CELEX: 62009CJ0384
Közvetlen adózás
A tőke szabad mozgása
EUMSZ 64. cikk
Harmadik államban letelepedett jogi személyek
Valamely tagállamban található ingatlanok birtoklása
Ezen ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó
Az adómentesség megtagadása
Tengerentúli országokra és területekre tekintettel történő értékelés
Az adócsalás elleni küzdelem
Egyetemleges felelősség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 63. cikk és az azt követő cikkek értelmezésére vonatkozik. A jelen ügyben
felmerülő kérdések lényegében annak meghatározására irányulnak egyrészről, hogy a valamely tagállamban letelepedett vállalkozás
tulajdonában álló ingatlanok forgalmi értéke után felszámított francia adó akkor is alkalmazandó‑e, ha e vállalkozás tengerentúli
országban vagy területen (a továbbiakban: TOT), a jelen esetben a Brit Virgin‑szigeteken telepedett le, másrészről pedig arra,
hogy tőke szabad mozgása korlátozásának minősül‑e a valamennyi olyan jogi személyt terhelő, ezen adó megfizetésére vonatkozó
egyetemleges kötelezettség, amelyek az említett adófizetésre kötelezett személy és a franciaországi fekvésű ingatlanok tekintetében
köztes helyzetben találhatók.
E kérelmet a Prunus SARL (a továbbiakban: Prunus) és a Polonium SA (a továbbiakban: Polonium), illetve a directeur général
des impôts és a directeur des services fiscaux d’Aix‑en‑Provence (a továbbiakban együttesen: francia adóhatóság) között a
Prunust annak okán terhelő egyetemleges fizetési kötelezettség tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy
a Prunus törzstőkéjében részesedéssel rendelkező két vállalkozás a jogi személyek tulajdonában álló franciaországi ingatlanok
forgalmi értéke után kivetett adó (a továbbiakban: 3%‑os adó) hatálya alá tartozik.

Jogi háttér

Az uniós jog
A Tanács 1991. július 25‑én elfogadta a tengerentúli országoknak és területeknek az Európai Gazdasági Közösséggel való társulásáról
szóló 91/482/EGK határozatot (HL L 263., 1. o.; a továbbiakban: hatodik TOT‑határozat), amely 2001. december 1‑ig volt hatályban.
A tőkemozgások vonatkozásában a hatodik TOT‑határozat 180. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A TOT[‑ok] és a Közösség tagállamainak hatáskörrel rendelkező hatóságai a befektetésekkel és a folyó fizetési műveletekkel
összefüggő tőkemozgás tekintetében tartózkodnak az olyan, devizaügyletekre vonatkozó intézkedések meghozatalától, amelyek
az e határozatnak az áruk és szolgáltatások szabad mozgására, a letelepedési jogra és az ipari együttműködésre vonatkozó rendelkezéseinek
alkalmazásából fakadó kötelezettségeikkel összeegyeztethetetlenek lennének. E kötelezettségek azonban nem gátolják a feleket
abban, hogy komoly gazdasági nehézségek vagy a fizetési mérleget érintő súlyos problémák esetén megtegyék a szükséges védintézkedéseket.”
A Tanács 2001. november 27‑én elfogadta az Európai Közösség és a tengerentúli országok és területek társulásáról szóló 2001/822/EK
határozatot (tengerentúli társulási határozat) (HL L 314., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 38. kötet, 319. o.,
a továbbiakban: hetedik TOT‑határozat), amely 2001. december 2‑án lépett hatályba.
A tőkemozgások vonatkozásában a hetedik TOT‑határozat 47. cikke (1) bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy az említett
cikk (2) bekezdésének sérelme nélkül „a tőkemozgások mérlegével kapcsolatos tranzakciók tekintetében a tagállamok és a TOT[‑ok]
hatóságai nem korlátozzák a tőkemozgást a fogadó tagállam, ország vagy terület törvényeivel összhangban létrehozott gazdasági
társaságokba történő közvetlen befektetés esetében, és gondoskodnak róla, hogy az ilyen befektetések által létrehozott vagyoneszközök
és az azokból származó haszon realizálható és hazatelepíthető legyen.” E cikk (2) bekezdése kimondja, hogy az Európai Unió,
a tagállamok és a TOT‑ok többek között jogosultak az EUMSZ 64. cikkben említett rendelkezéseket értelemszerűen az abban megállapított
feltételekkel összhangban megtenni.

A nemzeti jog
Az általános adókódex (code général des impôts; a továbbiakban: CGI) 990D. és következő cikkei a francia jogalkotó által egy
bizonyos adóelkerülési forma elleni küzdelem érdekében elfogadott intézkedések részét képezik.
A CGI 990D. cikkének az alapügy tényállása megvalósulásának időpontjában hatályos változata előírja:
„Azok a jogi személyek, amelyek közvetlenül vagy közvetítő személyen keresztül Franciaországban fekvő egy vagy több ingatlan
felett tulajdonjoggal, vagy e javak felett dologi jogokkal rendelkeznek, ezen ingatlanok vagy jogok forgalmi értékének 3%‑át
kitevő éves adót kötelesek fizetni.
Ingatlan javak vagy dologi jogok közvetítő személyeken keresztüli tulajdonosának tekintendő Franciaországban minden olyan
jogi személy, amely részesedéssel rendelkezik – annak formájára és arányára tekintet nélkül – olyan jogi személyben, amely
e javak vagy jogok tulajdonosa, vagy olyan harmadik jogi személyben rendelkezik részesedéssel, amely maga tulajdonjoggal rendelkezik
a javak vagy a jogok felett, vagy közvetítő személy a tulajdonosi láncban. E rendelkezés a köztes jogi személyek számára tekintet
nélkül alkalmazandó.”
A CGI 990E. cikkének az alapügy tényállása megvalósulásának időpontjában hatályos változata szerint:
„A 990D. cikkben meghatározott adó nem alkalmazható:
1.      Azon jogi személyekre, amelyeknek a Franciaországban fekvő és a 990D. cikk szerinti ingatlanvagyona a franciaországi vagyonuk
kevesebb mint 50%‑át teszi ki. E rendelkezés alkalmazásában nem minősül ingatlan vagyonnak a 990 D. cikkben említett jogi
személyek vagy közvetítő személyek azon vagyona, amelyet az ingatlanágazatban folytatott tevékenységtől eltérő üzleti tevékenységük
céljára használnak fel;
2.      Azon jogi személyekre, amelyek székhelye olyan országban vagy területen található, amely az adókijátszás vagy adóelkerülés
elleni küzdelem jegyében közigazgatási segítségnyújtási egyezményt kötött Franciaországgal, és amelyek legkésőbb minden év
május 15‑ig a 990F. cikkben meghatározott rendeletben előírt helyen bejelentik a január 1‑jén tulajdonukban lévő ingatlanok
helyét, megnevezését és értékét, továbbá bejelentik ugyanezen időpont vonatkozásában a tagjaik nevét és címét, valamint az
egyes tagok részvényeinek vagy részesedésének arányát;
3.      Azon jogi személyekre, amelyek tényleges üzletvezetési hellyel rendelkeznek Franciaországban, és más jogi személyekre, amelyek
valamely szerződés értelmében nem sújthatók nagyobb adóteherrel, ha a január 1‑jén tulajdonukban lévő ingatlanok helyét és
megnevezését, a részvényeseik, a résztulajdonosaik és egyéb tagjaik nevét és címét, valamint azok részvényeinek, részesedéseinek
vagy egyéb jogainak arányát, illetve adóilletőségük igazolását minden évben bejelentik, illetve az adóhatósághoz – annak kérésére –
benyújtják, illetve arra bejelentési kötelezettséget vállalnak, és azt betartják. A kötelezettség a 990D. cikkben említett
ingatlan, dologi jog vagy részesedés megszerzésének napján keletkezik, illetve az 1993. január 1‑jén már tulajdonukban lévő
ingatlanok, jogok és részesedések esetében legkésőbb 1993. május 15‑én;
[…]”
A CGI 990F. cikkének az alapügy tényállása megvalósulásának időpontjában hatályos változata az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az adót az adóév január 1‑jén az adózó tulajdonában álló ingatlanok és dologi jogok után kell megfizetni, kivéve azon dolgokat,
amelyek az ingatlanközvetítői vagy építési vállalkozói tevékenységet folytató jogi személyek készleteiben rendszerint szerepelnek.
Amennyiben tulajdonosi lánc áll fenn, az adót azon jogi személy köteles vagy azon jogi személyek kötelesek megfizetni, amely(ek)
e láncban az ingatlanokhoz és a dologi jogokhoz a legközelebb helyezkednek el, és amelyek nem élveznek adómentességet a 990E. cikk
2. vagy 3. pontja alapján. Az adófizetésre kötelezett személy vagy személyek, valamint az ingatlanok és a dologi jogok tekintetében
köztes helyzetben található minden jogi személyt egyetemleges kötelezettség terhel az említett adó megfizetéséért.
Az a jogi személy, amely a 990E. cikk 3. pontjában előírt kötelezettség megsértése folytán a 990D. cikkben szereplő adó hatálya
alá esik, mentesülhet ezen adó alól azon évtől kezdve, amikor közli az adóhatósággal az említett 3. pontban említett adatokat,
és újból kötelezettséget vállal arra, hogy azokat később kérésére közli vele.
Az adózók legkésőbb minden év május 15‑én kötelesek nyilatkozni az érintett ingatlanok és dologi jogok helyzetéről, megnevezéséről
és értékéről. E nyilatkozatot – amellyel egyidejűleg az adó megfizetése történik – a költésvetéssel foglalkozó miniszter rendeletében
meghatározott helyen kell benyújtani.
Az adót a nyilvántartási illetékekre alkalmazandó szabályok, szankciók és biztosítékok mellett kell behajtani. Az adóra a
223d. cikk A részének rendelkezési szintén alkalmazandók.
Az ingatlan átruházása esetén a 244a. cikk A részének I. pontjában említett képviselő felelős az ezen időpontban fennálló
adótartozás megfizetéséért.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A franciaországi székhelyű Prunus 100%‑os tulajdonosa a luxemburgi jog szerint alakult, luxemburgi székhelyű Polonium holdingtársaság.
Az utóbbi 50–50%‑ban a Brit Virgin‑szigeteken bejegyzett Lovett Overseas SA és Grebell Investments SA (a továbbiakban: Lovett
és Grebell) társaságok tulajdonában áll.
Az 1998–2002 évek folyamán a Prunus közvetlenül vagy közvetetten több franciaországi ingatlannal rendelkezett.
A Prunus és a Polonium eleget tett bevallási kötelezettségeinek, és a CGI 990E. cikkének megfelelően mentesült a 3%‑os adó
megfizetése alól.
Ezzel szemben a Lovett és a Grebell társaságot, a tulajdonosi lánc utolsó láncszemeit 50–50%‑os arányban terhelte a Prunus
közvetlen vagy közvetett tulajdonában álló franciaországi ingatlanok forgalmi értéke után kivetett 3%‑os adó, mivel a CGI
990E. cikkének 3. pontjában szereplő mentességi feltételek e két társaság tekintetében nem teljesültek.
2005. szeptember 19‑én és 2006. január 24‑én a francia adóhatóság felszólította a Prunust, hogy fizesse meg a 2003. május
7‑i fizetési felszólításoknak megfelelően a Lovett és a Grebell társaságok terhére rótt összegeket, tekintettel arra, hogy
egyetemlegesen kötelezett az említett társaságokat terhelő 3%‑os adó megfizetésére. A Prunus, mivel 2005. szeptember 30‑i
és 2006. február 8‑i panaszait egy 2006. december 12‑én kelt határozatban elutasították, ezen elutasító határozattal szemben
jogorvoslattal élt a tribunal de grande instance de Paris előtt annak érdekében, hogy az említett adó 2001. és 2002. évre
kivetett összegének megfizetése alól egyetemleges kötelezetti minőségében mentességet kapjon.
A tribunal de grande instance de Paris helyt adott a Polonium arra vonatkozó kérelmének, hogy a Prunus oldalán önként beavatkozzon
az eljárásba annak okán, hogy a tulajdonában áll az utóbbi valamennyi üzletrésze.
E körülmények között a tribunal de grande instance de Paris úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő
kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1)      Az EK 56. és azt követő cikkekkel ellentétes‑e az olyan szabályozás, mint amelyet a code général des impôts 990D. és azt követő
cikkei előírnak, amely mentesíti a Franciaországban, vagy 2008. január 1‑jétől az Európai Unió valamely tagállamában tényleges
ügyvezetési hellyel rendelkező jogi személyeket a vitatott adó alól, és e mentességet azon jogi személyek tekintetében, amelyek
tényleges ügyvezetési helye harmadik államban található, attól teszi függővé, hogy Franciaország és ezen ország kötött‑e az
adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelemre vonatkozó közigazgatási segítségnyújtási egyezményt, illetve attól a körülménytől,
hogy az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmát rögzítő valamely egyezmény alapján e jogi személyeket
terhelő adó nem lehet magasabb, mint azon jogi személyeké, amelyek tényleges ügyvezetési helye Franciaországban található?
2)      Az EK 56. és azt követő cikkekkel ellentétes‑e az olyan szabályozás, mint amelyet a code général des impôts 990F. és azt követő
cikkei előírnak, amely lehetővé teszi az adóhatóságok számára, hogy a code général des impôts 990D. és azt követő cikkeiben
előírt adó megfizetésére egyetemlegesen kötelezze mindazon jogi személyeket, amelyek az adófizetésre kötelezett(ek) és az
ingatlanok vagy ingatlanra vonatkozó jogok tekintetében köztes helyzetben találhatók?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a tőke szabad mozgásának elvét úgy
kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügybeli, amely mentesíti az Európai Unió
valamely tagállamában székhellyel rendelkező jogi személyeket az e tagállamban fekvő ingatlanjaik forgalmi értéke után fizetendő
adó alól, és e mentességet azon jogi személyek tekintetében, amelyek székhelye valamely TOT területén található, attól teszi
függővé, hogy az említett tagállam és e terület kötött‑e az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelemre vonatkozó közigazgatási
segítségnyújtási egyezményt, illetve attól a körülménytől, hogy a letelepedés helye alapján történő hátrányos megkülönböztetés
tilalmát rögzítő valamely egyezmény alapján e jogi személyeket terhelő adó nem lehet magasabb, mint az e tagállamban letelepedett
társaságokat terhelő adó.
Mivel a Brit Virgin‑szigetek, ahol a Lovett és a Grebell bejegyzésre került, szerepel az EUMSZ II. mellékletében található,
TOT‑okra vonatkozó felsorolásban, meg kell vizsgálni, hogy az EUMSZ 63. cikk alkalmazandó‑e a tagállamok és a TOT‑ok közötti
tőkemozgásokra.
E vonatkozásban meg kell állapítani, hogy az EUMSZ 63. cikk szerint tilos „a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik
országok közötti tőkemozgásra vonatkozó minden korlátozás”. Az említett rendelkezés korlátlan területi hatályára tekintettel
úgy kell tekinteni, hogy az szükségszerűen alkalmazandó a TOT‑okból származó és oda irányuló tőkemozgásokra.
E feltételek mellett meg kell vizsgálni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügybeli, alkalmas‑e a tőke szabad
mozgásának akadályozására.
Emlékeztetni kell arra, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozást a Bíróság korábban már vizsgálta a C‑451/05. sz.
ELISA‑ügyben 2007. október 11‑én hozott ítéletben (EBHT 2007., I‑8251. o.) az EUMSZ 63. cikk szempontjából, valamint a C‑72/09. sz.
Établissements Rimbaud ügyben 2010. október 28‑án hozott ítéletben (az EBHT‑ban még nem tették közzé) az Európai Gazdasági
Térségről szóló 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 19. kötet, 146. o.)
40. cikkére tekintettel. Márpedig a fent hivatkozott ELISA‑ügyben hozott ítélet 60. pontjából következik, hogy az olyan határokon
átnyúló ingatlanbefektetés, mint az alapügybeli, az EUMSZ 63. cikk értelmében tőkemozgásnak minősül.
A fent hivatkozott ELISA‑ügyben és a fent hivatkozott Établissements Rimbaud ügyben megállapításra került, hogy az olyan szabályozás,
mint az alapügybeli, a tőke szabad mozgása korlátozásának minősül, amennyiben azon jogi személyek, amelyek ügyvezetési helye
nem Franciaországban található, valamely előnyben való részesülésük végett kötelesek – a többi adóalanytól eltérően – a CGI
990E. cikkének 2. és 3 pontja alapján egy kiegészítő feltételnek eleget tenni, mely utóbbi a Francia Köztársaság és az érintett
állam által kötött egyezmény vagy szerződés fennállásához kapcsolódik. Ilyen egyezmény hiányában a franciaországi ügyvezetési
hellyel nem rendelkező jogi személy elesik attól a lehetőségtől, hogy a CGI 990D. cikke és 990E. cikkének 2. és 3. pontja
alapján hasznosan kérjen mentességet a 3%‑os adó alól. E kiegészítő feltétel alkalmas arra, hogy a jogi személyek e csoportja
számára ténylegesen az említett adó alóli mentesség állandó hiányát eredményezze, és ezzel a franciaországi ingatlanberuházást
e külföldi illetőségű vállalkozások számára kevésbé vonzóvá tegye.
Az alapügyben kétségtelen, hogy a Francia Köztársaság és a Brit Virgin‑szigetek nem kötöttek közigazgatási segítségnyújtási
egyezményt az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelem területén, illetve olyan szerződést sem, amelynek értelmében a
franciaországi székhellyel nem rendelkező jogi személyeket terhelő adó nem lehet magasabb az említett tagállamban székhellyel
rendelkező társaságokra háruló adónál.
A fentiekből következik, hogy a Brit Virgin‑szigeteken székhellyel rendelkező jogi személyek elesnek a 3%‑os adó alóli mentesség
kedvezményében való részesülés lehetőségétől. Következésképpen e szabályozás a külföldi illetőségű vállalkozások számára a
franciaországi ingatlanberuházást kevésbé vonzóvá teszi. Az alapügyben szóban forgó szabályozás tehát e társaságok számára
a tőke szabad mozgásának korlátozását valósítja meg, amely az EUMSZ 63. cikk alapján főszabály szerint tilos.
Meg kell még azonban vizsgálni, hogy az olyan korlátozás, mint az alapügybeli, a francia kormány és az Európai Bizottság állításának
megfelelően 1993. december 31‑én fennálló korlátozásnak tekinthető‑e az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdése alkalmazásában.
Az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdése szerint a szabad tőkemozgás korlátozásának az EUMSZ 63. cikk értelmében vett tilalma nem érinti
azoknak a nemzeti vagy uniós jogszabályok alapján 1993. december 31‑én hatályban lévő korlátozásoknak a harmadik országokra
történő alkalmazását, amelyeket a harmadik országokba irányuló vagy onnan származó olyan tőkemozgások tekintetében fogadtak
el, amelyek közvetlen befektetéssel – többek között az ingatlanbefektetéseket is beleértve – függenek össze.
E vonatkozásban először is meg kell határozni, hogy a Szerződésnek a tőkemozgás szabadságával kapcsolatos rendelkezései szempontjából
a TOT‑okat a tagállamokhoz vagy harmadik államokhoz kell hasonlónak tekinteni.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság korábban kimondta, miszerint a TOT‑ok a Szerződés negyedik részében a társulásra
vonatkozóan meghatározott különleges szabályok alá tartoznak oly módon, hogy a Szerződés általános rendelkezései – amelyek
területi hatálya főszabály szerint a tagállamokra vonatkozik – kifejezett utalás nélkül nem alkalmazandók rájuk (lásd a C‑260/90. sz.
Leplat‑ügyben 1992. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑643. o.] 10. pontját; a C‑181/97. sz. van der Kooy ügyben 1999.
január 28‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑483. o.] 37. pontját; a C‑110/97. sz., Hollandia kontra Tanács ügyben 2001. november
22‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8763. o.] 49. pontját, valamint a C‑300/04. sz., Eman és Sevinger ügyben 2006. szeptember
12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8055. o.] 46. pontját). A TOT‑ok tehát csak akkor élvezik az uniós rendelkezések előnyeit
a tagállamokhoz hasonlóan, ha a TOT‑oknak a tagállamokhoz hasonlókként történő kezeléséről az uniós jog kifejezetten rendelkezik.
Márpedig meg kell állapítani, hogy sem az EU‑Szerződés, sem pedig az EUM‑Szerződés nem tartalmaz kifejezett hivatkozást a
tagállamok és a TOT‑ok közötti tőkemozgásokra vonatkozóan.
A fentiekből következik, hogy a tőkemozgásoknak az EUMSZ 63. cikk szerinti liberalizációja a TOT‑ok javára harmadik államokkénti
minőségükben alkalmazandó.
Ezen értelmezést megerősítik a hetedik TOT‑határozat rendelkezései, amelyet olyan időpontban fogadtak el, amikor a tőkemozgások
liberalizációja harmadik államok irányában már megvalósult. Az említett határozat 47. cikkének (2) bekezdése ugyanis kimondja,
hogy az EUMSZ 64. cikk a TOT‑okra értelemszerűen alkalmazandó.
Ezt követően meg kell vizsgálni, hogy az ingatlanberuházásokra vonatkozó olyan korlátozás, mint amilyen az alapügyben szóban
forgó jogszabályból következik, 1993. december 31‑én fennálló korlátozásnak tekinthető‑e.
E tekintetben a Bíróság korábban már kimondta, hogy az 1993. december 31‑én hatályban lévő korlátozás fogalma azt feltételezi,
hogy az a jogi keret, amelybe a kérdéses korlátozás illeszkedik, az érintett tagállam jogrendjének az említett időpont óta
folyamatosan a részét képezi. Amennyiben ugyanis ez másképp lenne, a tagállamok bármely időpontban ismét bevezethetnék azokat
a harmadik országokba irányuló vagy onnan származó tőkemozgások tekintetében elfogadott korlátozásokat, amelyek 1993. december
31‑én a nemzeti jogrendben hatályban voltak, de amelyeket később nem tartottak fenn (a C‑101/05. sz. A‑ügyben 2007. december
18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑11531. o.] 48. pontja).
Az ügy Bíróság elé terjesztett irataiból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozást az 1993. évi költségvetésről
szóló, 1992. december 30‑i 92‑1376. sz. törvény (a JORF 1992. december 31‑i 304. száma.) fogadta el, amely 1993. január 1‑jén
lépett hatályba. A TOT‑okból származó tőke szabad mozgásának e jogszabályból következő korlátozása tehát fennállt az EUMSZ 64. cikk
(1) bekezdése szerinti időpont, azaz 1993. december 31. előtt.
Egyébiránt nem vitatott, hogy az 1993. december 31‑én hatályos szabályozás és annak a 2001. és 2002. adóévben alkalmazandó,
az alapügyben szóban forgó változata csupán néhány szerkesztésbeli eltérést mutat, amelyek egyáltalán nem érintik azon jogi
keret logikáját, amely 1993. december 31‑e óta megszakítatlanul részét képezi az érintett tagállam jogrendjének.
A fentiekből következik, hogy az olyan nemzeti szabályozásból eredő korlátozások, mint az alapügybeli, az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdése
alapján a TOT‑ok vonatkozásában elfogadhatók.
E feltételek mellett az első előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az EUMSZ 63. cikkel nem ellentétes az olyan, 1993. december 31‑én fennálló nemzeti szabályozás, amely mentesíti
az Európai Unió valamely tagállamában székhellyel rendelkező jogi személyeket az e tagállamban fekvő ingatlanjaik forgalmi
értéke után fizetendő adó alól, és e mentességet azon társaságok tekintetében, amelyek székhelye valamely TOT‑on található,
attól teszi függővé, hogy az említett tagállam és e terület kötött‑e az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelemre vonatkozó
közigazgatási segítségnyújtási egyezményt, illetve attól a körülménytől, hogy az állampolgárság alapján történő hátrányos
megkülönböztetés tilalmát rögzítő valamely egyezmény alapján e jogi személyeket terhelő adó nem lehet magasabb, mint az ugyanezen
tagállamban letelepedett társaságokat terhelő adó.

A második kérdésről
Az előzőeket figyelembe véve a második kérdést nem kell megválaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
Az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az EUMSZ 63. cikkel nem ellentétes az olyan, 1993. december 31‑én
fennálló nemzeti szabályozás, amely mentesíti az Európai Unió valamely tagállamában székhellyel rendelkező jogi személyeket
az e tagállamban fekvő ingatlanjaik forgalmi értéke után fizetendő adó alól, és e mentességet azon társaságok tekintetében,
amelyek székhelye tengerentúli országban vagy területen található, attól teszi függővé, hogy az említett tagállam és e terület
kötött‑e az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelemre vonatkozó közigazgatási segítségnyújtási egyezményt, illetve attól
a körülménytől, hogy az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmát rögzítő valamely egyezmény alapján
e jogi személyeket terhelő adó nem lehet magasabb, mint az ugyanezen tagállamban letelepedett társaságokat terhelő adó.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.