liikennevakuutusta koskevassa unionin säännöstössä hyväksytty erottelu on siten tehty tämän tuomion
29 kohdasta ilmenevällä ja julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 28 kohdassa korostamalla tavalla kuljettajan ja matkustajan
välillä, sama vahinkoa kärsineiden suojaamisen tavoite edellyttää myös, että ajoneuvon kuljettamista varten vakuutetun henkilön,
joka oli kuitenkin onnettomuuden tapahtuessa kyseisen ajoneuvon matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden onnettomuudessa
vahinkoa kärsineiden matkustajien tilanteeseen.
Tästä seuraa, ettei henkilöä voida sulkea toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”vahinkoa kärsinyt
kolmas” ulkopuolelle sillä perusteella, että hänet oli vakuutettu onnettomuuden aiheuttaneen ajoneuvon kuljettamista varten,
jos hän oli kyseisen ajoneuvon matkustajana eikä kuljettajana.
Oikeuskäytännössä on todettu tällaisille vahinkoa kärsineille kolmansille tunnustetuista oikeuksista, että ensimmäisen direktiivin
3 artiklan 1 kohta on esteenä sille, että pakollisen liikennevakuutuksen vakuutuksenantaja voisi vedota oikeussääntöihin tai
sopimuslausekkeisiin evätäkseen korvauksen vakuutetulla ajoneuvolla aiheutetun onnettomuuden kolmansilta vahingonkärsijöiltä
(ks. vastaavasti em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion 20 kohta; em. asia Candolin ym., tuomion 18 kohta ja em. asia Carvalho Ferreira
Santos, tuomion 29 kohta).
Oikeuskäytännössä on katsottu myös, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa ainoastaan muistutetaan
tästä velvollisuudesta siltä osin kuin on kyse mainitussa artiklassa tarkoitetuista oikeussäännöistä tai vakuutussopimuslausekkeista,
joilla suljetaan vakuutuksen piiristä vakuutetun ajoneuvon käytöstä tai kuljettamisesta kolmansille vahingonkärsijöille silloin,
kun henkilöillä ei ole lupaa kuljettamiseen, kun henkilöillä ei ole ajokorttia tai kun henkilöt ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon
kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia, aiheutuneet vahingot (em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion
21 kohta; em. asia Candolin ym., tuomion 19 kohta ja em. asia Carvalho Ferreira Santos, tuomion 30 kohta).
Poikkeuksena tästä velvollisuudesta toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tosin säädetään, että vakuutuksenantajan
ei tarvitse maksaa korvausta tietyille vahingonkärsijöille, kun otetaan huomioon heidän itse aiheuttamansa tilanne, eli henkilöille,
jotka ovat vapaaehtoisesti menneet heidän vahinkonsa aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos vakuutuksenantaja voi osoittaa heidän
tienneen ajoneuvon olleen varastettu (em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion 21 kohta ja em. asia Candolin ym., tuomion 20 kohta).
Kuten oikeuskäytännössä on todettu, toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta voidaan kuitenkin poiketa
vain tässä erityistapauksessa (ks. vastaavasti em. asia Candolin ym., tuomion 23 kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäistä kohtaa ja toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka vaikutuksesta vakuutuksenantajan velvollisuus
maksaa korvausta liikenneonnettomuuden uhriksi joutuneelle matkustajalle sulkeutuu automaattisesti pois sillä perusteella,
että matkustaja oli vakuutettu hänen vahinkonsa aiheuttaneen ajoneuvon kuljettamista varten eikä kuljettajaa ollut vakuutettu.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tässä yhteydessä unionin tuomioistuimelta myös sitä, onko vakuutetun vakuuttamattomalle
kuljettajalle antama lupa kuljettamiseen pääasioiden kaltaisissa olosuhteissa toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä
luetelmakohdassa tarkoitettu nimenomaisesti tai hiljaisesti annettu lupa. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 42
kohdassa korostanut, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy tätä saadakseen selville, voidaanko vahingonkärsijän vahingoksi
soveltaa oikeussääntöjä tai sopimuslausekkeita, joilla vakuutuskorvaus evätään siinä tapauksessa, ettei kuljettajana olleella
henkilöllä ollut vakuutetun nimenomaisesti tai hiljaisesti antamaa lupaa siihen.
Tätä näkemystä ei voida hyväksyä. Vaikka oletettaisiin, että viittauksella nimenomaisesti tai hiljaisesti annettuun lupaan
tarkoitettaisiin vain vakuutetun antamaa lupaa, siitä ei voi missään tapauksessa seurata sitä, että sopimuslauseke, jolla
vakuutuskorvaus evätään siinä tapauksessa, ettei kuljettajana olleella henkilöllä ollut vakuutetun antamaa lupaa, olisi pätevä
ja että sitä voitaisiin soveltaa vahingon kärsineen kolmannen vahingoksi. Ainoa tilanne, jossa vakuutuskorvaus voidaan evätä
vahinkoa kärsineeltä kolmannelta, on toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu tilanne. On kuitenkin
riidatonta, ettei käsiteltävässä asiassa ole kyse tällaisesta tilanteesta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös sitä, onko ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta
merkitystä sillä, että jäsenvaltiot voivat toisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan nojalla vapauttaa kansallisen
toimielimen maksamasta korvausta henkilöille, jotka ovat vapaaehtoisesti nousseet vahingon aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos
mainittu toimielin voi osoittaa näiden tienneen kuljettajan ja ajoneuvon olevan vakuuttamattomia.
Tässä yhteydessä on ensinnäkin korostettava, ettei tilanne, jossa, vahingon aiheuttanutta ajoneuvoa kuljetti kuljettamista
varten vakuuttamaton henkilö ja jossa kyseisen ajoneuvon kuljettamista varten oli vakuutettu toinen kuljettaja, ja toisen
direktiivin 1 artiklan 4 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitettu tilanne, jossa onnettomuuden aiheuttanut ajoneuvo oli
kokonaan vakuuttamaton, ole samanlaisia tai toisiinsa rinnastettavia tilanteita. Sen perusteella, että ajoneuvoa kuljetti
sitä koskevassa vakuutuskirjassa nimeämätön henkilö, ei voida katsoa, kun otetaan huomioon erityisesti ensimmäisellä, toisella
ja kolmannella direktiivillä tavoiteltu liikenneonnettomuuden vahingonkärsijöiden suojaamisen päämäärä, että tällainen ajoneuvo
olisi mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla vakuuttamaton.
Toiseksi on todettava, kuten komissio esittää, että kansallisen toimielimen suorittama korvaus on tarkoitettu viimesijaiseksi
vaihtoehdoksi, josta on säädetty niiden tilanteiden varalta, että vahingon on aiheuttanut tuntematon ajoneuvo tai ajoneuvo,
jonka osalta ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vakuuttamisvelvollisuus ei täyty.
Tämä selittää sen, että unionin lainsäätäjä on pakollista liikennevakuutusta koskevalla unionin säännöstöllä tavoitellusta
yleisestä vahingonkärsijöiden suojaamisen tavoitteesta huolimatta sallinut sen, että jäsenvaltiot vapauttavat kansallisen
toimielimen maksamasta korvausta tietyissä rajoitetuissa tilanteissa ja muun muassa silloin, kun kyse on henkilöistä, jotka
ovat vapaaehtoisesti nousseet vahingon aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos mainittu toimielin voi osoittaa heidän tienneen, ettei
kuljettajaa eikä ajoneuvoa ollut vakuutettu.
Tästä syystä sillä seikalla, että jäsenvaltiot voivat toisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan nojalla vapauttaa
kansallisen toimielimen maksamasta korvausta henkilöille, jotka ovat vapaaehtoisesti nousseet vahingon aiheuttaneeseen ajoneuvoon,
jos mainittu toimielin voi osoittaa heidän tienneen, ettei kuljettajaa eikä ajoneuvoa ollut vakuutettu, ei ole käsiteltävässä
asiassa merkitystä kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäisen kohdan ja toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan tulkinnan
kannalta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäistä
kohtaa ja toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle,
jonka vaikutuksesta vakuutuksenantajan velvollisuus maksaa korvausta liikenneonnettomuuden vahingonkärsijälle sulkeutuu automaattisesti
pois, jos onnettomuuden aiheutti vakuutuskirjassa vakuuttamaton kuljettaja ja jos onnettomuushetkellä ajoneuvon matkustajana
ollut vahingonkärsijä, joka oli vakuutettu ajoneuvon kuljettamista varten, oli antanut mainitulle kuljettajalle luvan kuljettamiseen.

Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti sitä, onko ensimmäiseen kysymykseen
annettava vastaus erilainen sen perusteella, oliko vakuutettu vahingonkärsijä tietoinen siitä, ettei henkilöä, jolle hän antoi
luvan kuljettaa ajoneuvoa, ollut vakuutettu sitä varten, luuliko hän tämän olleen vakuutettu tai oliko hän pohtinut asiaa.
Tässä yhteydessä on muistutettava, kuten julkiasiamies on ratkaisuehdotuksensa 50 kohdassa esittänyt, että ensimmäisen direktiivin
3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun liikennevakuutuksen on katettava kaikki vahingonkärsijät vahingon aiheuttaneen ajoneuvon
kuljettajaa lukuun ottamatta, ellei jotakin ensimmäisessä, toisessa tai kolmannessa direktiivissä nimenomaisesti säädetyistä
poikkeuksista voida soveltaa.
Niinpä se, oliko vakuutettu vahingonkärsijä tietoinen siitä, ettei henkilöä, jolle hän antoi luvan kuljettaa ajoneuvoa, ollut
vakuutettu sitä varten, luuliko hän tämän olleen vakuutettu tai oliko hän pohtinut asiaa, on merkityksetöntä ensimmäiseen
kysymykseen annettavan vastauksen kannalta.
Tällä ei kuitenkaan suljeta pois jäsenvaltioiden mahdollisuutta ottaa kyseistä seikkaa huomioon vahingonkorvausvastuuta koskevissa
oikeussäännöissään, kunhan ne kuitenkin käyttäessään tätä toimivaltaansa noudattavat unionin oikeutta, erityisesti ensimmäisen
direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa, toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa ja kolmannen direktiivin 1 artiklaa, ja kunhan mainitut
kansalliset säännökset eivät riistä mainituilta direktiiveiltä niiden tehokasta vaikutusta (em. asia Ruiz Bernáldez, tuomion
19 kohta; em. asia Candolin ym., tuomion 27 ja 28 kohta; em. asia Farrell, tuomion 34 kohta; em. asia Carvalho Ferreira Santos,
tuomion 35 ja 36 kohta ja asia C-409/09, Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, tuomio 9.6.2011, 28 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Niinpä kansallisessa säännöstössä ei voida yleisin ja abstraktein kriteerein evätä matkustajan oikeutta saada korvausta pakollisesta
liikennevakuutuksesta tai rajoittaa tätä oikeutta suhteettomasti yksinomaan sillä perusteella, että matkustaja on myötävaikuttanut
vahingon syntymiseen. Korvauksen laajuutta voidaan rajoittaa vain poikkeuksellisissa olosuhteissa ja tapauskohtaisen arvioinnin
perusteella (em. asia Candolin ym., tuomion 29, 30 ja 35 kohta; em. asia Farrell, tuomion 35 kohta; em. asia Carvalho Ferreira
Santos, tuomion 38 kohta ja em. asia Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, tuomion 29 kohta).
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, ettei ensimmäiseen esitetyistä kysymyksistä annettava vastaus
ole erilainen sen perusteella, oliko vakuutettu vahingonkärsijä tietoinen siitä, ettei henkilöä, jolle hän antoi luvan kuljettaa
ajoneuvoa, ollut vakuutettu sitä varten, luuliko hän tämän olleen vakuutettu tai oliko hän pohtinut asiaa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä
14.5.1990 annetun kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY 1 artiklan ensimmäistä kohtaa ja moottoriajoneuvojen käyttöön
liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen
neuvoston direktiivin 84/5/ETY 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle,
jonka vaikutuksesta vakuutuksenantajan velvollisuus maksaa korvausta liikenneonnettomuuden vahingonkärsijälle sulkeutuu automaattisesti
pois, jos onnettomuuden aiheutti vakuutuskirjassa vakuuttamaton kuljettaja ja jos onnettomuushetkellä ajoneuvon matkustajana
ollut vahingonkärsijä, joka oli vakuutettu ajoneuvon kuljettamista varten, oli antanut mainitulle kuljettajalle luvan kuljettamiseen.
2)
Ensimmäiseen esitetyistä kysymyksistä annettava vastaus ei ole erilainen sen perusteella, oliko vakuutettu vahingonkärsijä
tietoinen siitä, ettei henkilöä, jolle hän antoi luvan kuljettaa ajoneuvoa, ollut vakuutettu sitä varten, luuliko hän tämän
olleen vakuutettu tai oliko hän pohtinut asiaa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.