CELEX: 62012CJ0297
Prostor svobody, bezpečnosti a práva
Navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí
Směrnice 2008/115/ES
Článek 11 odst. 2
Rozhodnutí o navrácení spojené se zákazem vstupu
Doba trvání zákazu vstupu omezená v zásadě na pět let
Vnitrostátní právní úprava stanovící zákaz vstupu bez časového omezení, pokud není předložena žádost o omezení
Článek 2 odst. 2 písm. b)
Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou navráceni na základě nebo v důsledku jim uložené trestněprávní sankce
Neuplatnění směrnice

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (
Úř. věst. L 348, s. 98
), a zejména čl. 11 odst. 2 této směrnice.
Tato žádost byla podána v rámci trestního stíhání zahájeného proti státnímu příslušníkovi Bývalé jugoslávské republiky Makedonie G. Filevovi a státnímu příslušníkovi Republiky Srbsko A. Osmanimu v návaznosti na jejich vstup na německé státní území po více než pěti letech po rozhodnutí o ukončení jejich pobytu v Německu, čímž byly porušeny časově neomezené zákazy vstupu, s nimiž byla spojena rozhodnutí o ukončení jejich pobytu.
Právní rámec
Unijní právo
Body 4, 5 a 14 odůvodnění směrnice 2008/115 znějí:
„(4)
Je třeba stanovit jasná, průhledná a spravedlivá pravidla pro účinnou návratovou politiku jakožto nezbytnou složku dobře řízené migrační politiky.
(5)
Tato směrnice by měla zavést průřezový soubor pravidel platných pro všechny státní příslušníky třetích zemí, kteří nesplňují nebo přestali splňovat podmínky vstupu, pobytu nebo bydliště v členském státě..
[...]
(14)
Účinkům vnitrostátních opatření pro navrácení by měla být přiznána evropská působnost zavedením zákazu vstupu, který by se vztahoval na vstup a pobyt na území všech členských států. Délka zákazu vstupu by se měla určit po řádném zvážení všech významných okolností jednotlivého případu a za běžných podmínek by neměla překročit pět let. [...]“
Článek 2 téže směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 2 stanoví:
„Členské státy mohou rozhodnout, že tuto směrnici nepoužijí na státní příslušníky třetích zemí
[...]
b)
jejichž návrat je trestněprávní sankcí nebo důsledkem trestněprávní sankce [kteří byli navráceni na základě nebo v důsledku jim uložené trestněprávní sankce] podle vnitrostátního práva nebo kterých se týká vydávací řízení.“
Článek 3 bod 6 uvedené směrnice definuje pojem „zákaz vstupu“ jako „správní nebo soudní rozhodnutí nebo akt, kterým se na určitou dobu zakazuje vstup a pobyt na území členských států a který je spojen s rozhodnutím o navrácení“.
Článek 7 odst. 1 první pododstavec směrnice 2008/115 zní následovně:
„V rozhodnutí o navrácení se poskytuje přiměřená lhůta k dobrovolnému opuštění území v délce od sedmi do třiceti dnů, aniž jsou dotčeny výjimky uvedené v odstavcích 2 a 4. Členské státy mohou ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovit, že se tato lhůta poskytuje pouze na žádost dotčeného státního příslušníka třetí země. V takovém případě členské státy uvědomí dotčené státní příslušníky třetí země o možnosti podání takové žádosti.“
Článek 11 odst. 1 a 2 uvedené směrnice zní:
„1   Rozhodnutí o navrácení jsou spojena se zákazem vstupu,
a)
jestliže nebyla poskytnuta lhůta k dobrovolnému opuštění území nebo
b)
jestliže nebyla splněna povinnost návratu.
V ostatních případech mohou být rozhodnutí o navrácení spojena se zákazem vstupu.
2.   Délka zákazu vstupu se stanoví po řádném uvážení všech významných okolností jednotlivého případu a v zásadě nepřekročí pět let. Délka pěti let může být překročena, představuje‑li dotčený státní příslušník třetí země vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti.“
Německé právo
Zákon o pobytu, výdělečné činnosti a integraci cizinců na spolkovém území (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), ve znění zveřejněném dne 25. února 2008 (BGBl. 2008 I, s. 162, dále jen „Aufenthaltsgesetz“), ve znění zákona o provedení směrnic Evropské unie v oblasti práva pobytu a o přizpůsobení vnitrostátních ustanovení vízovému kodexu EU (Gesetz zur Umsetzung aufenthaltsrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union und zur Anpassung nationaler Rechtsvorschriften an den EU-Visakodex) ze dne 22. listopadu 2011 (BGBl. 2011 I, s. 2258, dále jen „zákon ze dne 22. listopadu 2011“), obsahuje § 11, jehož odstavec 1 zní následovně:
„Cizinec, jehož pobyt byl rozhodnutím ukončen, jenž byl vrácen nebo byl vyhoštěn, nesmí znovu vstoupit na spolkové území a zdržovat se na něm. Povolení k pobytu se mu neudělí ani v případě, že jsou splněny podmínky pro vznik nároku podle tohoto zákona. Účinky uvedené v první a druhé větě se na žádost časově omezí. Lhůta musí být stanovena s ohledem na okolnosti jednotlivého případu a může překročit pět let, pouze pokud byl pobyt cizího státního příslušníka rozhodnutím ukončen z důvodu odsouzení v trestní věci nebo pokud představuje vážnou hrozbu pro veřejný pořádek a bezpečnost. Při určení délky lhůty je třeba vzít v úvahu, zda se cizí státní příslušník navrací dobrovolně či nikoliv, jakož i popřípadě dodržení lhůty uložené k tomuto účelu. Lhůta počíná běžet v okamžiku vycestování. K časovému omezení nemůže dojít, pokud byl cizí státní příslušník vyhoštěn z důvodu zločinu proti míru, válečného zločinu nebo zločinu proti lidskosti nebo na základě výjezdního příkazu přijatého na základě §58a. Nejvyšší orgán spolkové země může povolit v jednotlivých případech výjimky ze sedmé věty.“
Podle § 14 odst. 1 Aufenthaltsgesetz je vstup cizího státního příslušníka na německé území protiprávní, zejména pokud nemá povolení ke vstupu na území podle § 11 odst. 1 tohoto zákona, s výjimkou případů, kdy má povolení k pobytu na základě odstavce 2 téhož ustanovení.
Ustanovení § 95 Aufenthaltsgesetz nadepsané „Trestní ustanovení“, v odstavci 2 bodu 1 stanoví:
„Odnětím svobody až jeden rok nebo peněžitým trestem bude potrestána osoba, která
1.
a)
vstoupí na spolkové území nebo
b)
na tomto území pobývá.
v rozporu s § 11 odst. 1 první větou.“
Ustanovení § 456a trestního řádu zní:
„1)   Orgán pověřený výkonem rozhodnutí může rozhodnout o upuštění od výkonu trestu odnětí svobody, náhradního trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření, pokud je odsouzená osoba předána zahraniční vládě z důvodu jiného protiprávního jednání, je předána mezinárodnímu trestnímu soudu nebo je vyhoštěna z území, na kterém se tento spolkový zákon použije.
2)   Pokud se vydaná, předaná nebo vyhoštěná osoba vrátí zpět, je možné ve výkonu trestu pokračovat.
[…]“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
Skutečnosti týkající se G. Fileva
Po uzavření řízení týkajícího se žádosti o azyl bylo G. Filevovi rozhodnutím Bundesamt für die Anerkennung ausländischer Flüchtlinge (Spolkový úřad pro uznávání zahraničních uprchlíků) ze dne 29. října 1992 nařízeno, aby opustil německé území. V průběhu let 1993 a 1994 byl vyhoštěn do Bývalé jugoslávské republiky Makedonie; účinky vyhoštění nebyly časově omezeny.
Dne 28. dubna 2012 G. Filev znovu vstoupil na německé území, kde se podrobil policejní kontrole. Při této kontrole vyšlo najevo, že v roce 1992 bylo vůči G. Filevovi vydáno rozhodnutí o navrácení. Po této kontrole bylo proti němu zahájeno trestní řízení a byl vzat do vazby.
Dne 3. května 2012 státní zastupitelství při jednání u předkládajícího soudu navrhlo odsouzení G. Fileva k peněžitému trestu ve výši šedesáti denních sazeb při výši denní sazby 15 eur, jelikož se dopustil jednání v rozporu s § 95 odst. 2 bodem 1 písm. a) a b) Aufenthaltsgesetz z důvodu protiprávního vstupu do Německa a následně protiprávního pobytu.
Skutečnosti týkající se A. Osmaniho
Dne 19. listopadu 1999 vydalo město Stuttgart (Německo) rozhodnutí o ukončení pobytu A. Osmaniho podle v té době platných ustanovení cizineckého zákona (Ausländergesetz), která stanovila takové opatření pro porušení zákona o omamných látkách. Účinky opatření k ukončení pobytu nebyly časově omezeny.
Dne 10. června 2003 byl A. Osmani znovu ve dvou případech odsouzen z důvodu nedovoleného obchodu s omamnými látkami k odnětí svobody, celkově na dva roky a osm měsíců. Dne 30. června 2004 byl po odpykání části trestu propuštěn na svobodu a vyhoštěn; účinky vyhoštění nebyly časově omezeny. Na základě § 456a trestního řádu nařídilo státní zastupitelství ve Stuttgartu výkon zbytku trestu odnětí svobody ve výši 474 dní za předpokladu, že by A. Osmani znovu vstoupil na německé území.
Dne 29. dubna 2012 vstoupil A. Osmani znovu na německé území a byl podroben policejní kontrole, která ukázala, že vůči němu bylo vydáno opatření k ukončení pobytu. Bylo tedy proti němu zahájeno trestní řízení. Při jednání před předkládajícím soudem dne 3. května 2012 státní zastupitelství navrhlo odsouzení A. Osmaniho k podmíněnému trestu odnětí svobody ve výši tří měsíců za jednání v rozporu s § 95 odst. 2 bodem 1 písm. a) a b) Aufenthaltsgesetz.
Ke dni podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce si A. Osmani odpykával zbytek trestu odnětí svobody, ke kterému byl odsouzen v roce 2003.
Předběžné otázky v obou sporech
Předkládající soud má s ohledem na čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 a body 4 a 5 odůvodnění pochybnosti o možnosti uplatnění § 11 odst. 1 a § 95 odst. 2 bodu 1 písm. a) a b) Aufenthaltsgesetz ve věcech, které mu byly předloženy.
V tomto ohledu připomíná, že čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 stanoví, že doba trvání zákazu vstupu nemá v zásadě překročit pět let. Toto ustanovení mělo v Německu přímý účinek mezi 24. prosincem 2010, kdy uplynula lhůta k provedení směrnice stanovená v čl. 20 odst. 1 prvním pododstavci této směrnice, a 26. listopadem 2011, kdy nabyl účinnosti zákon ze dne 22. listopadu 2011 o provedení téže směrnice, takže opatření k ukončení pobytu nebo vyhoštění přijatá před více než pěti lety od prvně uvedeného data nemohla být základem pro trestněprávní postih na základě § 95 Aufenthaltsgesetz. Uvedený soud dále uvádí, že § 11 odst. 1 tohoto zákona ve znění zákona ze dne 22. listopadu 2011 nestanoví časové omezení účinků takových opatření, ale pouze umožňuje dotčené osobě podat žádost, aby takového omezení dosáhla.
Předkládající soud upřesňuje, že G. Filev zřejmě nepředstavuje vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti ve smyslu čl. 11 odst. 2 druhé věty směrnice 2008/115. Kromě toho nepodal žádost o omezení časových účinků opatření k ukončení pobytu a vyhoštění, která byla vůči němu přijata, takže jsou tato opatření účinná po téměř 20 let.
Pokud jde o A. Osmaniho, předkládající soud uvádí, že § 95 odst. 2 Aufenthaltsgesetz stanoví sankce proti němu z důvodu jeho vstupu na německé území po ukončení jeho pobytu v roce 1999 nebo po jeho vyhoštění v roce 2004, a dále též uvádí, že čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2008/115 umožňuje členským státům rozhodnout, že směrnici neuplatní na osobu, která byla navrácena na základě nebo v důsledku jí uložené trestněprávní sankce. Tentýž soud však uvádí, že žádná výjimka na základě posledně uvedeného ustanovení nebyla v německém právu upravena v průběhu doby, kdy měla uvedená směrnice v Německu přímý účinek, ale že taková výjimka byla stanovena § 11 odst. 1 Aufenthaltsgesetz ve znění zákona ze dne 22. listopadu 2011.
Za těchto podmínek se Amtsgericht Laufen rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, z nichž první tři jsou v obou věcech v původním řízení společné a čtvrtá byla předložena pouze v řízení týkajícím se A. Osmaniho:
„1)
Je třeba vykládat čl. 11 odst. 2 směrnice [2008/115] v tom smyslu, že brání členským státům ukládat trestněprávní sankce za porušení správních rozhodnutí o ukončení pobytu nebo o vyhoštění, pokud bylo rozhodnutí o ukončení pobytu nebo o vyhoštění vydáno více než pět let před opětovným vstupem?
2)
Je třeba čl. 11 odst. 2 směrnice [2008/115] vykládat v tom smyslu, že brání Spolkové republice Německo ukládat trestněprávní sankce za porušení správních rozhodnutí o ukončení pobytu nebo o vyhoštění, která byla přijata více než pět let před nabytím účinnosti [zákona ze dne 22. listopadu 2011]?
3)
Je vnitrostátní právní úprava, která stanoví, že rozhodnutí o ukončení pobytu nebo o vyhoštění jsou v zásadě účinná bez časového omezení, s výjimkou případů, kdy dotčená osoba podá žádost o časové omezení, v souladu s unijním právem a zejména s čl. 11 odst. 2 směrnice [2008/115]? Je taková právní norma v souladu s požadavky bodu 4 odůvodnění směrnice týkajícími se migrační politiky dostatečně upravené prostřednictvím jasných, transparentních a spravedlivých předpisů?
[4)]
Je nutno směrnici [2008/115] vykládat v tom smyslu, že brání členským státům, aby stanovily, že se rozhodnutí o ukončení pobytu nebo o vyhoštění, která byla době, kdy nebyla provedena směrnice, starší pěti a více let, později znovu mohou stát základem trestněprávního postihu, pokud bylo rozhodnutí o ukončení pobytu nebo o vyhoštění založeno na trestněprávním odsouzení?“
Na žádost předkládajícího soudu určený senát přezkoumal nutnost projednání této věci v naléhavém řízení podle článku 104b odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora, ve znění použitelném ke dni podání žádosti. Uvedený senát po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl, že se této žádosti nevyhovuje.
K předběžným otázkám
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba přezkoumat na prvním místě, je, zda musí být čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je § 11 odst. 1 Aufenthaltsgesetz, které podmiňuje omezení trvání zákazu vstupu podáním žádosti o takové omezení dotčeným státním příslušníkem třetí země.
Podle čl. 11 odst. 2 první věty směrnice 2008/115 se délka zákazu vstupu stanoví po řádném uvážení všech významných okolností jednotlivého případu a v zásadě nepřekročí pět let.
Je třeba konstatovat, že ze slov „[d]élka zákazu vstupu se stanoví“ jasně vyplývá, že členské státy mají povinnost časově omezit účinky každého zákazu vstupu, v zásadě na dobu nejvýše pěti let, a to nezávisle na žádosti předložené k tomuto účelu dotčeným státním příslušníkem třetí země.
Tento výklad vyplývá rovněž z druhé věty bodu 14 odůvodnění směrnice 2008/115, který rovněž stanoví, že délka zákazu vstupu by se měla určit po řádném zvážení všech významných okolností jednotlivého případu a za běžných podmínek by neměla překročit pět let.
Uvedený výklad je dále potvrzen zaprvé definicí pojmu „zákaz vstupu“ uvedenou v čl. 3 bodě 6 uvedené směrnice, kterým se rozumí zejména rozhodnutí, kterým se „na určitou dobu“ zakazuje vstup a pobyt na území členských států.
Co se zadruhé týče lhůty k dobrovolnému opuštění území, která má být stanovena v rozhodnutí o navrácení, čl. 7 odst. 1 první pododstavec směrnice 2008/115 stanoví, že členské státy mohou ve svých vnitrostátních právních předpisech stanovit, že se tato lhůta poskytuje pouze na žádost dotčeného státního příslušníka třetí země. Takové znění spíše naznačuje, že pokud by měl unijní zákonodárce v úmyslu stanovit takovou možnost pro členské státy, pokud jde o stanovení omezení doby trvání zákazu vstupu, uvedl by to výslovně v čl. 11 odst. 2 této směrnice.
Na rozdíl od toho, co uvádí německá vláda ve svém vyjádření předloženém Soudnímu dvoru, nepostačuje skutečnost, že podle vnitrostátního práva je omezení doby trvání zákazu vstupu podmíněno podáním žádosti dotčeným státním příslušníkem třetí země, k dosažení cíle čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115.
Tento cíl totiž spočívá zejména v zajištění, aby doba trvání zákazu vstupu nepřekročila pět let, s výjimkou případu, že dotčená osoba představuje vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti.
Avšak i kdyby vnitrostátní právo stanovilo, jak tvrdí německá vláda ve vztahu ke své vnitrostátní právní úpravě, že dotčený státní příslušník třetí země je informován o možnosti požádat o omezení doby trvání zákazu pobytu, který se na něj vztahuje, a tato informační povinnost byla příslušnými vnitrostátními orgány vždy dodržována, není totiž zaručeno, že bude taková žádost tímto státním příslušníkem skutečně předložena. Při neexistenci takové žádosti nelze mít za to, že bylo dosaženo cíle čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115.
S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí otázku odpovědět, že čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je § 11 odst. 1 Aufenthaltsgesetz, které podmiňuje omezení doby trvání zákazu vstupu tím, že dotčený státní příslušník třetí země podá žádost o přiznání takového omezení.
K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby k trestní sankci vedlo porušení zákazu vstupu a pobytu na území členského státu, který byl vydán více než pět let před novým vstupem dotčeného státního příslušníka třetí země na toto území nebo před nabytím účinnosti vnitrostátní právní úpravy provádějící tuto směrnici.
V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že i když ani čl. 63 první pododstavec bod 3 písm. b) ES, což je ustanovení, které bylo převzato v čl. 79 odst. 2 písm. c) SFEU, ani směrnice 2008/115, která byla přijata zejména na základě prvního z těchto dvou ustanovení, nevylučují trestní pravomoc členských států v oblasti nedovoleného přistěhovalectví a neoprávněného pobytu, musí tyto státy upravit své právní předpisy v této oblasti tak, aby bylo zajištěno dodržování unijního práva. Uvedené státy zvláště nemohou použít trestněprávní úpravu, která by mohla ohrozit dosažení cílů uvedené směrnice, a tím ji zbavit užitečného účinku (viz rozsudky ze dne 28. dubna 2011, El Dridi,
C-61/11 PPU, Sb. rozh. I-3015
, body 54 a 55, jakož i ze dne 6. prosince 2011, Achughbabian,
C-329/11, Sb. rozh. s. I-12695
, bod 33).
Z toho vyplývá, že členský stát nemůže trestně postihnout porušení zákazu vstupu, na který se vztahuje směrnice 2008/115, pokud zachování účinků tohoto zákazu není v souladu s čl. 11 odst. 2 této směrnice.
Je tedy třeba s ohledem na okolnosti věcí v původním řízení přezkoumat, zda uvedený čl. 11 odst. 2 brání zachování účinků zákazů vstupu, jejichž doba trvání je neomezená, které byly přijaty přede dnem, kdy měl dotčený členský stát provést směrnici 2008/115, nad nejvyšší možnou dobu trvání takového zákazu, kterou stanoví toto ustanovení, a sice v zásadě dobu pěti let.
K tomuto je třeba nejprve uvést, že uvedená směrnice neobsahuje žádné ustanovení, které by stanovilo přechodný režim pro rozhodnutí o zákazu vstupu přijatá před její použitelností.
Z ustálené judikatury Soudního dvora však vyplývá, že se nové pravidlo použije až na výjimky okamžitě na budoucí účinky situace, která vznikla za platnosti dřívějšího pravidla (viz rozsudky ze dne 29. ledna 2002, Pokrzeptowicz-Meyer,
C-162/00, Recueil, s. I-1049
, bod 50; ze dne 10. června 2010, Bruno a další,
C-395/08 a C-396/08, Sb. rozh. s. I-5119
, bod 53, jakož i ze dne 1. března 2012, O’Brien, C‑393/10, bod 25).
Z toho vyplývá, že směrnice 2008/115 se uplatní na účinky rozhodnutí o zákazu vstupu, přijatých na základě vnitrostátních pravidel použitelných před dnem její použitelnosti, které nastávají v dotčeném členském státě po tomto datu (obdobně viz rozsudek ze dne 30. listopadu 2009, Kadzoev,
C-357/09 PPU, Sb. rozh. I-11189
, bod 38).
Pro posouzení souladu zachování účinků takových rozhodnutí s čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115, zejména pokud jde o maximální dobu trvání zákazu vstupu – v zásadě ve výši pěti let – stanovenou v tomto ustanovení, je tedy třeba rovněž vzít v úvahu dobu, po kterou byl tento zákaz v platnosti předtím, než byla směrnice 2008/115 použitelná (obdobně viz výše uvedené rozsudky Kadzoev, bod 36, jakož i Bruno a další, bod 55).
Nezohlednění uvedené doby by totiž nebylo v souladu s cílem sledovaným čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115, který spočívá v zajištění toho, že doba zákazu vstupu nepřekročí pět let s výjimkou případů uvedených ve druhé větě tohoto ustanovení, jak bylo konstatováno v bodě 32 tohoto rozsudku (obdobně viz výše uvedený rozsudek Kadzoev, bod 37).
Z toho plyne, že čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 brání zachování takových účinků zákazů vstupu s neomezenou dobou platnosti, jako jsou dotčeny v původním řízení, které byly přijaty přede dnem použitelnosti směrnice 2008/115, nad maximální dobu trvání zákazu stanovenou v tomto ustanovení, s výjimkou případů, kdy byly tyto zákazy vstupu vydány vůči státním příslušníkům třetích zemí, kteří představují vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti.
Na první a druhou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že čl. 11 odst. 2 směrnice 2008/115 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby porušení zákazu vstupu a pobytu na území členského státu, který byl vydán více než pět let před dnem nového vstupu dotčeného státního příslušníka třetí země na toto území nebo před nabytím účinnosti vnitrostátní právní úpravy k provedení této směrnice, vedlo k trestněprávní sankci, pokud tento státní příslušník nepředstavuje vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti.
Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být směrnice 2008/115 vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že se opatření k ukončení pobytu nebo vyhoštění, které bylo přijato pět či více let před obdobím mezi dnem, kdy měla být směrnice provedena, a dnem, kdy skutečně provedena byla, může později znovu stát základem trestněprávního postihu, pokud toto opatření bylo založeno na trestněprávní sankci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice.
K přípustnosti
Německá vláda má za to, že čtvrtá otázka je nepřípustná, jelikož její zodpovězení není nezbytné pro rozhodnutí ve sporu v původním řízení týkajícího se A. Osmaniho. Zdůrazňuje, že k jeho vstupu na německé území, který vedl k trestnímu stíhání ve věci v původním řízení, nedošlo v průběhu doby mezi dnem, kdy měla být směrnice 2008/115 provedena, a dnem, kdy skutečně provedena byla, ale po posledně uvedeném dni. Má tedy za to, že otázka, zda výjimka stanovená v čl. 2 odst. 2 písm. b) této směrnice může mít účinek po uvedenou dobu, není relevantní.
K tomuto postačuje uvést, že čtvrtá otázka se netýká případných účinků uvedené výjimky po dobu uvedenou v předchozím bodě, ale vlivu existence této doby na možnost členského státu opírat se o tuto výjimku po nabytí účinnosti vnitrostátní právní úpravy provádějící uvedenou směrnici. Tato otázka je zřejmě relevantní pro rozhodnutí ve sporu týkajícím se A. Osmaniho.
Z toho vyplývá, že čtvrtá otázka položená předkládajícím soudem je přípustná.
K věci samé
Je třeba připomenout, že čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2008/115 umožňuje členským státům nepoužít tuto směrnici na státní příslušníky třetích zemí, kteří byli navráceni na základě nebo v důsledku jim uložené trestněprávní sankce podle vnitrostátního práva (v tomto smyslu viz výše uvedené rozsudky El Dridi, bod 49, a Achughbabian, bod 41).
K tomuto je třeba poznamenat, že předkládající soud nemá pochybnosti o tom, že A. Osmani spadá do osobní působnosti uvedeného ustanovení. Z předkládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že v roce 1999 mu byl rozhodnutím ukončen jeho pobyt na neomezenou dobu na základě ustanovení cizineckého zákona, která stanoví takové opatření pro cizince, kteří poruší ustanovení německého zákona o omamných látkách. Kromě toho se na A. Osmaniho v roce 2004, když si odpykával trest odnětí svobody po odsouzení pro obchodování s omamnými látkami, vztahovalo opatření vyhoštění, jehož účinky nebyly časově omezeny.
Je nutno konstatovat, že využije-li členský stát možnost stanovenou v čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2008/115 nejpozději ke dni uplynutí lhůty k provedení této směrnice, vede to k tomu, že státní příslušníci třetích zemí, kterých se týká, nespadají v žádném okamžiku do působnosti této směrnice.
Pokud naproti tomu členský stát ještě po uplynutí uvedené lhůty pro provedení nevyužil této možnosti, zejména z důvodu, že ještě směrnici 2008/115 do svého vnitrostátního práva neprovedl, nemůže se dovolávat práva omezit osobní působnost této směrnice na základě jejího čl. 2 odst. 2 písm. b) vůči osobám, na které se již účinky uvedené směrnice vztahovaly.
Za těchto podmínek se omezení osobní působnosti směrnice 2008/115 na základě uvedeného čl. 2 odst. 2 písm. b), ke kterému došlo až po uplynutí lhůty pro provedení této směrnice, není možno dovolávat vůči takové osobě, jako je A. Osmani, na kterého se vztahovalo opatření o vyhoštění ze dne 30. června 2004 a který vstoupil na území tohoto členského státu poté, co nabyla účinnosti vnitrostátní pravidla využívající možnosti stanovené uvedeným ustanovením.
Poukazovat na využití možnosti stanovené v čl. 2 odst. 2 písm. b) směrnice 2008/115 vůči takové osobě, jako je A. Osmani, která se již mohla přímo dovolávat dotčených ustanovení této směrnice, by totiž mělo za následek zhoršení situace této osoby.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět, že směrnice 2008/115 musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že opatření k ukončení pobytu nebo vyhoštění, které je starší pěti či více let v době mezi dnem, kdy měla být směrnice provedena, a dnem, kdy skutečně provedena byla, může být později znovu základem pro trestní stíhání, pokud bylo toto opatření založeno na trestní sankci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice, a uvedený členský stát využil možnosti stanovené tímto ustanovením.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 11 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí musí být vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je § 11 odst. 1 zákona o pobytu, výdělečné činnosti a integraci cizinců na spolkovém území (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet), které podmiňuje omezení doby trvání zákazu vstupu tím, že dotčený státní příslušník třetí země podá žádost o přiznání takového omezení.

2)
Článek 11 odst. 2 směrnice 2008/115 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby porušení zákazu vstupu a pobytu na území členského státu, který byl vydán více než pět let před dnem nového vstupu dotčeného státního příslušníka třetí země na toto území nebo před nabytím účinnosti vnitrostátní právní úpravy k provedení této směrnice, vedlo k trestněprávní sankci, pokud tento státní příslušník nepředstavuje vážné ohrožení veřejného pořádku, veřejné bezpečnosti nebo národní bezpečnosti.

3)
Směrnice 2008/115 musí být vykládána v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že opatření k ukončení pobytu nebo vyhoštění, které je starší pěti či více let v době mezi dnem, kdy měla být směrnice provedena, a dnem, kdy skutečně provedena byla, může být později znovu základem pro trestní stíhání, pokud bylo toto opatření založeno na trestní sankci ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. b) uvedené směrnice, a uvedený členský stát využil možnosti stanovené tímto ustanovením.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.