CELEX: 62012TJ0317
Ārpuslīgumiskā atbildība
Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecības sistēma
Atbildība vainas dēļ
Komisijas atteikums izpaust konkrētu informāciju un aizliegt jebkādus darījumus ar, it kā, zagtām emisiju kvotām
Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums
Atbildība neatkarīgi no vainas

Tiesvedības priekšvēsture
I –
No Kioto protokola izrietošās saistības
Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējā konvencija par klimata pārmaiņām Eiropas Ekonomikas kopienas vārdā tika parakstīta 1992. gada 13. jūnijā. Kopienas vārdā tā tika apstiprināta ar Padomes 1993. gada 15. decembra Lēmumu 94/69/EK, kas attiecas uz ANO Vispārējo konvenciju par klimata pārmaiņām un tās noslēgšanu (
OV 1994, L 33, 11. lpp.
), un tā attiecībā uz Kopienu stājās spēkā 1994. gada 21. martā.
1998. gada 29. aprīlī Kopienas vārdā tika parakstīts ANO Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotais Kioto protokols (turpmāk tekstā – “Kioto protokols”). Šis protokols Kopienas vārdā tika apstiprināts ar Padomes 2002. gada 25. aprīļa Lēmumu 2002/358/EK (
OV L 130, 1. lpp.
).
Kioto protokola 3. panta 1. punktā ir noteikts, ka 2008.–2012. gada periodā ANO Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām I pielikumā minētās valstis un starptautiskās organizācijas rīkojas tādējādi, ka to antropogēno emisiju kopums no atsevišķām siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm nepārsniedz noteiktu daudzumu, sauktu par “piešķirto daudzumu”. Šajā ziņā minēto starptautisko organizāciju starpā ietilpa Kopiena, kuras pēctece tagad ir Eiropas Savienība saskaņā ar LES 1. panta trešo daļu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lisabonas līgumu.
Kioto protokola 3. panta 1. punktā piešķirtais daudzums bija izteikts oglekļa dioksīda ekvivalenta tonnās, kur viena tonna atbilda vienai “noteiktā daudzuma vienībai” (NDV). 2008.–2012. gada periodā papildus pasākumiem, kas bija paredzēti, lai izpildītu savas uzņemtās kvantitatīvās emisiju ierobežošanas un samazināšanas saistības, katra no Kioto protokola I pielikumā minētajām valstīm un starptautiskajām organizācijām varēja pielāgot tai noteikto daudzumu tā, lai tas nebūtu mazāks par faktiskajām emisijām. Tām bija atļauts to darīt vairākos veidos. Pirmkārt, papildu NDV varēja iegūt no trešajām valstīm saskaņā ar Kioto protokola 17. pantu. Otrkārt, varēja izveidot noteikta veida vienības, pirmkārt, “ar darbībām, ko cilvēks tieši panācis ar zemes lietojuma maiņu un mežsaimniecisko darbību un [..] ierobežojis ar apmežošanu, meža atjaunošanu un izciršanu” (Kioto protokola 3. panta 3. punktā minētās “piesaistes vienības” jeb PV), un, otrkārt, ar dažiem projektiem saistībā ar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanu, kurus īsteno citās valstīs. Ar šo pēdējo vienību kategoriju bija aptvertas divas apakškategorijas, proti, pirmkārt, “izmešu [emisiju] samazināšanas vienības” (ESV, minētas Kioto protokola 6. pantā) un, otrkārt, “sertificētas emisiju samazināšanas vienības” (SESV, minētas Kioto protokola 12. pantā). NDV, ESV, SESV, kā arī PV (turpmāk tekstā kopā – “Kioto vienības”) katra atbilda vienai tonnai oglekļa dioksīda.
2005. gada 30. novembrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējās konvencijas par klimata pārmaiņām puses, rīkojoties Kioto protokola slēdzēju pušu sanāksmes statusā, pieņēma lēmumu 13/CMP.1. Šī lēmuma pielikumā definē “noteikto daudzumu uzskaites modalitātes [kārtību]”.
II –
Savienībā ieviestais tiesiskais regulējums, lai īstenotu Kioto protokolu
2003. gada 13. oktobrī tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (
OV L 275, 32. lpp.
). Ar šo direktīvu atbilstoši tās preambulas 5. apsvērumam bija paredzēts “palīdzēt pilnīgāk izpildīt [..] saistības, [kas izriet no Kioto protokola]”. Šīs direktīvas 19. panta 3. punktā ir paredzēts, ka, “lai īstenotu šo direktīvu, Komisija pieņem regulu par standartizētu un drošu reģistru sistēmu standartizētas elektroniskas datubāzes formā, kurā ietverti vispārīgi dati, kas ļauj apzināt kvotu piešķiršanu, turēšanu, pārskaitīšanu un anulēšanu, nodrošināt sabiedrības piekļuvi un attiecīgu konfidencialitāti un garantēt to, ka nenotiek kvotu pārdalīšana pretrunā saistībām, kas izriet no Kioto protokola”.
Atbilstoši šai tiesību normai Eiropas Kopienu Komisija 2004. gada 21. decembrī pieņēma Regulu (EK) Nr. 2216/2004 par standartizētu un drošu reģistru sistēmu saskaņā ar Direktīvu 2003/87/EK un Lēmumu Nr. 280/2004/EK (
OV L 386, 1. lpp.
).
A –
Ar Savienības tiesisko regulējumu izveidotās siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotas
Ar Direktīvu 2003/87 tika ieviests jēdziens “siltumnīcefekta gāzu emisijas kvota” (turpmāk tekstā – “kvota” vai “emisijas kvota”). Saskaņā ar tās 3. panta a) punktu kvota “[ir] atļauj[a] emitēt vienu tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta noteiktā periodā”.
Pastāv saistība starp kvotām, no vienas puses, un noteiktām Kioto vienībām, no otras puses, pat ja tās pēc sava veida atšķiras.
Pirmkārt, Regulas Nr. 2216/2004 45. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts, ka tāda emisijas kvota, kas var piederēt fiziskai vai juridiskai personai, tiek iegūta ar vienas NDV “pārveidošanu” un to izdara, NDV identifikācijas kodam pievienojot jēdzienu “kvota”.
Otrkārt, Direktīvas 2003/87 11.a pantā, kas ir ieviests ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 27. oktobra Direktīvu 2004/101/EK, ar kuru groza Direktīvu 2003/87 (
OV L 338, 18. lpp.
), fiziskām un juridiskām personām ar dažādiem nosacījumiem piedāvā iegūt emisiju kvotas apmaiņā pret ESV vai SESV.
B –
Kvotu piešķiršana un nodošana
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 11. panta 2. un 4. punktu piecu gadu laikposmā, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, attiecīgās dalībvalsts kompetentā iestāde piešķir par katru gadu tādu iekārtu operatoram, kura ietilpst to darbību nozarēs, kas ir minētas šīs direktīvas I pielikumā, noteiktu skaitu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotas. Kvotas tiek piešķirtas vēlākais attiecīgā gada (N gads) 28. februārī.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 14. un 15. pantu kalendārajā gadā N uzrauga un pārbauda katras iekārtas emisijas.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 12. panta 3. punktu vēlākais N+1. gada 30. aprīlī iekārtas operatoram ir jānodod tāds kvotu skaits, kas atbilst visām iekārtas emisijām par kalendāro gadu N.
Kā izriet no Direktīvas 2003/87, šādā situācijā ir iespējami četri rīcības modeļi. Pirmkārt, ja operatoram N+1. gada 30. aprīlī ir tāds kvotu skaits, kas ir lielāks par visām viņa iekārtas emisijām N gadā, tad viņš var paturēt šīs pāri palikušās kvotas vai arī tās pārdot. Otrkārt, ja operatoram ir kvotu skaits, kas ir vienāds ar visām viņa iekārtas emisijām, tad pēc nodošanas pienākuma izpildes viņa rīcībā vairs nav nevienas kvotas par šo iekārtu. Treškārt, ja operators konstatē, ka viņa iekārtas emisijas pārsniedz viņa rīcībā esošas kvotas par šo iekārtu, viņš var tās iegūt pirms N+1. gada 30. aprīļa, lai izpildītu savu nodošanas pienākumu. Ceturtkārt, saskaņā ar Direktīvas 2003/87 16. panta 3. punktu, ja N+1. gada 30. aprīlī operators nav nodevis pietiekamu kvotu skaitu, lai aptvertu tā emisijas par N gadu, tam ir jāmaksā naudas sods par pārsniegtajām emisijām. Sods par emisijas apjoma pārsniegšanu ir EUR 100 par katru tonnu oglekļa dioksīda ekvivalenta, ko emitē iekārta, par kuru operators nav nodevis kvotas. Neatkarīgi no šī naudas soda samaksas par pārsniegtajām emisijām operatoram N+2. gada 30. aprīlī ir jānodod kvotu skaits, kas atbilst N gada pārsniegtajām kvotām. Tādējādi praksē operators atrodas situācijā, kurā tam pirms N+2. gada 30. aprīļa ir jāiegūst papildu emisijas kvotas.
Visbeidzot šīs dažādās iespējas rada nosacījumus, lai pastāvētu kvotu tirgus.
C –
Kvotu tirdzniecības sistēmas darbības noteikumi
Īpaša uzmanība ir jāpievērš trīs veidu noteikumiem.
Pirmkārt, Direktīvas 2003/87 19. panta 1. punktā ir noteikts, ka ievieš reģistru, “lai nodrošinātu precīzu kvotu piešķiršanas, turēšanas, pārskaitīšanas un anulēšanas uzskaiti”. Šī paša panta 2. punktā ir norādīts, ka reģistram jābūt “atsevišķai uzskaitei” par “kvotām, kas ir katrai personai, kurai [vai no kuras] kvotas piešķirtas vai pārskaitītas”. Regulas Nr. 2216/2004 3. panta 1. punktā ir precizēts, ka katrai dalībvalstij jāizveido reģistrs “standartizētas” (“standardised” angļu valodā) elektroniskas datubāzes formā. Šī paša panta 2. punktā ir piebilsts, ka reģistros ir jābūt izmantotām “ierīcēm un programmnodrošinājumam” (“hardware and software” angļu valodā) un tie ir pieejami tīmeklī. Visbeidzot minētā panta 3. punktā ir norādīts, ka tiem jāspēj precīzi izpildīt visas, pirmkārt, ar apstiprinātām emisijām un, otrkārt, kontiem, kas pieder fiziskajām personām, saistītās darbības.
Otrkārt, Direktīvas 2003/87 20. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Komisija nozīmē centrālo administratoru, kurš uztur “neatkarīgu darījumu žurnālu, kurā uzskaitīta kvotu piešķiršana, pārskaitīšana un anulēšana”.
Regulas Nr. 2216/2004 5. panta 1. punktā ir piebilsts, ka šis žurnāls, ko sauc arī par “Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālu”, Komisijai ir jāizveido “standartizētas” elektroniskās datubāzes formātā. Minētā panta 2. punktā ir noteikts, ka šajā žurnālā izmanto “ierīces un programmnodrošinājumu” un tas ir pieejams tīmeklī. Visbeidzot tā 5. punktā redakcijā, kas izriet no Komisijas 2007. gada 31. jūlija Regulas (EK) Nr. 916/2007, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 2216/2004 (
OV L 200, 5. lpp.
), ir precizēts, ka centrālais administrators, kas seko līdzi žurnālam, veic darbības, kas saistītas ar kvotām, apstiprinātām emisijām vai kontiem, tikai tad, ja tas ir nepieciešams viņa funkciju izpildei. Kopumā no Regulas Nr. 2216/2004 izriet, ka Kopienas neatkarīgo darījumu žurnāls ir datubāze, kura satur visu valstu reģistros ietverto informāciju, no vienas puses, un ļauj identificēt darījumus, kas veikti starp dažādiem reģistriem, no otras puses.
Treškārt, Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punktā ir paredzēti noteikumi par konfidencialitāti. Tajā noteikts:
“Visa informācija par kontu stāvokļiem un visi ieraksti par veiktajām darbībām, kā arī Kopienas neatkarīgo darījumu žurnāla izmantošanai citiem mērķiem, nekā to paredz šī regula, Direktīva 2003/87/EK vai valsts likumi, tiek uzskatīta par konfidenciāliem.”
III –
Fakti pirms prasības iesniegšanas
Prasītāja
Holcim

(Romania) SA
pieder grupai
Holcim
, kura ir specializējusies cementa, agregātu, asfalta un izmantošanai gatava betona ražošanā. Tai pieder emisijas kvotu konti Rumānijas reģistrā.
2010. gada 16. novembrī ar šajos kontos ietverto informāciju esot prettiesiski iepazinusies persona, kurai nav atļaujas. Prasītāja apgalvo, ka šīs prettiesiskās iepazīšanās ar informāciju dēļ viens miljons tai piederošo kvotu esot prettiesiski pārskaitītas uz kontu Itālijā un 600000 kvotas esot pārskaitītas uz kontu Lihtenšteinā. Šīs 600000 uz Lihtenšteinu novirzītās kvotas esot bijis iespējams atgūt prasības pieteikuma iesniegšanas dienā. Taču neesot bijis iespējams atgūt atlikušo miljonu kvotu. Prasītāja uzskata, ka nozagto miljons kvotu (kuras prasības pieteikuma iesniegšanas dienā nebija atgūtas) vērtība bija “aptuveni 15 miljoni euro” faktu norises laikā.
Ar 2010. gada 24. novembra vēstuli prasītāja oficiāli par šo notikumu paziņoja Komisijai un tai lūdza “[pirmkārt], uzdot valstu reģistriem iesaldēt” par nozagtām uzskatītās kvotas un, [otrkārt], “bloķēt kontus”, kuri izmantoti to pārskaitīšanai.
Ar 2010. gada 25. novembra vēstuli tā iesniedza sūdzību Rumānijas prokuratūrā.
Ar 2010. gada 2. decembra vēstuli prasītājas advokātu birojs lūdza Komisijai “apturēt un liegt piekļuvi kontiem”, kurus izmantojot tika pārskaitītas par nozagtām uzskatītās kvotas. Tai turklāt tika prasīts “tiem valstu reģistriem, kuri neatbilst parastajām banku informācijas sistēmu drošības prasībām, uzdot pārtraukt jebkuru [emisijas kvotu] pārskaitījumu, kamēr netiek īstenoti atbilstoši informācijas sistēmu drošības pasākumi”.
Ar 2010. gada 14. decembra vēstuli kompetentās Komisijas nodaļas vadītājs uz 2010. gada 2. decembra vēstuli atbildēja šādi:
“[..]
Attiecībā uz Jūsu lūgumu par to, lai tiktu apturēta un bloķēta piekļuve attiecīgajiem kontiem, mēs uzskatām, ka apgalvotā krāpnieciski pārskaitīto kvotu atgūšana ir valsts tiesību jautājums un par to atbildīgas ir valsts iestādes, kurām ir uzticēts piemērot likumu. Komisijai nav kompetences bloķēt šādas kvotas reģistra kontā.
Attiecībā uz apmaiņu ar kvotām lūdzam pievērst uzmanību tam, ka šī informācija saskaņā ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu un XVI pielikumu ir konfidenciāla piecus gadus. Neņemot vērā šīs normas, Komisija efektīvi sadarbojas ar kompetentajām tiesībsargājošajām iestādēm, lai atrisinātu [jautājumu] par neatļautu piekļuvi kontiem[, uz ko attiecas šī lieta].
Visbeidzot attiecībā uz Jūsu lūgumu par to, lai tiktu apturēti visi kvotu pārskaitījumi valstu reģistros, kamēr netiks ieviesti parastie banku informācijas sistēmu drošības noteikumi, šāda rīcība būtu nesamērīga un tai trūktu juridiskā pamatojama [..].”
Ar 2010. gada 22. decembra vēstuli Komisijas Klimata politikas ģenerāldirektorāta (ĢD) ģenerāldirektors atbildēja uz 2010. gada 24. novembra vēstuli šādi:
“[..]
Apgalvoto krāpnieciski pārskaitīto kvotu atgūšana ir valsts tiesību jautājums, un par to atbildīgas ir valsts iestādes, kurām ir uzticēts piemērot likumu. Komisijai nav kompetences bloķēt šādas kvotas reģistra kontā tik ilgi, kamēr šādas kvotas ir atzītas par derīgu līdzekli saistību izpildei.
Attiecībā uz apmaiņu ar kvotām lūdzam pievērst uzmanību tam, ka šī informācija saskaņā ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu un XVI pielikumu ir konfidenciāla piecus gadus. Neņemot vērā šīs normas, Komisija efektīvi sadarbojas ar kompetentajām tiesībsargājošajām iestādēm, lai atrisinātu [jautājumu] par neatļautu piekļuvi kontiem[, uz ko attiecas šī lieta].
[..].
Netiek apstrīdēts, ka šis Komisijas ģenerāldirektors rīkojās Kopienas neatkarīgo darījumu žurnāla centrālā administratora statusā Direktīvas 2003/87 20. panta 1. punkta izpratnē; šī funkcija viņam tika uzticēta 2010. gadā.
2010. gada 28. decembrī
Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles Pirmās instances tiesā] (Beļģija) pret Komisiju tika uzsākta pagaidu noregulējuma tiesvedība, kuru ierosināja cita sabiedrība, nevis prasītāja. Šīs tiesvedības mērķis tostarp bija, lai minētās tiesas priekšsēdētājs, kurš pieņem lēmumu kā pagaidu noregulējuma tiesnesis, uzdotu Komisijai, pirmkārt, “atklāt [to kontu] īpašnieka vai īpašnieku identitāti”, kuros tika atklātas, kā apgalvots, nozagtās kvotas, un, otrkārt, “bloķēt visus valsts reģistrus; kuros [bija] reģistrētas [šīs] kvotas”. 2011. gada 21. februārī prasītāja
Tribunal de première instance de Bruxelles
iesniedza pieteikumu par iestāšanos lietā, “lai panāktu, ka tiktu piemēroti tie paši pasākumi, kurus prasa piemērot” šī otra sabiedrība. Līdz ar to tai tika piešķirts “otras prasītājas” statuss. Tā vismaz izriet no rīkojuma, ar kuru izbeidz pagaidu noregulējuma tiesvedību, kas ir minēts tālāk 39. punktā.
Ar 2011. gada 11. marta vēstuli Ar organizēto noziedzību un terorismu saistīto izmeklēšanu nodaļas virsprokurors (Rumānija) paziņoja prasītājai, ka par prasītājas sūdzībā (minēta iepriekš 25. punktā) norādītajiem faktiem ir uzsākta “kriminālizmeklēšana”.
Ar 2011. gada 18. marta vēstuli šī pati iestāde precizēja prasītājai, ka tā 2011. gada 11. janvārī ir nosūtījusi Beļģijas tiesībsargājošām iestādēm tiesiskās palīdzības lūgumu. Šis lūgums bija par to, lai Komisijas ģenerāldirekcija, kuras pienākumos ietilpst kārtot Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālu:
—
oficiāli aizliegtu iestādēm, kuru pienākumos ietilpst uzturēt valsts reģistrus, iekļaut grāmatvedībā un atļaut darījumus ar prasītajai piederošajām emisiju kvotām;
—
sniegtu visus tās rīcībā esošos datus par apgalvoto neatļauto prasītājas emisijas kvotu pārskaitījumu, kas ir noticis 2010. gada 16. novembrī;
—
sniegtu visu darījumu attiecībā uz šīm kvotām aprakstu;
—
sniegtu žurnāldatnes (“log files” angļu val.), norādot “IP adreses”, datumu un stundu visiem darījumiem, kuri attiecas uz prasītajai piederošajām emisiju kvotām, sākot no 2010. gada 16. novembra;
—
sniegtu žurnāldatnes (“log files” angļu val.), norādot “IP adreses”, datumu un stundu visiem darījumiem, kuri attiecas uz prasītajai piederošajām emisiju kvotām, sākot no 2010. gada 16. novembra;
—
un sniegtu visu citu valstu reģistru paziņoto informāciju par līdzīgiem gadījumiem.
Šajā 2011. gada 18. marta vēstulē turklāt bija precizēts, ka Beļģijas tiesībsargājošās iestādes līdz tam nebija sniegušas atbildi uz iepriekš minēto lūgumu.
No iebildumu raksta izriet, ka starplaikā ar Beļģijas tiesībsargājošo iestāžu starpniecību Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) 2011. gada 4. martā saņēma minēto tiesiskās palīdzības lūgumu.
Ar 2011. gada 4. aprīļa vēstuli kāda sabiedrība, kas ietilpst tajā pašā grupā, kurā prasītāja, norādīja Komisijai, ka viena prasītājas pārstāve 2011. gada 2. un 17. martā ir runājusi ar Komisijas darbiniekiem. Tā uzsvēra, ka abās sarunās tiem tika precizēts, ka Rumānijas prokuratūra ir nosūtījusi Komisijai tiesiskās palīdzības lūgumu. Tālāk tā apgalvoja, ka uz to brīdi minētais lūgums bija palicis bez atbildes. Visbeidzot pēc tam, kad tā apgalvoja, ka tai ir mutiski norādīts, ka
OLAF
ir saņēmis šo lūgumu, tā pieprasīja Komisijai uz to atbildēt pēc iespējas ātrāk.
Ar 2011. gada 7. aprīļa vēstuli Komisijas kompetentās nodaļas vadītājs norādīja šai pašai sabiedrībai, ka Klimata politikas ĢD nav saņēmis nekādu lūgumu no Rumānijas tiesībsargājošām iestādēm. Viņš turklāt informēja prasītāju, ka dati par darījumiem, kas ir reģistrēti Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā, ir konfidenciāli un ka saskaņā ar “pastāvīgo praksi” tos paziņo tikai valsts iestādēm, kurām ir uzticēts piemērot likumu, pēc pienācīgi pamatota lūguma.
No iebildumu raksta izriet – un tajā ietvertās norādes pamato Komisijas iesniegtie dokumenti, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, – ka tajā pašā dienā, proti, 2011. gada 7. aprīlī,
OLAF
sniedza atbildi uz lūgumu sniegt tiesisko palīdzību. Šādas atbildes esamību turklāt atzīst arī prasītāja savā prasības pieteikumā. Tādējādi
OLAF
esot nodevis Beļģijas prokuratūrai atbilstoši Komisijas sniegtajiem precizējumiem “
CD‑ROM
un cieto disku ar 300 gigabaitiem informācijas”.
Ar 2011. gada 31. maija vēstuli prasītājas advokāts norādīja Komisijai, ka viņš pieņem, ka tai bija zināms tas, ka prasītāja kopš 2011. gada februāra bija lietas dalībniece pagaidu noregulējuma tiesvedībā, kas minēta iepriekš 30. punktā. Viņš uzsvēra faktu, ka šīs tiesvedības mērķis ir, lai Komisijai tiktu noteikts pienākums bloķēt, kā apgalvots, 2010. gada 16. novembrī nozagtās kvotas un atklāt “to pašreizējo atrašanās vietu valstu reģistros”. Šis advokāts turklāt precizēja, ka atbilstoši informācijai, kas ir atklāta presē, 2011. gada 30. aprīlī279210 no apgalvotajām nozagtajām kvotām dažādi Savienības operatori nodeva atpakaļ (lai izpildītu nodošanas pienākumu, kas paredzēts Direktīvas 2003/87 12. panta 3. punktā, kas minēts iepriekš 14. punktā). Pēc tam viņš lūdza Komisijai neatļaut šādu kvotu nodošanu vai vismaz tās bloķēt un piešķirt no jauna likumīgajam īpašniekam.
Ar 2011. gada 3. jūnija rīkojumu
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājs nolēma, ka šai tiesai “nav piekritības”, lai izskatītu iepriekš 30. punktā minēto pagaidu noregulējuma tiesvedību.
Ar 2011. gada 18. jūlija vēstuli Komisija atbildēja uz vēstuli, kuru tai 2011. gada 31. maijā bija nosūtījis prasītājas advokāts: tā uzsvēra, ka attiecībā uz lūgumu bloķēt apgalvoto nozagto kvotu nodošanu tās nostāja nav mainījusies. Tā apgalvoja, ka, pirmkārt, “apgalvoto krāpnieciski pārskaitīto kvotu atgūšana ir valsts tiesību un valsts iestāžu, kurām ir uzticēts piemērot likumu, jautājums”, otrkārt, “Komisijai nav kompetences bloķēt šādas kvotas reģistra kontā tik ilgi, kamēr šādas kvotas ir atzītas par derīgu līdzekli saistību izpildei”.
Ar 2011. gada 13. decembra vēstuli, kas tika nosūtīta Komisijai, prasītāja apgalvoja, ka Komisijai un dalībvalstīm ir noteikts “netiešs pienākums” meklēt risinājumu, lai atlīdzinātu zaudējumus, kas nodarīti kvotu izmantotājam, kurš nav vainojams. Tālāk tā norādīja, ka tā ir nolēmusi uzsākt tiesvedības pret Komisiju un Rumānijas iestādēm, lai “atgūtu zaudējumus”. Visbeidzot tā apgalvo, ka šāds process nav tās akcionāru interesēs un līdz ar to tā ir gatava vienoties ar Komisiju par izlīgumu (“out-of-court settlement” angļu val.).
Ar 2012. gada 16. janvāra vēstuli Komisija precizēja prasītājai, ka tā nepiekrīt izlīgumam.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2012. gada 11. jūlijā, prasītāja uzsāka šo tiesvedību. Tā ir iesniegusi divas prasījumu virknes.
Pirmkārt, tā lūdz Vispārējo tiesu ar “starpspriedumu”:
—
“konstatēt, ka attiecībā uz prasītajai nodarītajiem zaudējumiem pēc viena miljona kvotu zādzības [..] Savienība ir atbildīga par Komisijas rīcību atbilstoši LESD 256., 268. un 340. pantam;
—
piespriest [..] Savienībai provizoriski samaksāt prasītajai vienu eiro;
—
piespriest lietas dalībniekiem panākt vienošanos par zaudējumu apmēru un/vai piespriest prasītājai pierādīt galīgo tai nodarīto zaudējumu apmēru trīs mēnešos pēc starpsprieduma pieņemšanas;
—
pasludināt spriedumu par izpildāmu.”
Otrkārt, tā lūdza Vispārējai tiesai:
—
“piespriest [..] Savienībai tai izmaksāt summu, kas atbilst visu to nozagto kvotu vērtībai, kuras joprojām nebūtu atgūtas galīgā sprieduma pasludināšanas dienā par tirgus cenu, kas bija spēkā zādzības dienā, tai pieskaitot 8 % par katru gadu, sākot no 2010. gada 16. novembra;
—
piespriest [..] Savienībai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
—
pasludināt spriedumu par izpildāmu.”
2012. gada 19. oktobrī Komisija iesniedza Vispārējā tiesā savu iebildumu rakstu. Tās prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
2012. gada 23. oktobrī prasītāja atguva 94761 kvotu pēc tam, kad tās bloķēja Itālijas reģistrs un arestēja Itālijas prokuratūra. Tādējādi, sākot no šī datuma, prasītajai vēl atlika atgūt 905239 kvotas, nevis miljons kvotas, kā tā to sākotnēji apgalvoja (skat. iepriekš 44. punktu).
2013. gada 11. februārī prasītāja Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza replikas rakstu. Tā ir izdarījusi grozījumus vienā no prasījumiem. Tā vairs nelūdz, lai Vispārējā tiesa “piespriest[u] lietas dalībniekiem panākt vienošanos par zaudējumu apmēru un/vai piespriest[u] prasītājai pierādīt galīgo tai nodarīto zaudējumu apmēru trīs mēnešos pēc starpsprieduma pieņemšanas”, bet tā lūdz, lai Vispārējā tiesa “piespriest[u] lietas dalībniekiem panākt vienošanos par zaudējumu apmēru un/vai piespriest[u] prasītājai pierādīt galīgo tai nodarīto zaudējumu apmēru trīs mēnešos pēc Rumānijā virzītā kriminālprocesa rezultātiem”. Pārejā daļā tās prasījumi sakrīt ar prasības pieteikumā izvirzītajiem.
2013. gada 29. maijā Komisija iesniedza Vispārējās tiesas kancelejā atbildes rakstu uz repliku.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, sākotnējais tiesnesis referents tika norīkots uz astoto palātu, kurai līdz ar to tika nodota šī lieta.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu. Ar procesa organizatorisko pasākumu Vispārējā tiesa lūdza lietas dalībniekus sniegt atbildes uz jautājumiem un iesniegt dokumentus.
Ar aktu, kas reģistrēts Vispārējās tiesas kancelejā 2014. gada 5. februārī, Komisija izpildīja šo lūgumu. Prasītāja to izpildīja 2014. gada 6. februārī.
2014. gada 27. februāra tiesas sēdē tika uzklausīti prasītāju un Komisijas apsvērumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Par jautājumiem, kuri jāaplūko pirms lietas izskatīšanas pēc būtības
Pirms izskatīt, vai prasība ir pamatota, Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas veiks pieņemamības pārbaudi, pirmkārt, attiecībā uz tās Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām, tad tā noteikts, kāda ir ietekme uz tiesvedību tam, ka Rumānijas tiesā ir celta prasība atlīdzināt tos pašus zaudējumus, kuri ir minēti šajā tiesvedībā, taču pirmā prasība ir vērsta pret Rumānijas iestādēm.
I –
Par to, vai ir ievērots Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta pirmajai daļai, to lasot kopsakarā ar minēto statūtu 53. panta pirmo daļu un Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ikvienā prasības pieteikumā jābūt norādei par strīda priekšmetu un ir jābūt iekļautam kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa lemt par prasību attiecīgā gadījumā bez citas informācijas tās pamatojumam. Lai garantētu tiesisko noteiktību un pareizu tiesvedības norisi, prasības pieņemamībai ir nepieciešams, lai būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem tā ir balstīta, kaut kopsavilkuma veidā, bet saskanīgi un saprotami izrietētu no paša prasības pieteikuma teksta. Konkrētāk, lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā, ar kuru tiek lūgts atlīdzināt zaudējumus, kurus, kā tiek apgalvots, izraisījusi Savienības iestāde, ir jābūt ietvertiem pierādījumiem, kas ļauj identificēt, pirmkārt, rīcību, kuru prasītājs pārmet attiecīgajai iestādei, otrkārt, iespējami ciestā kaitējuma raksturu un apjomu un, treškārt, iemeslus, kādēļ prasītājs uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un šo kaitējumu (skat. Vispārējās tiesas 2010. gada 2. marta spriedumu lietā
T-16/04
Arcelor
/Parlaments un Padome, Krājums, II-211. lpp.
, 132. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr precīza kaitējuma apjoma norādīšana prasības pieteikumā nav absolūts nosacījums prasības pieņemamībai, vēl jo vairāk nav vajadzīgs izteikt skaitļos pieprasīto atlīdzības lielumu, jo to katrā ziņā ir iespējams izdarīt līdz replikas stadijai ar nosacījumu, ka prasītājs min sevišķus apstākļus, kuri attaisno tās novēlošanos, un norāda elementus, kas tai ļauj izvērtēt kaitējuma raksturu un apmēru, un atbildētājai līdz ar to ir iespēja nodrošināt savu aizstāvību (skat. iepriekš 55. punktā minēto spriedumu
Arcelor
/Parlaments, 135. punkts un tajā minētā judikatūra).
Atbilstoši šiem apsvērumiem ir jānovērtē, vai prasība atbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta nosacījumiem.
A –
Rīcība, kurā vaino Savienību
Prasības pieteikumā izvērstās argumentācijas mērķis ir pierādīt, ka Komisijai esot bijis jāatklāj prasītajai nozagto kvotu pašreizējo īpašnieku identitāte un tad jāaizliedz jebkurš darījums ar šīm kvotām tā, lai atvieglotu to atgriešanu prasītajai. Prasības pieteikuma 64. punktā prasītāja apgalvo, ka Komisijai, “atsakoties izpaust nozagto kvotu atrašanās vietu un tās bloķēt”, ir iestājusies Savienības atbildība. Līdzīgas norādes ir sniegtas prasības pieteikuma 68. punktā. Visbeidzot vēl skaidrākas norādes ir sniegtas prasības pieteikuma 134. punktā. Tajā var lasīt, ka rīcība, kurā vaino Savienību, “nav pati zādzība”, bet “prettiesisks atteikums un Komisijas nespēja [..] vajadzīgajā laikā bloķēt nozagtās kvotas un izpaust to atrašanās vietu”.
Ir patiesi, ka prasības pieteikuma 65. punktā prasītāja norāda, ka “fakti, kuru dēļ ir iestājusies Savienības atbildība”, norisinājās 2010. gada 16. novembrī, proti, dienā, kurā notika apgalvotā neatļautā kvotu pārskaitīšana. Tomēr, tā kā prasītāja par šo pārskaitījumu nevienā brīdī tieši nevaino Komisiju, tad jāuzskata, ka darbības, par kurām prasītāja vaino Komisiju, ir skaidri identificētas prasības pieteikumā. Šādas darbības ir divas. Pirmkārt, tas ir apgalvotais Komisijas atteikums “izpaust nozagto kvotu atrašanās vietu”, otrkārt, šīs pašas iestādes atteikums “tās bloķēt”.
B –
Norādītie zaudējumi
Savos prasījumos prasītāja lūdz tai izmaksāt kā zaudējumu atlīdzību summu, kas atbilst “nozagto kvotu vērtībai, kuras joprojām nebūtu atgūtas galīgā sprieduma pasludināšanas dienā par tirgus cenu, kas bija spēkā zādzības dienā, tai pieskaitot 8 % par katru gadu, sākot no 2010. gada 16. novembra”.
Līdz ar to tā pietiekami precīzi ir norādījusi zaudējumu, uz kuriem tā atsaucas, raksturu: tas ir tīri mantisks zaudējums, kurš galvenokārt, izsakot naudas vērtībā uz 2010. gada 16. novembri, izpaužas kā viens miljons apgalvotās nozagtās kvotas, kuras nav atgūtas prasības pieteikuma iesniegšanas datumā.
Turklāt ir jāuzskata, ka prasībā ir ietverts pietiekami daudz norāžu, lai noteiktu apgalvoto zaudējumu galīgo apmēru.
Prasības pieteikuma secinājumu daļa, kurā ir izklāstīta prasība par zaudējumu atlīdzību, ir jālasa kopā ar tās 119. punktu, kurā ir apgalvots, ka prasītajai nodarītie “zaudējumi” ir “aptuveni 15 miljoni euro”.
Turklāt, ja šis aprēķins ir aptuvens, tad tas ir jāinterpretē atbilstoši prasības pieteikuma 7. punktam, kurā ir precizēts, ka “vidējā maiņas cena [katrai apgalvotajai nozagtajai un neatgūtajai kvotai apgalvotās zādzības dienā bija] starp 10 un 20 euro”. No tā izriet, ka prasītāja, augstākais, prasa tai atlīdzināt summu 20 miljonu euro apmērā, neskaitot procentus.
Tātad prasības pieteikumā ir identificēts gan apgalvoto zaudējumu veids, gan to apmērs.
C –
Cēloņsakarība
Visbeidzot prasības pieteikumā ar noteiktu skaidrības pakāpi ir izklāstīts, ka minētie zaudējumi “ir cēlušies no Komisijas prettiesiska atteikuma un [..] nespējas vajadzīgajā laikā bloķēt nozagtās kvotas un izpaust to atrašanās vietu”. Kā apgalvo prasītāja, šī atteikuma dēļ tā nevarēja identificēt pašreizējos šo kvotu īpašniekus un pēc tam rīkoties, attiecīgā gadījumā vēršoties tiesā, lai tās atgūtu.
Šīs norādes par cēloņsakarību starp pārmesto rīcību un apgalvoto kaitējumu ir pietiekamas, lai uzskatītu, ka šī prasība atbilst Reglamenta 44. panta 1 punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām.
II –
Par Rumānijas tiesā celtās prasības atlīdzināt tos pašus zaudējumus, kuri ir minēti šajā tiesvedībā, taču kas ir vērsta pret Rumānijas iestādēm, ietekmi
Replikas raksta 17. punktā prasītāja norāda, ka tā ir “iesniegusi civilprasību Rumānijas tiesā pret administratīvo iestādi, kura atbild par Rumānijas reģistra uzturēšanu. Tā piebilst, ka “šai prasībai ir atšķirīgs raksturs [no prasības Vispārējā tiesā] un tā [to] neskar, ņemot vērā, ka prasība Rumānijas tiesā ir pamatota ar līgumu, kas noslēgts starp prasītāju un Rumānijas iestādi”.
Tomēr no Rumānijas tiesā iesniegtā pieteikuma par lietas ierosināšanu, kas tajā tika reģistrēts 2011. gada 10. novembrī, 49. punkta izriet, ka zaudējumi, kurus tiek prasīts atlīdzināt Rumānijas iestādēm, atbilst naudas izteiksmē uz 2010. gada 16. novembri vienam miljonam apgalvoto nozagto emisijas kvotu, kuras, kā apgalvots, ir neatļauti pārskaitītas un kuras nav varēts atgūt. Līdz ar to, kaut arī ir taisnība, ka Rumānijas iestādēm pārmestā rīcība (proti, sava pienākuma nodrošināt Rumānijas reģistra drošību neizpilde) atšķiras no šīs prasības pret Komisiju priekšmeta, tomēr apgalvotie zaudējumi abos gadījumos ir vieni un tie paši: tos veido apgalvoto nozagto un prasības iesniegšanas dienā neatgūto kvotu vērtība (skat. iepriekš 61. punktu).
Atbilstoši prasītājas sniegtajām norādēm tiesas sēdes dienā un
a fortiori
prasības pieteikuma iesniegšanas datumā neviena Rumānijas tiesa vēl nebija pieņēmusi nolēmumu.
Ar šādu faktu izkārtojumu, ja pēc tiesas sēdes, kas ir noturēta šajā lietā, Rumānijas tiesa apmierinātu tajā iesniegto prasītājas prasību un ja paralēli Vispārējā tiesa apmierinātu šo prasību, prasītāja par vieniem zaudējumiem saņemtu divkāršu atlīdzību.
Tomēr judikatūrā ir rasti risinājumi, lai novērstu šādu seku iestāšanos, atkarībā no situācijas, vai nu sākot no prasības pieņemamības izskatīšanas, vai arī vēlāk izskatot tās pamatotību.
A –
Prasības celšanas par zaudējumu atlīdzību Rumānijas tiesā ietekme uz šīs prasības pieņemamību
Ar 1989. gada 30. maija spriedumu lietā
20/88
Roquette frères
/Komisija (
Recueil
, 1553. lpp.
, 15. punkts) Tiesa lēma, ka LESD 268. pantā un 340. panta otrajā daļā paredzētās prasības par zaudējumu atlīdzību pieņemamība dažos gadījumos var būt atkarīga no iekšējo tiesību aizsardzības iespēju izsmelšanas, kas ir domātas, lai saņemtu apmierinājumu no valsts iestādēm, ja vien šīs iekšējās tiesību aizsardzības iespējas nodrošina efektīvu privātpersonu aizsardzību un to noslēgumā apgalvotie zaudējumi var tikt atlīdzināti.
Šajā principa izklāstā darbības vārda “varēt” izmantošana liecina, ka “iekšējo tiesību aizsardzības iespēju, kas ir domātas, lai saņemtu apmierinājumu no valsts iestādēm”, neizsmelšanas sekas nav tādas, ka Savienības tiesai sistemātiski ir jānonāk pie konstatējuma par nepieņemamību. Neizsmelšanas sekas var būt prasības nepieņemamība tikai “dažos gadījumos”.
Ir taisnība, ka iepriekš 73. punktā minētajā spriedumā
Roquette frères
/Komisija (15. punkts) nav precizēts, kādi ir šie gadījumi. Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka pastāv tikai viens gadījums, kurā apstāklis, ka vēl nav pieņemts galīgs nolēmums par prasību par zaudējumu atlīdzību, kas celta valsts tiesā, katrā ziņā nozīmētu prasības par zaudējumu atlīdzību nepieņemamību, kas celta Savienības tiesā. Tas ir gadījums, kurā šāds apstāklis liegtu Vispārējai tiesai identificēt tajā apgalvoto zaudējumu raksturu un apjomu un tādējādi nebūtu izpildītas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasības (skat. iepriekš 55. punktā minēto judikatūru).
Šajā lietā, lai gan ir apstāklis, ka neviens no lietas materiāliem neļauj secināt, ka kāda Rumānijas tiesa būtu pieņēmusi nolēmumu par prasītājas celto prasību par zaudējumu atlīdzību, Vispārējā tiesa var noteikt apgalvoto zaudējumu raksturu un apmēru (skat. iepriekš 65. punktu).
Līdz ar to ir izslēgts noraidīt šo prasību kā nepieņemamu, pamatojoties uz judikatūru, kas izriet no iepriekš 73. punktā minētā sprieduma
Roquette frères
/Komisija (15. punkts).
B –
Prasības celšanas par zaudējumu atlīdzību Rumānijas tiesā ietekme uz šīs prasības pamatotības izskatīšanu
No prasības par zaudējumu atlīdzību celšanas valsts tiesā par tiem pašiem zaudējumiem, kuri tiek apgalvoti Savienības tiesā, rodas sekas, kas neaprobežojas tikai ar jautājumu par pieņemamību. Tai ir ietekme arī uz Savienības tiesā celtās prasības par zaudējumu atlīdzību pamatotību.
Saskaņā ar judikatūru, ja, pirmkārt, viena persona ceļ divas prasības par vienu un to pašu zaudējumu atlīdzību, kur viena prasība ir celta valsts tiesā pret valsts iestādi un otra – Savienības tiesā pret Savienības iestādi vai struktūru, un ja, otrkārt, pastāv risks, ka abu šo tiesu atšķirīgā vērtējuma par zaudējumiem dēļ minētā persona saņemtu nepietiekamu vai pārmērīgu atlīdzību, tad Savienības tiesai, pirms lemt par zaudējumiem, ir jānogaida, kamēr valsts tiesa ar galīgu nolēmumu izspriež tajā celto prasību (šajā ziņā skat. Tiesas 1967. gada 14. jūlija spriedumus apvienotajās lietās 5/66, 7/66 un no
13/66 līdz 24/66
Kampffmeyer
u.c./Komisija,
Recueil
, 317., 344. lpp.
; 1967. gada 30. novembra spriedumu lietā
30/66
Becher
/Komisija,
Recueil
, 369., 389. un 390. lpp.
, un Vispārējās tiesas 2006. gada 13. decembra spriedumu lietā
T-138/03
É
.
R
. u.c./Padome un Komisija, Krājums, II-4923. lpp.
, 42. punkts).
Tādējādi šādā gadījumā Savienības tiesai ir jānogaida, kamēr valsts tiesa pieņems lēmumu, pirms tā var lemt par zaudējumu pastāvēšanu un apmēru. Šajā starplaikā Savienības tiesa nevar arī lemt par cēloņsakarību starp Savienībai pārmesto rīcību un apgalvoto zaudējumu. Turpretī tā pirms valsts tiesas nolēmuma pieņemšanas var noteikt, vai pārmestā rīcība ir tāda, kuras dēļ var iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība. Turklāt lietā, kurā tika pieņemts iepriekš 79. punktā minētais spriedums
Kampffmeyer
u.c./Komisija (
Recueil
, 339. lpp.), pirms tiesvedības apturēšanas Tiesa pieņēma lēmumu par to, vai ir izdarīts “dienesta pārkāpums, kura dēļ var iestāties Kopienas atbildība”.
Tā kā šajā lietā prasītāja ir cēlusi prasību, kas joprojām ir izskatīšanā Rumānijas tiesā, lai tai tiktu atlīdzināti tie paši zaudējumi, kuri tiek apgalvoti arī šajā prasībā, tad Vispārējā tiesa nolemj pagaidām neizskatīt jautājumus attiecībā uz zaudējumiem un cēloņsakarību.
Tomēr Vispārējā tiesa norāda, ka tā var lemt par jautājumiem, kurus ir jāizskata pirms minētā novērtējuma.
It īpaši tā var novērtēt abu Komisijas darbību likumību, uz kurām atsaucas prasītāja, lai pamatotu prasījumus par zaudējumu atlīdzību saistībā ar atbildību vainas dēļ. Turklāt, ja Vispārējā tiesa noraidītu šos pirmos divus prasījumus par zaudējumu atlīdzību, tad tā varētu arī lemt par to, vai ir izpildīti nosacījumi par atbildības neatkarīgi no vainas iestāšanos, ja vien šāds atbildības režīms Savienības tiesībās pastāv.
Par lietas būtību
Prasītāja vēlas, lai tiktu atzīta Savienības atbildība divās dažādās jomās: galvenokārt, tā atsaucas uz Savienības atbildību vainas dēļ, proti, atbildība prettiesiskas rīcības dēļ, un pakārtoti – uz atbildību neatkarīgi no vainas, proti, atbildību, kas rodas no tiesiskas darbības.
Šīs abas jomas tiks tālāk secīgi apskatītas.
I –
Par atbildību vainas dēļ
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai konstatētu Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ir jābūt kumulatīvi izpildītam nosacījumu kopumam, proti, pirmkārt, pārmestā rīcība ir attiecināma uz Savienības iestādi vai struktūru, otrkārt, šī rīcība ir prettiesiska, treškārt, pastāv zaudējumi, ceturtkārt, pastāv tieša cēloņsakarība starp minēto rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem. Ja nav izpildīts kāds no nosacījumiem, prasība jānoraida kopumā un nav jāpārbauda, vai ir izpildīti pārējie nosacījumi (skat. Vispārējās tiesas 2012. gada 10. jūlija spriedumu lietā T‑587/10
Interspeed
/Komisija, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai būtu izpildīts nosacījums par pārmestās rīcības prettiesiskumu, judikatūrā tiek prasīts konstatēt pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru piešķir tiesības privātpersonām. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka normu sistēmā, kāda izriet no judikatūras saistībā ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību, tostarp tiek ņemta vērā atrisināmās situācijas sarežģītība, tiesību aktu piemērošanas vai interpretācijas grūtības un it īpaši konkrētā akta izdevēja rīcības brīvība. Noteicošais kritērijs, kas ļauj uzskatīt, ka Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir tas, ka attiecīgā iestāde acīmredzami un būtiski ir pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas. Ja šīs iestādes rīcības brīvība ir ļoti šaura vai pat tādas nav vispār, tad Savienības tiesību aizskārums var būt pietiekams, lai pierādītu, ka pastāv pietiekami būtisks pārkāpums (Tiesas 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā
C-352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I-5291. lpp.
, 40. un 42.–44. punkts, un 2002. gada 10. decembra spriedums lietā
C-312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I-11355. lpp.
, 52.–55. punkts).
Atbilstoši šiem apsvērumiem ir jāizvērtē abu atsevišķo darbību, kuras, kā tika minēts iepriekš 59. punktā, prasītāja pārmet Komisijai, tiesiskums.
A –
Pirmā pārmestā darbība, kas izpaudās kā atteikums izpaust 2010. gada 16. novembrī, kā apgalvots, nozagto kvotu atrašanās vietu
1. Pirmās pārmestās rīcības esamība
Ir taisnība, ka nevienā no lietas materiālos ietilpstošajām Komisijai adresētajām vēstulēm prasītājas vārdā nav ietverts tiešs lūgums, lai Komisija izpaustu 2010. gada 16. novembrī apgalvoto nozagto kvotu atrašanās vietu.
Tomēr ir jākonstatē, ka Komisija spontāni norādīja prasītājai ar savām 2010. gada 14. un 22. decembra vēstulēm, ka jebkura “informācija [par apmaiņu ar kvotām] ir konfidenciāla piecus gadus”.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka prasītāja 2011. gada 21. februārī lūdza
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājam uzdot Komisijai, pirmkārt, “atklāt [to kontu] īpašnieka vai īpašnieku identitāti”, kuros parādījās kvotas, kuras, kā apgalvo prasītāja, tai bija nozagtas 2010. gada 16. novembrī (skat. iepriekš 30. punktu). Citiem vārdiem, prasītāja lūdza, lai Komisijai tiktu uzdots izpaust apgalvoto nozagto kvotu atrašanās vietu.
Kaut arī šāds lūgums tika adresēts
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājam, nevis Komisijai, šķiet, ka ar 2011. gada 7. aprīļa vēstuli (skat. iepriekš 36. punktu) šīs iestādes nolūks bija uz to atbildēt. Šajā vēstulē ir precizēts, ka informācija, kura ir ietverta Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā, ir konfidenciāla un ka saskaņā ar “pastāvīgo praksi” Komisija to paziņo tikai valsts iestādēm, kurām ir uzticēts piemērot likumu, pēc pienācīgi pamatota lūguma. Taisnība, ka šī 2011. gada 7. aprīļa vēstule nebija adresēta prasītajai, bet citai grupas, kurā tā ietilpst, sabiedrībai. Taisnība arī, ka tajā nebija minēts prasītājas lūgums saistībā ar tiesvedību, kas bija uzsākta
Tribunal de première instance de Bruxelles
. Tomēr ar šo vēstuli netiešā veidā ir sniegta atbilde uz šo lūgumu.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka Komisija ir atteikusi apmierināt prasītājas lūgumu par to, lai tiktu izpausta 2010. gada 16. novembrī apgalvoto nozagto kvotu atrašanās vieta. Pirmās rīcības esamība tātad ir pierādīta.
2. Pirmās pārmestās rīcības tiesiskums
Lai pierādītu pirmās pārmestās rīcības prettiesiskumu, proti, Komisijas atteikumu tai tieši izpaust konfidenciālu informāciju, prasītāja būtībā ir izvirzījusi septiņus pamatus.
a) Pirmais pamats par Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punkta pārkāpumu
Prasītājas argumenti
Ar pirmo pamatu prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija, atsakoties tai izpaust informāciju par apgalvotajām nozagtajām kvotām, ir pārkāpusi Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu, ar kuru ir noteiktas piemērojamās normas konfidencialitātes jomā.
Šī pamata atbalstam tā norāda, ka Komisijai bija pienākums izpaust konfidenciālu informāciju, lai varētu atgūt apgalvotās nozagtās kvotas. Prasītāja apgalvo, ka ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu esot atļauta konfidenciālas informācijas izpaušana, ja tas ir nepieciešams, lai izpildītu Regulā Nr. 2216/2004, Direktīvā 2003/87 un valsts tiesību normās noteiktās prasības. Tā esot tieši informācija par nozagtajām kvotām, kas esot nepieciešama, lai “izpildītu” šīs prasības, un tā esot viens no “reģistra uzturēšanas nosacījumiem”.
Lai pamatotu savu nostāju, prasītāja apgalvo, ka Direktīvas 2003/87 20. pantā par Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālu atbildīgajiem Komisijas dienestiem esot uzticēts uzdevums identificēt tādas iespējamas pārkāpjošas darbības, kas skar darījumus, kā zādzības, un tās novērst. Šādu uzdevumu nevarot izpildīt, ja šo “pārkāpumu upuriem” netiek sniegta nekāda veida informācija. Tādējādi izpaust informāciju par kontiem “ar mērķi atgūt nozagtās kvotas” atbilstot Direktīvas 2003/87 20. pantā noteiktajām prasībām.
Visbeidzot prasītāja apgalvo, ka, lai arī Komisija ir paziņojusi, ka tā piekrita “izpaust informāciju dalībvalstu [iestādēm], kurām ir uzticēts piemērot likumu”, taču tā izslēdza iespēju, ka civillietu tiesa, tostarp
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājs varētu būt šāda veida iestāde. Šāda nostāja neesot “pamatota un tā [esot] pilnvaru nepareiza izmantošana” (“misuse of powers” angļu val.). Tā piebilst, ka Komisija nav “īsteni” atbildējusi vēl līdz šai dienai uz Rumānijas tiesībsargājošo iestāžu tiesiskās palīdzības lūgumu [..], kas tika nosūtīts 2011. gada 13. janvārī.
Prasītājas argumentu pamatotība
Lai atbildētu uz pirmo pamatu, vispirms ir jāatgādina Regulas Nr. 2216/2004 10. panta noteikumi un tie jāinterpretē.
– Regulas Nr. 2216/2004 10. panta normas, kas bija spēkā laikā, kad norisinājās Komisijai pārmestie fakti
Iesākumā ir jāuzsver, ka datumā, kurā ir jāuzskata, ka Komisija atteicās izpaust informāciju, kuru lūdz prasītāja, proti, vēlākais 2011. gada 7. aprīlī (skat. iepriekš 92. punktu), joprojām bija spēkā Regulas Nr. 2216/2004 10. pants. Lai arī ar Komisijas 2008. gada 8. oktobra Regulas (EK) Nr. 994/2008 par standartizētu un drošu reģistru sistēmu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 280/2004/EK (
OV L 271, 3. lpp.
) 91. panta 2. punktu tika atcelta Regula Nr. 2216/2004, tomēr datums, no kura tā zaudē spēku, tika pagarināts līdz 2012. gada 1. janvārim.
Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punkts, pirms tas zaudēja spēku 2012. gada 1. janvārī, bija saglabājies negrozīts. Tajā ir noteikts, ka “visa informācija par kontu stāvokļiem un visi ieraksti par veiktajām darbībām, kā arī Kopienas neatkarīgo darījumu žurnāla izmantošanai citiem mērķiem, nekā to paredz šī regula, Direktīva 2003/87/EK vai valsts likumi, tiek uzskatīta par konfidenciāliem”.
Turpretī Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.–2 e) punktu, kuri bija piemērojami pirmās pārmestās rīcības datumā, redakcija izrietēja no grozījumiem, kuri tika veikti ar Komisijas 2010. gada 7. oktobra Regulas (ES) Nr. 920/2010 par standartizētu un drošu reģistru sistēmu saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/87/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Lēmumu Nr. 280/2004/EK (
OV L 270, 1. lpp.
) 78. panta 2. punktu, un šie grozījumi stājās spēkā 2010. gada 15. oktobrī atbilstoši šīs regulas 80. pantam.
Tādējādi Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.–2 e) punkta redakcija, kas ir piemērojama šīs lietas faktiem, ir šāda:
“2.   Reģistros un [Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā] glabātos datus drīkst iegūt šādas struktūras:
a)
dalībvalsts tiesībsargājošās un nodokļu iestādes;
b)
[OLAF];
c)
Eiropols;
d)
dalībvalstu reģistru administratori.
2.a   Datus par darījumiem 2. punktā uzskaitītajām struktūrām var sniegt pēc to pieprasījuma, kas adresēts centrālajam administratoram vai valsts administratoram, ja šis pieprasījums ir pamatots un vajadzīgs nodokļu administrēšanas un iekasēšanas vajadzībām vai lai izmeklētu un atklātu krāpšanu, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, terorisma finansēšanu vai smagus noziegumus un ierosinātu lietu par šiem noziegumiem.
2.b   Struktūra, kas saņem datus saskaņā ar 2.a punktu, nodrošina, ka saņemtie dati tiek lietoti tikai saskaņā ar 2.a punktu sniegtajā pieprasījumā minētajā nolūkā un netiek tīši vai netīši darīti pieejami personām, kas nav saistītas ar šādu nolūku. Šis noteikums tomēr neliedz minētajām struktūrām darīt šos datus pieejamus citām 2. punktā minētajām struktūrām, ja tas ir vajadzīgs saskaņā ar 2.a punktu sniegtajā pieprasījumā minētajā nolūkā.
2.c   Pēc 2. punktā minēto struktūru pieprasījuma centrālais administrators var sniegt tām piekļuvi anonimizētiem datiem par darījumiem, lai tās darījumos pārbaudītu aizdomīgas sakarības. Struktūras ar šādu piekļuvi par aizdomīgām darījumu sakarībām drīkst ziņot citām 2. punktā minētajām struktūrām.
2.d   Reģistru administratori, izmantojot drošus līdzekļus, dara visiem citiem reģistru administratoriem pieejamus to personu vārdus un identitāti, kurām tie ir atteikuši atvērt kontu vai kuras tie atteikušies izvirzīt par pilnvaroto pārstāvi vai papildu pilnvaroto pārstāvi.
2.e   Valsts administratori var nolemt paziņot valstu tiesībsargājošajām iestādēm par visiem darījumiem ar tādu kvotu daudzumu, kas pārsniedz valsts administratora noteikto vienību daudzumu, un ziņot par visiem kontiem, kuros veikto darījumu skaits 24 stundu laikā pārsniedz valsts administratora noteikto daudzumu.”
Visbeidzot Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 3. punkta redakcija, kas bija piemērojama pirmās pārmestās rīcības dienā, izrietēja no grozījuma, kas veikts ar Regulas Nr. 916/2007 1. panta 6. punktu.
Tādējādi Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 3. punkta redakcijā, kas ir piemērojama šai tiesvedībai, ir noteikts:
“Katra kompetenta iestāde un reģistra administrators, kur nepieciešams veikt savas iestādes vai administratora funkcijas, drīkst veikt vienīgi darbības, kas saistītas ar [..] apstiprinātām emisijām, kontiem vai Kioto vienībām.”
– Regulas Nr. 2216/2004 10. panta interpretācija
Regulas Nr. 2216/2004 10. panta mērķis ir aizsargāt komercnoslēpumu. Tajā ir paredzēta norma, ka visa informācija tostarp par kontu stāvokļiem un veiktajiem pārskaitījumiem, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā, tiek uzskatīta par konfidenciālu.
Pirmais izņēmums no šīs normas ir paredzēts Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punktā. Šis izņēmums attiecas uz gadījumu, kurā šādas informācijas izpaušanas mērķis ir īstenot Regulā Nr. 2216/2004, Direktīvā 2003/87 vai valsts tiesību normās ietvertās prasības. Šis izņēmums ir šauri interpretējams, tāpat kā jebkura atkāpe vai izņēmums no vispārējas normas (skat. Tiesas 2011. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑82/10 Komisija/Īrija, Krājumā nav publicēts, 44. punkts un tajā minētā judikatūra). Jāpieņem, ka šis izņēmums attiecas vienīgi uz diviem gadījumiem. Pirmais ir tāds, kurā reģistros un Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā ietvertās informācijas izpaušana ir tieši noteikta ar Direktīvas 2003/87 vai Regulas Nr. 2216/2004 normām, vai arī ar tādu valsts tiesību normu, kura ir saderīga ar Savienības tiesībām. Otrais gadījums ir tāds, kurā informācijas izpaušana ir nepieciešama minēto tiesību normu pareizai piemērošanai. Turklāt jānorāda, ka šo izņēmumu principā var piemērot tikai iestādēm, kas īsteno valsts varu, kurām šajā statusā var būt uzticēts “īstenot” normas, kas ietvertas Regulā Nr. 2216/2004 un Direktīvā 2003/87 vai valsts tiesību normās, ar kurām transponē vai piemēro šīs Savienības tiesību normas.
Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2., 2.a, 2.b un 2.c punktā ir paredzēts otrs izņēmums no normas, ka informācija, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā, tiek uzskatīta par konfidenciālu.
2. punktā ir tieši noteikts, ka šo izņēmumu var piemērot vienīgi dalībvalstu tiesībsargājošām un dalībvalstu nodokļu iestādēm,
OLAF
, Eiropolam un dalībvalstu reģistru administratoriem.
Saskaņā ar 2.a punktu tas ir piemērojams tikai gadījumā, ja šīs struktūras ir iesniegušas lūgumu saņemt informāciju, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā. Šim lūgumam jābūt pienācīgi pamatotam. Toties pieprasītajai informācijai ir jābūt nepieciešamai vai nu kriminālpārkāpumu un noziegumu apkarošanai, vai arī nodokļu bāzes noteikšanai vai to piedziņai.
Visbeidzot 2.b punktā nav aizliegts, ka struktūra, kura iegūst informāciju saskaņā ar 2.a punktu, varētu to tālāk izpaust fiziskām vai juridiskām personām, kuras tieši skar informācijas pieprasījuma lūgumā ietvertie noziedzības vai nodokļu apsvērumi. 10. panta 2.b punkta pirmajā teikumā “[ir noteikts, ka jebkura] struktūra, kas saņem datus saskaņā ar 2.a punktu, [nodrošina], ka saņemtie dati tiek lietoti tikai saskaņā ar 2.a punktu sniegtajā pieprasījumā minētajā nolūkā un netiek tīši vai netīši darīti pieejami personām, kas nav saistītas ar šādu nolūku”. No tā ir jāsecina, veicot
a contrario
interpretāciju, ka personas, “kas [ir] saistītas ar datu izmantošanu”, kuri ir minēti lūgumā, kas iesniegts atbilstoši 2.a punktam, var iegūt šos datus no struktūrām, kas ir iesniegušas šādu lūgumu.
Tomēr ir jāuzsver, ka ar datu, par kuriem ir iesniegts lūgumus, piemērojot 2.a punktu, izmantošanu saistītas personas statuss vien nenozīmē absolūtas tiesības iegūt šādus datus. To izpaušana personai ar šādu statusu ir vienīgi iespēja, kas ir dota struktūrai, kura ir iesniegusi minēto lūgumu, un šai struktūrai pašai ir jānovērtē, vai, it īpaši ņemot vērā tās rīcībā esošos faktus un piemērojamās valsts tiesību normas, šādai informācijas izpaušanai ir jānotiek.
Tādējādi, ja tāda tiesībsargājošā iestāde kā tā, kurā 2010. gada 25. novembrī vērsās prasītāja (skat. iepriekš 25. punktu), “tiesībsargājošās” iestādes statusā ir ieguvusi konfidenciālu informāciju, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā, kura tās ieskatā bija nepieciešama, lai identificētu kriminālpārkāpuma vai nozieguma izdarītājus, ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu tai nav aizliegts šo informāciju izpaust fiziskai vai juridiskai personai, kura kā prasītāja ir cietusī prezumēti notikušā noziedzīgā nodarījumā. Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.b punkta izpratnē šādu personu nevar uzskatīt nekā citādi kā par “saistītu” ar apsvērumiem, kuri ir minēti, lai panāktu konfidencialitātes atsaukšanu.
Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.d punktā ir paredzēts trešais izņēmums no konfidencialitātes normas, un tas ir piemērojams tikai dalībvalstu reģistru administratoriem. Ar to tiem savstarpēji ir atļauts apmainīties ar noteikta veida informāciju.
Visbeidzot Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.e punktā ir paredzēts ceturtais izņēmums no konfidencialitātes normas: ar to reģistru administratoriem ir atļauts paziņot valstu tiesībsargājošajām iestādēm, pirmkārt, par darījumiem, kas pārsniedz noteiktu daudzumu, un, otrkārt, ziņot par visiem kontiem, kuros veikto darījumu skaits 24 stundu laikā pārsniedz noteiktu slieksni.
– Piemērošana šajā lietā
Pirmkārt, Direktīvas 2003/87 20. pantā ir paredzēts, ka pirmām kārtām Komisijas iecelts centrālais administrators veic “automatizētu kontroli” par katru reģistrēto darījumu, lai pārbaudītu, ka darījumos ar kvotām nav pieļauti nekāda veida “pārkāpumi”, un, otrkārt, tiklīdz tiek atklāts “pārkāpums”, šī iestāde par to ziņo attiecīgajai dalībvalstij vai dalībvalstīm (skat. turpmāk 148. punktu). Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja iepriekš 97. punktā, ne šajā pantā, ne arī nevienā citā Direktīvas 2003/87 vai Regulas Nr. 2216/2004 normā nav tieši paredzēts, ka Komisija varētu izpaust informāciju par apgalvotām nozagtām kvotām prezumētajam zādzībā cietušajam. Tāpat nav ne pierādīts, ne apgalvots, ka pastāv kāda dalībvalstī piemērojama tiesību norma, kurā būtu ietverts šāds noteikums.
Turklāt nav arī pierādīts, ka šāda konfidencialitātes atsaukšana būtu katrā ziņā nepieciešama, lai pareizi piemērotu Direktīvas 2003/87 vai Regulas Nr. 2216/2004 normu, vai arī dalībvalstī piemērojamu normu. It īpaši tā nav nepieciešama pareizai Direktīvas 2003/87 20. panta piemērošanai, uz kuru atsaucas prasītāja.
Šādos apstākļos prasītāja nevar atsaukties uz materiāltiesisko izņēmumu no Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punktā paredzētās konfidencialitātes normas (atgādināta iepriekš 107. punktā).
Otrkārt, papildus ir jānorāda, ka prasītāja ir Rumānijā reģistrēta akciju sabiedrība. Šādā statusā tā nevar lietderīgi atsaukties uz izņēmumu no piemērošanas personām, kas noteikts Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2. punktā (atgādināta iepriekš 108. punktā).
Treškārt, ar iepriekš 98. punktā izklāstīto argumentu prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija ir prettiesiski atteikusies izpaust konfidenciālu informāciju civillietu tiesai, precīzāk,
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājam, un tā “īsteni” nav izpaudusi šādu informāciju arī tiesībsargājošai iestādei krimināltiesību jomā, precīzāk, Rumānijas prokuratūrai. Prasītāja apgalvo, ka šo atteikumu dēļ tā nav varējusi vēlāk iegūt piekļuvi konfidenciālai informācijai, piemērojot Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.b punktu atbilstoši tam, kā tas ir interpretēts iepriekš 108. un 113. punktā.
Tomēr, pirmkārt, no iebildumu rakstā minētā izriet, kā tas ir pamatots ar Komisijas iekšējo dokumentu, kuru tā iesniedza, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, ka 2011. gada 7. aprīlī
OLAF
, kurš saskaņā ar Komisijas 1999. gada 28. aprīļa Lēmuma 1999/352/EK, EOTK, Euratom, ar ko izveido Eiropas Biroju krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) (
OV L 136, 20. lpp.
), 2. pantu tostarp ir “atbildīgs par iekšējo administratīvo izmeklēšanu veikšanu [Komisijā], kas paredzētas [..], lai cīnītos pret krāpšanu”, un “par atbalsta sniegšanu Komisijai sadarbībā ar dalībvalstīm krāpšanas apkarošanā”, ir atbildējis uz Rumānijas prokuratūras tiesiskās palīdzības lūgumu (skat. iepriekš 37. punktu). Šie iebilduma rakstā ietvertie apgalvojumi ne tikai nav apstrīdēti, bet tos arī apstiprina pats prasības pieteikums. Lai arī prasītāja prasības pieteikuma 93. punktā apgalvo, ka tai “īsteni” nav atbildēts uz tiesiskās palīdzības lūgumu (skat. iepriekš 98. punktu), paralēli tā atzīst šādas atbildes pastāvēšanu prasības pieteikuma 53. punktā. Turklāt, pat ja pieņemtu, ka ar prasības pieteikuma 93. punktā ietverto argumentu prasītāja būtu kritizējusi
OLAF
sniegtās atbildes Komisijas vārdā uz attiecīgo lūgumu atbilstību, tad ir jākonstatē, ka prasītāja nav sniegusi nevienu pierādījumu šāda apgalvojuma atbalstam. Turklāt prasītāja nav pat precizējusi, kādēļ, tāsprāt,
OLAF
sniegtā atbilde Rumānijas prokuratūrai bija neatbilstoša, kaut arī Komisija iebildumu rakstā ir precizējusi informācijas apjomu, kuru tās vārdā paziņoja
OLAF
(skat. iepriekš 37. punktu). Šādos apstākļos prasītājai nav pamata apgalvot, ka Komisija ir atteikusies izpaust informāciju Rumānijas prokuratūrai, atsaucoties uz konfidencialitāti.
Otrkārt, ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu Komisijai nav atļauts izpaust
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājam šajos reģistros ietverto konfidenciālo informāciju. Kā pagaidu noregulējuma tienesis šī amatpersona nav “tiesībsargājošā iestāde” šī panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē (skat. iepriekš 103. punktu). It īpaši tai nebija uzticēta nekāda veida izmeklēšana par, kā apgalvots, nozagtajām kvotām.
Turklāt ir neprecīzi apgalvot, kā to dara prasītāja, ka Komisija ir atteikusies izpaust konfidenciālu informāciju tādai dalībvalsts civillietu tiesai kā
Tribunal de première instance de Bruxelles
priekšsēdētājam: tā vienīgi atteicās tieši izpaust šo informāciju prasītājai pēc šīs Beļģijas tiesu iestādes izdota izpildrīkojuma.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka Komisijas advokāts savos apsvērumos, kuri 2011. gada 21. februārī tika iesniegti
Tribunal de première instance de Bruxelles
, norādīja turpmāko:
“Savienība vienmēr ir teikusi, ka tā ir gatava sniegt atbildi uz pienācīgi pamatotiem jautājumiem, kurus tai nosūta valsts iestādes, taču tas nav tas, ko vēlas panākt otra lietas puse ar savu lūgumu [..]; viena lieta ir sniegt informāciju tiesnesim, prokuroram vai policijai [..], cita lieta ir sniegt šādu informāciju komercsabiedrībai, kas ir šī lūguma mērķis, kaut arī tas iesniegts tiesā: ja pieņem, ka šis lūgums tiktu apmierināts, tad Savienība [..] prasīto informāciju sniegtu nevis [
Tribunal de première instance de Bruxelles
] priekšsēdētājam pagaidu noregulējuma tiesneša statusā, bet gan prasītajai.”
Citiem vārdiem, Komisija ar sava advokāta pārstāvniecību ir apgalvojusi, ka tā piekrīt, piemērojot Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2. punktu, nodot konfidenciālu informāciju attiecībā uz emisiju kvotām tostarp arī valsts tiesu iestādēm. Taču tā ir precizējusi, ka tāds lūgums kā prasītājas iesniegtais pieteikums par pagaidu noregulējumu
Tribunal de première instance de Bruxelles
(skat. iepriekš 30. punktu) bija nevis par to, lai izpaustu konfidenciālu informāciju šādām iestādēm, bet gan lai to tieši izpaustu “komercsabiedrībai”, līdz ar to Komisijas ieskatā šādu lūgumu nevarēja apmierināt.
Līdz ar to pirmais pamats nav pamatots.
b) Otrais pamats par pienākumu, kuri izriet no Kioto protokola, pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu prasītāja apgalvo, ka atbilstoši tam, kā tas ir interpretēts iepriekš 107. punktā, Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punkts ir pretrunā ar iepriekš 5. punktā minētā Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 47. punktu. Šādā veidā prasītāja izvirza iebildi par prettiesiskumu.
Tās pamatojumam prasītāja norāda, ka Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 47. punktā ir uzskaitīta informācija, kas ir jādara publiski pieejama “saskaņā ar 44. punktu”. Kā apgalvo prasītāja, šajā informācijā ietilpst “noteikti dati par individuālajiem kontiem”.
Turklāt prasītāja apgalvo, ka “tā nevarēja saprātīgi sagaidīt to, ka Komisija [..] interpretēs savus pienākumus nesamērīgi un nesaderīgi ar [..] saistībām, ko tā uzņēmusies [..] atbilstoši Kioto protokolam”, tostarp ar Lēmumu 13/CMP.1, no kā tā secina, ka nav ievērots tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
Iebildumu rakstā Komisija apgalvo, ka Lēmuma 13/CMP.1 pielikums neietilpst Savienības tiesību sistēmā, jo Savienība to nav apstiprinājusi.
Pamata pamatotība
Pat ja pieņemtu, ka Lēmuma 13/CMP.1 pielikums ietilpst Savienības tiesību sistēmā un ka uz to var atsaukties Vispārējā tiesā, tomēr otrais pamats ir jānoraida divu tālāk izklāstīto motīvu dēļ.
– Pirmais motīvs
Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 44. punktā ir noteikts, ka “publiski pieejamu padara nekonfidenciālu informāciju, kas ir ietverta katras valsts reģistrā”, turpretim minētā pielikuma 47. punktā, uz kuru atsaucas prasītāja, ir noteikts:
“44. punktā minētajā informācijā [..] ietilpst šāda informācija par vienībām, kuras atrodas valsts reģistrā, un tajā veiktajiem darījumiem [..]:
[Kioto vienību (proti, ESV, SESV, NDV un PV) kopējais daudzums, kā tās definētas iepriekš 4. punktā], kuras atrodas katrā kontā gada sākumā;
PV kopējais daudzums, kas ir izsniegtas, pamatojoties uz piešķirto daudzumu [..];
ESV kopējais daudzums, kas piešķirtas, pamatojoties [uz noteiktiem projektiem];
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir iegūtas no citiem reģistriem, un izcelsmes kontu un reģistru identifikācijas elementi;
PV kopējais daudzums, kas ir izsniegtas, pamatojoties uz [noteiktām darbībām];
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir cedētas citiem reģistriem, un adresātu kontu un reģistru identifikācijas elementi;
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir izsniegtas, pamatojoties uz [noteiktam darbībām];
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir atceltas, [ievērojot noteikto kārtību];
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir atceltas;
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir izņemtas;
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas ir pārnestas no iepriekšējā saistību perioda;
[Kioto vienību] kopējais daudzums, kas atrodas katra kontā noteiktā brīdī.”
Tādējādi Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 47. punktā, kā izriet no tā formulējuma, saraksta veidā uzskaitītā informācija nav kvalificējama par “nekonfidenciālu”.
Ja, neņemot vērā šo apstākli, tiktu atzīts, ka šajā 47. punktā ir ietverta vienīgi atsauce uz informāciju, kas pēc savas būtības nav konfidenciāla, tad vairs nepaliktu nekāda informācija, kuru varētu uzskatīt par konfidenciālu valsts reģistrā. Saskaņā ar Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 24., 27., 29. punktu un 41. punkta b) apakšpunktu katrai Kioto vienībai ir piešķirts vienreizējs sērijas numurs. Līdz ar to, ja tiktu atzīts, ka visa šī paša pielikuma 47. punktā minētā informācija pēc sava rakstura nav konfidenciāla, tas nozīmētu it īpaši, ka saskaņā ar šo pašu 47. punktu jebkura persona varētu noskaidrot, kādas Kioto vienības atrodas kādā konta noteiktā laikposmā, un tā varētu noteikt – veicot tai nodotās informācijas analīzi – šo vienību izcelsmi. Līdz ar to šāda Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 47. punkta interpretācija pilnībā iztukšotu 44. punkta piemērošanas jomu, ar kuru ir atļauts padarīt publiski pieejamu tikai reģistros ietverto nekonfidenciālo informāciju.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka 47. punkta sarakstā uzskaitītā informācija ir jāuzskata par tādu, kas jādara publiski pieejama, piemērojot 44. punktu, taču tikai tad, ja tai nav konfidenciāla rakstura.
Lēmuma 13/CMP.1 pielikumā nav precizēti kritēriji, atbilstoši kuriem Kioto protokola slēdzēja puse tā 47. punktā ietverto informāciju var uzskatīt par nekonfidenciālu.
Līdz ar to prasītāja nevar lietderīgi atsaukties uz Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 47. punktu, lai pierādītu, ka tās lūgtā informācija bija nekonfidenciāla rakstura.
– Otrais motīvs
Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 44. un 47. punkts attiecas vienīgi ar Kioto vienībām saistītas informācijas padarīšanu par publiski pieejamu. Tie neattiecas uz tādas informācijas padarīšanu par publiski pieejamu, kas attiecas uz emisijas kvotām, kas ir ieviestas ar Direktīvu 2003/87 un Regulu Nr. 2216/2004.
Pirmkārt, Kioto vienībām un emisijas kvotām ir atšķirīgs raksturs.
Kā ir minēts iepriekš 10. punktā, Regulas Nr. 2216/2004 45. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts, ka emisijas kvota tiek iegūta ar vienas NDV “pārveidošanu” [pārvēršanu], to izdara, NDV identifikācijas kodam pievienojot jēdzienu “kvota”. Šādas “pārvēršanas” nepieciešamība atklāj, ka kvota un NDV atšķiras tostarp attiecībā uz noteikumu par konfidencialitāti piemērošanu.
Turklāt, kā ir precizēts iepriekš 11. punktā, Direktīvas 2003/87 11.a pantā ar zināmiem nosacījumiem tiek piedāvāta iespēja tādu iekārtu operatoriem, kuras ietilpst Kopienas siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotu tirdzniecības sistēmā, iegūt emisijas kvotas “apmaiņā” pret ESV vai SESV. Šis apstāklis liecina par to, ka emisijas kvotām ir atšķirīgs raksturs no ESV vai SESV, it īpaši attiecībā uz noteikumu par konfidencialitāti piemērošanu.
Visbeidzot vispārīgāk Regulā Nr. 2216/2004 ir nošķirtas emisijas kvotām piemērojamās normas un tās, kas attiecas uz Kioto vienībām. Tādējādi tajā kā viens termins nav sagrupētas kvotas, no vienas puses, un Kioto vienības, no otras puses. Piemēram, jānorāda, ka Regulas Nr. 2216/2004 11. panta 5. punktā ir noteikts, ka, “ja nav noteikts citādi, katrā kontā ir jāvar uzskaitīt atļaujas un Kioto vienības”.
Otrkārt, Kioto vienībām un emisijas kvotām ir atšķirīgi mērķi.
Pirmkārt, no Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 1.–4. punkta izriet, ka Kioto vienības piešķir, piemērojot Kioto protokolu vai lēmumus, kas ir pieņemti tā piemērošanai. Taču, kā izriet no tā 3. panta 1. punkta, kas ir minēts iepriekš 3. punktā, šajā protokolā un tā piemērošanai pieņemtajos lēmumos ir noteiktas saistības vienīgi valstīm un starpvalstu organizācijām, kurās tās ietilpst. Kioto vienības tātad ir instrumenti, kurus var izmantot valstis un starpvalstu organizācijas, lai izpildītu savus pienākumus, kuri izriet no Kioto protokola.
Otrkārt, emisijas kvotas ir ieviestas ar Direktīvu 2003/87 un Regulu Nr. 2216/2004. Ar šiem tiesību aktiem ir noteikti pienākumi attiecībā uz fiziskām un juridiskām personām, uz kurām attiecas to piemērošanas joma, proti, personām, kuras veic Direktīvas 2003/87 I pielikumā minētās darbības. Emisijas kvotas tātad ir instrumenti, kuri ir tikuši izveidoti vienīgi ar Savienības tiesisko regulējumu un kuri pirmām kārtām ir paredzēti fiziskām un juridiskām personām. Šīs kvotas ietilpst personu mantas kopumā un tās var izmantot peļņas gūšanas nolūkos.
Līdz ar to – tā kā vienīgā informācija, kuru Komisija atteicās izpaust ar 2011. gada 4. aprīļa vēstuli, bija par emisiju kvotām, prasītajai nav lietderīgi atsaukties uz to, ka Regulas Nr. 2216/2004 10. pants ir pretrunā Lēmuma 13/CMP.1 pielikuma 47. punktam, kurš attiecas, kā jau iepriekš minēts, tikai uz Kioto vienībām. Šādos apstākļos turklāt iepriekš 129. punktā minēto argumentu nevar atzīt par pamatotu.
c) Trešais pamats par Direktīvas 2003/87 19. un 20. panta pārkāpumu
Saskaņā ar Direktīvas 2003/87 19. panta 2. un 3. punktu:
“2.   Kvotas var būt jebkurai personai. Reģistram ir jābūt pieejamam sabiedrībai, un tajā jābūt atsevišķai uzskaitei par kvotām, kas ir katrai personai, kurai kvotas piešķirtas vai pārskaitītas.
3.   Lai īstenotu šo direktīvu, Komisija pieņem [..] regulu par standartizētu un drošu reģistru sistēmu standartizētas elektroniskas datubāzes formā, kurā ietverti vispārīgi dati, kas ļauj apzināt kvotu piešķiršanu, turēšanu, pārskaitīšanu un anulēšanu, nodrošināt sabiedrības piekļuvi un attiecīgu konfidencialitāti un garantēt to, ka nenotiek kvotu pārdalīšana pretrunā saistībām, kas izriet no Kioto protokola. [..]”
Saskaņā ar šīs direktīvas 20. pantu:
“[..]
[Komisijas iecelts] Centrālais administrators veic automatizētu pārbaudi par katru darījumu reģistros, izmantojot neatkarīgo darījumu žurnālu, lai novērstu pārkāpumus attiecībā uz kvotu piešķiršanu, pārskaitīšanu un anulēšanu.
3.   Ja automātiskās pārbaudes laikā atklājas pārkāpumi, centrālais administrators informē dalībvalsti vai dalībvalstis, kuras līdz pārkāpumu novēršanai nedrīkst reģistrēt apšaubīto darījumu un turpmākos darījumus saistībā ar attiecīgajām kvotām.”
Prasītājas argumenti
Ar trešo pamatu prasītāja būtībā izvirza iebildi par prettiesiskumu.
Tā apgalvo, ka Direktīvas 2003/87 19. panta 3. punkts, ar kuru Komisijai ir piešķirtas pilnvaras ar regulu izveidot “standartizētu un drošu reģistru sistēmu”, atstāj Komisijai “noteiktu rīcības brīvības apjomu, lai tā atrastu pareizo līdzsvaru starp publicitātes un konfidencialitātes interesēm”, taču šo rīcības brīvību ierobežo “[šīs pašas direktīvas] 20. panta šauri piemērojamais teksts, kurā ir uzskaitīti pārkāpumi un minēts pienākums tos novērst”. Tā piebilst, ka, tiklīdz, pirmkārt, ar emisijas kvotām tiek veikti “prettiesiski” darījumi un, otrkārt, tai ir paziņots par šiem “pārkāpumiem”, Komisijai ir pienākums saskaņā ar Direktīvas 2003/87 20. pantu izpaust informāciju attiecībā uz šādām kvotām.
Kā apgalvo prasītāja, Regulas Nr. 2216/2004 10. pants “neatbilst Direktīvas [2003/87] 19. un 20. pantā noteiktajām prasībām”. Šajos divos pantos esot likts uzsvars uz drošību, kādai ir jāatbilst emisiju kvotu tirdzniecības sistēmai, toties Regulas Nr. 2216/2004 10. pantā minētās konfidencialitātes normas neļaujot šādu kvotu izņemšanu no aprites pēc viņas lūguma un ar tām esot aizliegts “pat saistībā ar kriminālprocesu”, ka “sūdzības autoram” tiktu izpausta informācija par kvotām.
Šādos apstākļos prasītāja uzskata, ka, pieņemot Regulas Nr. 2216/2014 10. pantu, “Komisija ir acīmredzami pieļāvusi pārkāpumu, acīmredzami un būtiski pārkāpjot tai piešķirtās rīcības brīvības robežas”. Tā apgalvo, ka esot bijis nepieciešams paredzēt, ka informācija attiecībā uz kvotu zādzību ir jāizpauž prezumētajam šajā zādzībā cietušajam. Tikai šāda veida tiesību norma varot nodrošināt, ka tiek ievērots taisnīgs līdzsvars, kāds ir paredzēts Direktīvas 2003/87 19. panta 3. punktā, starp “publicitātes un konfidencialitātes interesēm”. Turklāt tā paskaidro, ka “tā nevarēja saprātīgi sagaidīt to, ka Komisija atteiktos rīkoties pārkāpuma gadījumā un/vai ka tā interpretētu tai uzliktos pienākumus nesamērīgi un neatbilstoši Direktīvas 2003/87 20. pantam [..]”, un prasītāja no tā izdara secinājumu, ka ir pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
Prasītājas argumentu pamatotība
Pirmkārt, ir tiesa, ka Direktīvas 2003/87 19. panta 3. punktā ir noteikts, ka ar Regulu Nr. 2216/2004 ir uzdots “nodrošināt sabiedrības piekļuvi un attiecīgu konfidencialitāti”, proti, ievērot līdzsvaru starp pārskatāmību, no vienas puses, un konfidencialitāti, no otras puses.
Tomēr tas ir tieši tādēļ, lai samierinātu šīs dažādās prasības un līdz ar to lai izpildītu Direktīvas 2003/87 19. panta 3. punktā noteiktās prasības, kādēļ Regulas Nr. 2216/2004 10. pantā ir paredzēti apjomīgi izņēmumi konfidencialitātei attiecībā uz informāciju, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgajā darījumu žurnālā. It īpaši, kā tas jau ir minēts iepriekš 113. punktā, ja tāda tiesībsargājoša iestāde, kādā prasītāja vērsās 2010. gada 25. novembrī (skat. iepriekš 25. punktu), ir ieguvusi konfidenciālu informāciju, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgajā darījumu žurnālā, kura, kā apgalvo prasītāja, bija nepieciešama kriminālpārkāpuma vai nozieguma autoru identificēšanai, tad ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu nav aizliegts šai tiesībsargājošai iestādei atklāt iepriekš minēto informāciju fiziskai vai juridiskai personai, kurai kā prasītajai ir prezumēti notikuša kriminālpārkāpuma cietušā statuss. Šajā pantā turklāt nav aizliegts šādai personai, pamatojoties uz tai izpausto informāciju, vēlāk uzsākt vienu vai vairākas tiesvedības, lai tiktu izņemtas noteiktas emisiju kvotas.
No tā izriet, ka arguments par to, ka ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu ir pārkāpts Direktīvas 2003/87 19. panta 3. punkts, ir jānoraida.
Otrkārt, prasītājas argumenti ir balstīti uz kļūdainu Direktīvas 2003/87 20. panta interpretāciju.
Taisnība, ka ar šo pantu ir noteikti divi pienākumi, viens – centrālajam administratoram, proti, Komisijai, un otrs – atsevišķām dalībvalstīm: pirmkārt, ja “automātiskajā kontrolē” atklājas pārkāpumi par darījumu, tad centrālajam administratoram par to ir jāpaziņo “attiecīgajai dalībvalstij vai dalībvalstīm”, otrkārt, tiklīdz tās ir saņēmušas šādu informāciju, tām ir aizliegts reģistrēt attiecīgo darījumu vai jebkuru vēlāku darījumu ar attiecīgajām kvotām “līdz pārkāpumu novēršanai”.
Tomēr Direktīvas 2003/87 20. pantā nav paredzēts izpaust informāciju par darījumu, kurā ir pieļauts “pārkāpums”. Vēl jo vairāk tajā Komisijai nav noteikts pienākums atklāt informāciju par kvotām, ar kurām ir noticis šāds darījums.
Šādos apstākļos ne argumentu par Direktīvas 2003/87 20. panta pārkāpumu ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu, ne arī argumentu par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, kā tas minēts iepriekš 152. punktā, nevar atzīt par pamatotiem.
Tātad trešais pamats ir noraidāms kopumā.
d) Ceturtais pamats par tiesību uz īpašumu pārkāpumu
Prasītājas argumenti
Ar savu ceturto pamatu prasītāja vēlreiz izvirza iebildi par prettiesiskumu.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu ir nesamērīgi aizskartas tās tiesības uz īpašumu. Ar šo pantu noteiktās konfidencialitātes normas esot bijušas šķērslis tam, lai Komisija rīkotos tā, kā tai būtu vajadzējis rīkoties “padziļināti, tūlītēji, objektīvi un rūpīgi”, lai prasītājai palīdzētu noskaidrot kvotu zādzību, no kuras tā, kā tiek pieņemts, cieta 2010. gada 16. novembrī. Šīs normas esot bijis šķērslis šo kvotu atgūšanai, un līdz ar to faktiski šo normu radītās sekas ir tādas pašas kā ekspropriācija.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka šīs konfidencialitātes normas, kuru mērķis ir saglabāt komercnoslēpumu un nodrošināt tirgus likviditāti, kaitē, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas pareizai darbībai. Tādējādi tās neatbilst nekāda veida pietiekamām sabiedrības interesēm.
Prasītājas argumentu pamatotība
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 1. punktā ir nodrošinātas tiesības uz īpašumu. Šīs tiesības tomēr nav absolūta prerogatīva un tātad var tikt ierobežotas (skat. Vispārējās tiesas 2013. gada 28. maija spriedumu lietā T‑187/11
Trabelsi
u.c./Padome, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītāja būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 2216/2004 10. pantā ietvertās konfidencialitātes normas ir bijis šķērslis, lai tā atgūtu nozagtās kvotas, un tādējādi netieši ir ierobežotas tās tiesības uz īpašumu.
Tomēr, pat ja pieņemtu, ka tas tā ir, šāds ierobežojums ir jāaplūko atbilstoši Pamattiesību hartas 52. panta 1. punktā noteiktajām prasībām, atbilstoši kuram, pirmkārt, “visiem šajā [Pamattiesību] [h]artā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos un tajos jārespektē šo tiesību un brīvību būtība” un, otrkārt, ka, “ievērojot proporcionalitātes principu, ierobežojumus drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības”.
Pirmkārt, šīs konfidencialitātes normas ir paredzētas Regulas Nr. 2216/2004 10. pantā, kurš ir saskanīgs ar Direktīvas 2003/87 19. panta 3. punkta tiesības piešķirošām normām (skat. iepriekš 155. punktu). Tādējādi tās ir jāuzlūko par tādām, kas ir noteiktas ar šo tiesību aktu Pamattiesību hartas 52. panta 1. punkta izpratnē.
Otrkārt, kā tas jau ir minēts iepriekš 106. punktā, šo normu mērķis ir aizsargāt komercnoslēpumu, proti, tas ir viens no “vispārējas nozīmes mērķiem, ko atzinusi Savienība”.
Treškārt, ar minētajām normām nav noteiktas nesamērīgas prasības attiecībā pret nosprausto mērķi. Pirmām kārtām, tās neaizskar tiesību uz īpašumu būtību. Šīs normas pašas par sevi nav tiešā pretrunā ar tiesībām uz īpašumu. Otrām kārtām, tās nepārsniedz piemērotā un nepieciešamā robežas, lai īstenotu iepriekšējā punktā minēto mērķi. Kā ir minēts 113. un 154. punktā iepriekš, ja tāda tiesībsargājošā iestāde, kā tā, kurā vērsās prasītāja, ir ieguvusi konfidenciālu informāciju, kas ir ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālā, kura tās ieskatā bija nepieciešama, lai identificētu kriminālpārkāpuma vai nozieguma izdarītājus, tad ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu tai nav aizliegts šo informāciju izpaust fiziskai vai juridiskai personai, kurai kā prasītājai ir cietušā statuss prezumētā noziedzīgā nodarījumā. Turklāt ar šo pantu šādai personai, pamatojoties uz šādi izpaustu informāciju, nav aizliegts veikt darbības savu kvotu atgūšanai, kā arī šīs darbības netiek padarītas pārmērīgi sarežģītas.
Tādēļ ceturtais pamats ir jānoraida.
e) Piektais pamats par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa neievērošanu
Ar piekto pamatu prasītāja apgalvo, ka “Komisijas rīcība” ir pretrunā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas paredzētas Pamattiesību hartas 47. pantā. Tā apgalvo, ka Komisija tai [“faktiski”] ir likusi šķēršļus “[..] uzsākt vajadzīgās darbības, lai atgūtu [apgalvotās] nozagtās kvotas”, jo [prasītājai] ne[bija zināms] “ne kurā valstī, ne pret ko celt prasību”.
Šis pamats ir kvalificējams kā iebilde par prettiesiskumu. Prasītāja būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 2216/2004 10. pants ir pretrunā ar tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo atbilstoši interpretācijai, kāda ir sniegta iepriekš 106.–115. punktā, ar šo pantu Komisijai ir noteikts pienākums prasītājai tieši neizpaust informāciju par emisiju kvotām, kuras tai esot, kā apgalvots, nozagtas, kas tai traucējot uzsākt tiesvedības valsts tiesās ar mērķi atgūt šīs kvotas.
Šādi rīkojoties, prasītāja pieņem, ka tas ir tādēļ, ka ir izslēgts, ka Komisija viņai “tieši” atklātu konfidenciālo informāciju, kas ietverta reģistros un Kopienas neatkarīgajā darījumu žurnālā, kādēļ tā nevar uzsākt tiesvedības, lai atgūtu kvotas, kuras tai, kā apgalvots, esot nozagtas.
Tomēr, kā izriet no iepriekš 113., 154. un 169. punkta, šis arguments ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, atbilstoši kuram ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu ir aizliegts, pirmkārt, Rumānijas prokuratūrai nodot prasītājai konfidenciālu informāciju, kas var būt ietverta Komisijas atbildē uz tiesiskās palīdzības lūgumu, un, otrkārt, ka prasītājai ir liegts izmantot šādā veidā iegūtu informāciju, lai uzsāktu tiesvedības ar mērķi atgūt apgalvotās nozagtās kvotas.
Tādēļ piektais pamats ir jānoraida.
f) Sestais pamats par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās noteiktības principa mērķis ir nodrošināt, ka ir iespējams paredzēt gadījumus un juridiskās attiecības, kas ir saistīti ar Savienības tiesībām (skat. Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā
C-199/03 Īrija/Komisija, Krājums, I-8027. lpp.
, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ar sesto pamatu prasītāja izvirza vēl vienu iebildi par prettiesiskumu. Tā apgalvo, ka tiesiskais regulējums “ir jāievieš ar saprātīgu skaidrību un saskaņotību, lai cik vien iespējams izvairītos no tiesiskās nenoteiktības un neskaidrības radīšanas tiesību subjektiem, uz kuriem attiecas pieņemtie pasākumi”. Tā apgalvo, ka “šajā lietā ir acīmredzams, ka Komisija ir izraisījusi būtisku tiesisko nenoteiktību[, jo] Kioto protokolā [ir] pieņemta daudz liberālāka attieksme”.
Tādējādi būtībā prasītāja apgalvo, ka atšķirīgā attieksme, kas konfidencialitātes jomā pastāv starp emisiju kvotām un Kioto vienībām, liecina par nesaskaņotību, kura līdz ar to ir kvalificējama kā tiesiskās noteiktības principa pārkāpums.
Tomēr emisiju kvotas un Kioto vienības nav vienāda rakstura (skat. iepriekš 139. punktu). Tādējādi, pat pieņemot, kā to apgalvo prasītāja, ka konfidencialitātes jomā piemērojamās normas atšķiras atkarībā no tā, vai tās attiecas uz emisiju kvotām vai Kioto vienībām, tas negroza šo normu paredzamību un tātad neļauj pierādīt, ka Komisija ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu.
Līdz ar to sestais pamats ir jānoraida.
g) Septītais pamats par Direktīvas 91/308 2. panta pārkāpumu
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā tostarp ir jāietver kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Šim kopsavilkumam ir jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa lemt par prasību attiecīgā gadījumā bez citas informācijas tās pamatojumam. Lai garantētu tiesisko noteiktību un pareizu tiesvedību, pamata pieņemamībai ir nepieciešams, ka būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem tas ir pamatots, būtu norādīti vismaz kopumā, bet loģiskā un saprotamā veidā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2013. gada 28. novembra apspriedumu lietā T‑424/12
Gaumina
/
EIGE
, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ar septīto pamatu prasītāja apgalvo, ka “Komisija nav ievērojusi” Padomes 1991. gada 10. jūnija Direktīvu 91/308/EEK par to, kā novērst finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtas naudas legalizēšanai (
OV L 166, 77. lpp.
), “ņemot vērā, ka [..] šīs direktīvas 2. pantā ir paredzēts vispārējs aizliegums legalizēt nelikumīgi iegūtus līdzekļus [..] un [ka Komisija] savos apsvērumos, kuri tika iesniegti [
Tribunal de première instance de Bruxelles
], sevi pielīdzina finanšu iestādei, uzsverot, ka [Kopienas neatkarīgajā darījumu žurnālā] tiek vienīgi reģistrēti darījumi, tajos neņemot dalību”.
Lasot šo pamatu, kā tas ir ietverts prasības pieteikumā, šķiet, ka prasītāja pieņem, ka, Komisijai rīkojoties kā Kopienas neatkarīgā darījumu žurnāla centrālajam administratoram, tās veiktās darbības ir līdzīgas tām, kādas veic finanšu iestādes, un līdz ar to tai ir piemērojams aizliegums legalizēt nelikumīgi iegūtus līdzekļus, kas ir minēts, kā apgalvo prasītāja, Direktīvas 91/308 2. pantā.
Tomēr pēc izjautāšanas tiesas sēdē par to, vai ar šo pamatu ir ievērotas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktās prasības, prasītāja savā atbildē minēja, ka tā nav vēlējusies teikt, ka Direktīva 91/308 bija piemērojama Komisijai.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nevar noteikt septītā pamata apjomu, kurš turklāt prasības pieteikumā ir ietverts kopsavilkuma veidā. Līdz ar to šis pamats neatbilst obligātajām saskaņotības un saprotamības prasībām, kas noteiktas Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā. Šis pamats tātad ir jānoraida kā nepieņemams.
Turklāt, pat ja būtu jāuzskata, ka, lai gan ir pretrunas un neprecizitātes, kas pieļautas šī pamata kopsavilkumā, šis pamats atbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktajām prasībām, to vajadzētu noraidīt kā nepamatotu.
Pirmkārt, prasītājas minētajā Direktīvas 91/308 2. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka naudas atmazgāšana [..] ir aizliegta”. Līdz ar to ar šo pantu tiek paredzēti pienākumi attiecībā uz dalībvalstīm. Prasītāja tātad nevar uz to lietderīgi atsaukties, lai pierādītu Komisijas rīcības prettiesiskumu.
Otrkārt, pat ja pieņemtu, ka prasītāja būtu vēlējusies savā prasības pieteikumā apgalvot, ka Savienības tiesību sistēmā pastāv vispārējs princips, atbilstoši kuram ikvienam ir aizliegts veikt naudas atmazgāšanas darījumus, tās arguments būtu jānoraida. Prasītāja pat nenorāda iemeslus, kuru dēļ atteikums izpaust informāciju par 2010. gada 16. novembrī apgalvotajām nozagtajām kvotām, kuru tā pārmet Komisijai, varētu tikt pielīdzināts naudas atmazgāšanās darbībai.
Treškārt, pat ja vajadzētu saprast, ka šis atteikums, kā apgalvo prasītāja, ir zagtas mantas izcelsmes vai atrašanās slēpšana, arī tad prasītājas argumentus nevar atzīt par pamatotiem. Saskaņā ar Direktīvas 91/308 1. panta trešo ievilkumu jēdzienā “naudas atmazgāšana” tiešām ietilpst it īpaši “mantas patiesā rakstura, izcelsmes, atrašanās vietas, izvietojuma, aprites, kā arī faktiskā īpašnieka un ar mantu saistīto tiesību slēpšana vai maskēšana, zinot, ka šī manta ir iegūta noziedzīgā darbībā vai piedaloties šādā darbībā”. Tomēr apstāklis, ka Komisija ir atteikusi, pamatojoties uz Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu, izpaust tieši prasītajai informāciju par apgalvotajām nozagtajām kvotām, neļauj konstatēt, ka ir bijis nodoms noslēpt šo kvotu izcelsmi vai atrašanās vietu. Turklāt, kā ir minēts iepriekš 121. punktā, nav apstrīdēts, ka 2011. gada 7. aprīlī
OLAF
Komisijas vārdā nodeva Rumānijas prokuratūrai informāciju attiecībā uz šīm kvotām.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisijai pārmestā rīcība nav pierādīta.
B –
Otrā pārmestā darbība, kas izpaudās kā atteikums aizliegt jebkuru darījumu ar 2010. gada 16. novembrī, kā apgalvots, nozagtajām kvotām
1. Otrās pārmestās darbības pastāvēšana
Prasītāja Vispārējā tiesā apgalvo, ka Komisija ir atteikusies “bloķēt” kvotas, kuras tai esot, kā tā to apgalvo, nozagtas. Šī ir otra darbība, kuru prasītāja pārmet iestādei (skat. iepriekš 58. un 59. punktu).
Šīs darbības pastāvēšana ir pierādīta.
Ar 2010 gada 24. novembra vēstuli prasītāja lūdza Komisijai “uzdot valstu reģistriem”, lai tie “bloķē kontus”, caur kuriem ir pārskaitītas apgalvotās nozagtās kvotas (skat. iepriekš 24. punktu). Ar pirmo piegājienu prasītāja formāli aicināja Komisijai nevis tai pašai bloķēt šos kontus, bet uzdot to izdarīt valstu iestādēm. Šis lūgums bloķēt vēlāk tika atkārtots, kaut arī tajā tika veikti nebūtiski grozījumi. Tādējādi ar otro piegājienu ar 2010. gada 2. decembra vēstuli Komisijai prasītājas vārdā tika lūgts “[pašai] atteikt piekļuvi [attiecīgajiem] kontiem” (skat. iepriekš 26. punktu). Citiem vārdiem, ar otro piegājienu Komisijai tika lūgts ne vien pašai bloķēt kvotas, bet arī visus kontus, caur kuriem šīs kvotas bija pārskaitītas. Visbeidzot ar trešo piegājienu Komisijai ar 2011. gada 31. maija vēstuli tika lūgts, lai tā pati bloķētu vienīgi nozagtās kvotas (skat. iepriekš 38. punktu).
Šis lūgums tika noraidīts ar 2011. gada 18. jūlija vēstuli (skat. iepriekš 40. punktu).
2. Otrās pārmestās rīcības tiesiskums
Lai pierādītu otrās rīcības, kuru tā pārmet Komisijai, prettiesiskumu, prasītāja būtībā izvirza piecus pamatus. Tie tiks secīgi izskatīti turpmāk.
a) Pirmais pamats par labas pārvaldības principa pārkāpumu
Starp garantijām, kas ir piešķirtas ar Savienības tiesībām administratīvajās procedūrās, tostarp ietilpst labas pārvaldības princips, kas ietverts Pamattiesību hartas 41. pantā, un ar šo principu ir saistīts rūpības pienākums, proti, kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus apstākļus, kam ir nozīme attiecīgajā lietā (Vispārējās tiesas 2012. gada 27. septembra spriedums lietā T‑387/09
Applied Microengineering
/Komisija, 76. punkts, un 2013. gada 16. septembra spriedums lietā T‑333/10
ATC
u.c./Komisija, 84. punkts).
Ar pirmo pamatu prasītāja apgalvo, ka, “apgalvojot tostarp to, ka tai nebija iespēju bloķēt kvotas pēc [Rumānijas iestāžu] gandrīz acumirklīgā paziņojuma par zādzību, kaut arī mazāk nekā divus mēnešus vēlāk tā bloķēja uz vairākiem mēnešiem visus reģistrus, turpinot apgalvot, ka tai nebija iespējams bloķēt individuālās kvotas, Komisija ir rīkojusies ļaunticīgi un nav vēlējusies izpildīt tai uzlikto rūpības pienākumu”.
Citiem vārdiem, prasītāja apgalvo, ka, atsakoties aizliegt jebkuru darījumu par tai apgalvotajām nozagtajām kvotām, Komisija nav rīkojusies, ievērojot rūpību, šādi pārkāpjot labas pārvaldības principu.
Prasītāja tātad pieņem, ka Komisijai bija pilnvaras veikt šādu bloķēšanu. Tomēr, lai iestāde noteiktā jomā varētu rīkoties, ievērojot rūpību, ir vajadzīgs, lai tai būtu piešķirtas pilnvaras šajā jomā rīkoties.
Šis pieņēmums ir kļūdains.
Pirmkārt, Regulā Nr. 2216/2004 ir paredzēts bloķēt atsevišķas kvotas viena reģistra iekšienē tikai vienā gadījumā, kas ir paredzēts 27. pantā. Tas ir gadījums, kurā, ja “1. aprīlī [..] iepriekšējā gada apstiprinātās emisijas nav ietvertas apstiprināto emisiju tabulā”, tad ierīces operatora konts tiek pilnībā bloķēts. Citiem vārdiem, tas ir gadījums, kurā operators attiecībā uz kādu no iekārtām noteiktajā termiņā nav izpildījis tehniskās normas attiecībā uz siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm, kas ir emitētas no šīs ierīces, kuru ir apstiprinājusi kompetentā iestāde.
Katrā ziņā ir acīmredzams, ka prasītājas lūgtā kvotu bloķēšana neietilpst Regulas Nr. 2216/2004 27. panta noteikumos.
Otrkārt, ir taisnība, ka Komisija pati ir atzinusi, ka 2011. gada janvārī uz laiku tika pārtraukta pieeja reģistriem.
Taču tā norādīja, un tas netika apstrīdēts, ka šī pieejas pārtraukuma reģistriem juridiskais pamats bija Regulas Nr. 2216/2004 69. pants, saskaņā ar kuru:
“Centrālais administrators var pārtraukt pieeju Kopienas neatkarīgo darījumu žurnālam un reģistra administrators var pārtraukt pieeju reģistram, ja Kopienas neatkarīgajā darījumu žurnālā vai reģistra drošībā ir traucējumi, kas apdraud Kopienas neatkarīgo darījumu žurnāla vai reģistra integritāti vai līdzīgi ir apdraudētas reģistru sistēmas [..].”
Pretēji tam, uz ko netieši norāda prasītāja, ar šo pantu nav atļauts bloķēt piekļuvi noteiktiem noguldījumu kontiem reģistra iekšienē. Ar to var pārtraukt jebkuru pieeju reģistram kopumā vai Kopienas neatkarīgajam darījumu žurnālam kopumā tikai sistēmiska riska gadījumā.
No tā izriet, ka iebildums par labas pārvaldības principa pārkāpumu ir jānoraida.
b) Otrais pamats par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu
Ar otro pamatu prasītāja apgalvo, ka tiesiskais regulējums “ir jāievieš ar saprātīgu skaidrību un saskaņotību, lai cik vien iespējams izvairītos no tiesiskās nenoteiktības un neskaidrības radīšanas tiesību subjektiem, uz kuriem attiecas pieņemtie pasākumi”. Tā apgalvo, ka “šajā lietā ir acīmredzams, ka Komisija ir izraisījusi būtisku tiesisko nenoteiktību”, jo “tā esot apgalvojusi, ka iepriekšēja [emisiju kvotu bloķēšana] nav iespējama, pirms netiek bloķēta visa Eiropas kvotu tirdzniecības sistēma [2011. gada janvārī]”. Prasītāja piebilst, ka šī atšķirīgā attieksme ir vēl jo vairāk nepamatota, jo “visas Eiropas kvotu tirdzniecības sistēmas” bloķēšana ir veikta pēc līdzīgu zādzību izdarīšanas tai, kurai par upuri, kā tā to apgalvo, ir kritusi prasītāja.
Šis pamats ir balstīts uz pieņēmumu, atbilstoši kuram juridiskais pamats, uz kuru tika izdarīta atsauce, lai pārtrauktu pieeju reģistriem 2011. gada janvārī, ļāva Komisijai bloķēt emisiju kvotas, kas bija noguldītas noguldījumu kontā noteikta reģistra iekšienē.
Tomēr tā tas nav. Kā izriet no 203.–205. punkta iepriekš, pieeja reģistriem tika pārtraukta 2011. gada janvārī, pamatojoties uz Regulas Nr. 2216/2004 69. pantu. Ja ar šo pantu ir atļauts pilnībā pārtraukt pieeju reģistriem sistēmiska riska gadījumā, tad ar to nav atļauts bloķēt, kā to vēlējās prasītāja, atsevišķas emisiju kvotas, kuras uzglabā noguldījumu kontos reģistra iekšienē.
Tādējādi, pārtraucot pieeju reģistriem 2011. gada janvārī un pēc tam atsakoties apmierināt prasītājas lūgumu bloķēt atsevišķas kvotas, Komisija, pretēji prasītājas apgalvojumiem, nav rīkojusies nesaskaņotā veidā un tā arī nav pārkāpusi tiesiskās noteiktība principu.
Otrais pamats tātad ir jānoraida.
c) Trešais pamats par Direktīvas 2003/87 20. panta pārkāpumu
Kā ir minēts 148. punktā iepriekš, Direktīvas 2003/87 20. pantā ir noteikts:
“[..]
Centrālais administrators veic automatizētu pārbaudi par katru darījumu reģistros, izmantojot neatkarīgo darījumu žurnālu, lai novērstu pārkāpumus attiecībā uz kvotu piešķiršanu, pārskaitīšanu un anulēšanu.
3.   Ja automātiskās pārbaudes laikā atklājas pārkāpumi, centrālais administrators informē dalībvalsti vai dalībvalstis, kuras līdz pārkāpumu novēršanai nedrīkst reģistrēt apšaubīto darījumu un turpmākos darījumus saistībā ar attiecīgajām kvotām.”
Ar trešo pamatu prasītāja apgalvo, ka, “ja Direktīvā 2003/87 ir prasīts, lai pārkāpumu atklāšanai tiktu veiktas “automatizētas” pārbaudes un lai kvotas, par kurām ir pieļauti pārkāpumi, tiktu bloķētas, tad Komisijai vēl jo vairāk ir jāiesaistās tad, ja tai tiek ziņots par pārkāpumiem”. Prasītāja piebilst, ka, “tiklīdz ir paziņots par pārkāpumiem, Komisijai saskaņā ar Direktīvas 2003/87 20. pantu vairs nav atstāta nekāda rīcības brīvība, lai bloķētu attiecīgās kvotas”. Prasītāja uzskata, ka, ja Direktīvas 2003/87 20. pantu interpretētu citādi, tad tiktu “pārkāpts” tā mērķis, kas ir “novērst pārkāpumus un krāpšanos, kuri aizskar Kopienas neatkarīgā darījumu žurnāla integritāti”.
Tomēr jānorāda, ka Direktīvas 2003/87 20. pants attiecas uz pārkāpumiem, kurus var atklāt ar “automatizētām pārbaudēm”. Ja prasītāja apgalvo, ka tā nav devusi savu piekrišanu kvotu pārskaitījumam, kas tika izdarīts 2010. gada 16. novembrī no tās kontiem Rumānijas reģistrā, un ja tā netieši apgalvo, ka šis pārskaitījums ir uzskatāms par pārkāpumu, tad tā nepierāda un pat neapgalvo, ka šāda veida pārkāpumu varēja atklāt tikai ar automatizētu pārbaudi.
Turklāt, pat ja pieņemtu, ka, pirmkārt, attiecīgo kvotu pārskaitījumu var uzskatīt par “pārkāpumu” Direktīvas 2003/87 20. panta izpratnē un, otrkārt, kā to apgalvo prasītāja, ka ar šo pantu Komisijai ir noteikts pienākums veikt tajā noteiktos pasākumus ne tikai pēc tam, kad tās dienesti “pārkāpumu” atklāj pēc automatizētas pārbaudes, bet arī ja par to ziņo ieinteresēta persona, šie prasītājas argumenti nav pamatoti. Direktīvas 2003/87 20. pantā ir noteikts, ka vispirms Komisijai, rīkojoties kā centrālajam administratoram, ir jāinformē skartās dalībvalstis, tiklīdz darījumos tiek pieļauti “pārkāpumi”, un pēc tam dalībvalstīm ir pienākums nereģistrēt šādus darījumus. Turpretī šajā pantā nav noteikts pienākums un ar to nav pat atļauts, tieši vai netieši, Komisijai pašai bloķēt kvotas, par kurām ir noslēgti attiecīgie darījumi.
Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida.
d) Ceturtais pamats par vienlīdzības principa pārkāpumu
Savā replikas rakstā prasītāja pirmo reizi apgalvo, ka Komisija tai ir piemērojusi nelabvēlīgāku attieksmi nekā citām sabiedrībām, kas ir cietušas no kvotu zādzībām 2010. gada sākumā. No 2011. gada publicēta raksta esot redzams, ka attiecībā uz šīm sabiedrībām Komisija esot reaģējusi un iesaldējusi nozagtās kvotas.
Tomēr no Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta un 48. panta 2. punkta, tos ņemot kopā, izriet, ka jaunu pamatu izvirzīšana pēc prasības pieteikuma iesniegšanas ir aizliegta, ja vien šie pamati nav balstīti uz tiesību un faktiskiem apstākļiem, kas ir atklājušies procesa laikā. Tomēr pamats, kas pieteikumā par lietas ierosināšanu tieši vai netieši papildina iepriekš izvirzītu pamatu un kam ar to ir cieša saikne, ir jāatzīst par pieņemamu (skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 15. oktobra spriedumu lietā
T-345/05
Mote
/Parlaments, Krājums, II-2849. lpp.
, 85. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, pretēji tam, ko prasītāja apgalvoja tiesas sēdē, šis pamats nav neviena no prasības pieteikumā izvirzītā pamata papildinājums. Otrkārt, tas nav balstīts uz apstākļiem, kuri prasītajai ir atklājušies procesa laikā. Treškārt, tas ir iesniegts novēloti – ar replikas rakstu. Turklāt jānorāda, ka prasītāja nav izklāstījusi iemeslus, kuri attaisno šādu novēlotu iesniegšanu, kaut arī Vispārējā tiesa to aicināja šādi rīkoties tiesas sēdes laikā.
Ceturtais pamats līdz ar to ir nepieņemams.
Turklāt, pat ja tas nebūtu, šo pamatu būtu jānoraida kā neatbilstošu faktiem. Prasītājas citētajā raksta fragmentā nekādi nav precizēts, ka Komisija pati ir bloķējusi nozagtās kvotas. Ir norādīts, ka dažu krāpniecisku darbību atklāšana izraisīja “darījumu apturēšanu no skarto lietotāju kontiem”. Taču nav precizēts, kura iestāde ir veikusi šādu darījumu apturēšanu.
e) Piektais pamats par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa neievērošanu
Ar piekto pamatu prasītāja apgalvo, ka atteikums bloķēt, kā apgalvots, nozagtās kvotas pārkāpj tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Tā uzskata, ka apstāklis, ka šīs kvotas nav tikušas bloķētas, būtiski kaitē tiesvedības procesu efektivitātei, kurus varētu uzsākt, lai atgūtu šīs kvotas.
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, lai identificētu emisiju kvotu un vēlāk uzsāktu tiesvedību tās atgūšanai, nav nepieciešams, ka ar šo kvotu vairs nevar veikt darījumus. Katrai kvotai atbilstoši Regulas Nr. 2216/2004 39. panta otrajai daļai piešķir “unikālu identifikācijas kodu”, un tātad to var identificēt, pat ja tā nav “bloķēta”.
Turklāt, kā ir atgādināts iepriekš 113., 154., 169. un 174. punktā, ar Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 2.b punktu tādai tiesībsargājošai iestādei, kādā vērsās prasītāja, pēc tam, kad tā ir ieguvusi konfidenciālu informāciju attiecībā uz, piemēram, kvotu atrašanās vietu, attiecībā uz kurām tā pieņem, ka tās ir nozagtas, nav aizliegts izpaust šādu informāciju fiziskai vai juridiskai personai, kurai kā prasītājai ir cietušās statuss šajā prezumētajā zādzībā. Ar šo tiesību normu turklāt šādai personai nav aizliegts izmantot šo informāciju, lai uzsāktu tiesas procesus, lai atgūtu kvotas, kuras tai, kā tā to apgalvo, ir nozagtas.
Līdz ar to piektais pamats ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka nav pierādīts otrās Komisijai pārmestās rīcības prettiesiskums.
Līdz ar to prasījumi par atbildību vainas dēļ ir jānoraida.
II –
Par atbildību neatkarīgi no vainas
A –
Prasītājas argumenti
Pakārtoti prasītāja vēlas pierādīt Savienības atbildību neatkarīgi no vainas.
Tā apgalvo, ka Savienību var atzīt par atbildīgu pat tad, ja, pirmkārt, ar tai pārmesto rīcību nav pārkāpts piemērojamais tiesiskais regulējums un, otrkārt, šis tiesiskais regulējums ir atbilstošs augstāk stāvošām tiesību normām. Tā turklāt uzskata, ka šajā lietā šī veida atbildība ir iestājusies prettiesisku aktu pieņemšanas dēļ. Komisijas rīcības dēļ tai esot radušies ārkārtēji un īpaši zaudējumi, kuri turklāt neesot attaisnoti ar pietiekamām sabiedrības interesēm. No prasības pieteikuma izriet, ka prasītāja uzskata, ka šī rīcība izpaužas kā, pirmkārt, tiesību normas, proti, Regulas Nr. 2216/2004 10. panta, pieņemšana un, otrkārt, individuālu pasākumu veikšana, proti, šī panta piemērošana konkrētam gadījumam.
Precīzāk, atsaucoties uz Tiesas 2000. gada 15. jūnija spriedumu lietā
C-237/98 P
Dorsch Consult
/Padome un Komisija (
Recueil
, I-4549. lpp
, 18. punkts), prasītāja apgalvo, ka iestājas Savienības atbildība neatkarīgi no vainas, tiklīdz apgalvotie zaudējumi nesamērīgi skar konkrētu saimnieciskās darbības subjektu kategoriju, salīdzinot ar citiem subjektiem, un pārsniedz attiecīgajai nozarei raksturīgā ekonomiskā riska apmēru, kā arī reglamentējošajam aktam, kas ir apgalvoto zaudējumu pamatā, nav vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes.
Piemērojot ar šo spriedumu noteiktās normas, tā apgalvo, pirmkārt, ka tai radītie zaudējumi esot ārkārtēji, jo tie ir “nesamērīgi, salīdzinot ar citiem tirgus saimnieciskās darbības subjektiem, kuri nav cietuši no zādzības, kuras sekas vairs nevar novērst”.
Otrkārt, tā uzskata, ka zaudējumi ir īpaši, jo “tie turpina rasties nevis saistībā ar kādu no [t]ās darbību aspektiem, ne arī pašas zādzības vai cita parasta, ar sabiedrību saistīta “iemesla” dēļ, bet gan nozagto kvotu neatgūstamā rakstura dēļ”.
Treškārt, tā apgalvo, ka ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu paredzētās konfidencialitātes normas aizsargā tikai privātas intereses, proti, “citu tirgus saimnieciskās darbības subjektu, kuri ir pirkuši vai slēpuši zagtās kvotas”, intereses. Šīs normas turklāt, kā apgalvo prasītāja, nav nepieciešamas pareizai emisiju kvotu tirgus darbībai.
B –
Prasītājas argumentu pamatotība
Savā 2008. gada 9. septembra spriedumā apvienotajās lietās
C-120/06 P un C-121/06 P
FIAMM
u.c./Padome un Komisija (Krājums, I-6513. lpp.
, 175. un 176. punkts) Tiesa uzskatīja, ka “iespējama principa par atbildību pastāvēšana, ja publisko tiesību iestāde ir pieņēmusi tiesisku aktu vai ir tiesiski atturējusies no rīcības, it īpaši, ja šie abi rīcības veidi attiecas uz likumdošanas jomu”, nav izsecināma no dalībvalstu tiesību sistēmu salīdzinošas pārbaudes. Tālāk no iepriekš minētā tā izdarīja secinājumu attiecībā uz tās izskatīšanā nodoto konkrēto situāciju, lemjot, ka “pašlaik spēkā esošajās [Savienības] tiesībās nepastāv atbildības režīms, kas ļauj atzīt [Savienības] atbildību par rīcību, kura attiecas uz tās likumdošanas kompetences jomu, situācijā, kurā uz iespējamu šādas rīcības neatbilstību [ar starptautisku nolīgumu] nevar atsaukties [Savienības] tiesā”.
Tomēr 2010. gada 25. marta spriedumā lietā
C-414/08 P
Sviluppo Italia Basilicata
/Komisija (Krājums, I-2559. lpp.
, 141. punkts) pēc tam, kad Tiesa norādīja, ka tai nav jālemj par “Savienības atbildības par tiesiskās rīcības radīto kaitējumu iestāšanās iespēju tādos apstākļos kā aplūkojamajā lietā”, tā precizēja, ka Vispārējā tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, varēja noraidīt pamatu par Savienības atbildības konstatēšanu tiesiska akta dēļ ar pamatojumu, ka prasītājas apgalvotajiem zaudējumiem “katrā ziņā” nebija ārkārtēja un īpaša rakstura. Citiem vārdiem, Tiesa norādīja, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, tai neizlemjot jautājumu par to, vai Savienības tiesībās pastāv atbildība neatkarīgi no vainas, un tai “katrā ziņā” noraidot tajā iesniegtos argumentus, neesot pierādījumiem par apgalvoto zaudējumu ārkārtējo un īpašo raksturu.
Saskaņā ar judikatūru zaudējumus uzskata par “ārkārtējiem”, ja tie pārsniedz ekonomiskā riska robežas, kas ir neatņemama darbības daļa attiecīgajā nozarē, un par “īpašiem”, ja tie nesamērīgi skar konkrētu saimnieciskās darbības subjektu kategoriju salīdzinājumā ar citiem saimnieciskās darbības subjektiem (skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. februāra spriedumu lietā
T-170/00
Förde-Reederei
/Padome un Komisija,
Recueil
, II-515. lpp.
, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā katrā ziņā nav izpildīts viens no diviem kumulatīvajiem nosacījumiem: nav pierādīts apgalvoto zaudējumu ārkārtējais raksturs. Apstāklis, ka konfidencialitātes normas ir tikušas noteiktas ar Regulas Nr. 2216/2004 10. pantu un ka pēc tam Komisija tās ir piemērojusi prasītajai, nav ārkārtējs risks šajā nozarē: ja šādu normu nebūtu, nevarētu nodrošināt komercnoslēpuma ievērošanu, kas toties apdraudētu paša emisiju kvotu tirgus pastāvēšanu.
Turklāt papildus ir jānorāda, ka attiecīgajā nozarē, proti, attiecībā uz saimnieciskās darbības operatoriem, kuriem piemēro emisijas kvotu tirdzniecības sistēmu, piekļuve kvotām notiek, izmantojot informācijas sistēmu, kas ir pieslēgta tīmeklim. Ir vispārzināms, ka šādam darbības režīmam piemīt tehniskas nepilnības, dažreiz tās var būt ievērojamas. Zaudējumu, kas atbilst elektroniski pārskaitīto kvotu vērtībai bez prasītājas atļaujas uz citiem, ne viņas kontiem, līdz ar to katrā ziņā nevar uzskatīt par tādu, kas pārsniedz ekonomiskā vai tehniskā riska robežas darbībām attiecīgajā nozarē.
Līdz ar to prasījumi par atbildības neatkarīgi no vainas konstatēšanu ir katrā ziņā jānoraida.
Tādēļ prasība jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Šajā lietā, tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Holcim (Romania)

SA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus
.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2014. gada 18. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

I – No Kioto protokola izrietošās saistības

II – Savienībā ieviestais tiesiskais regulējums, lai īstenotu Kioto protokolu

A – Ar Savienības tiesisko regulējumu izveidotās siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotas

B – Kvotu piešķiršana un nodošana

C – Kvotu tirdzniecības sistēmas darbības noteikumi

III – Fakti pirms prasības iesniegšanas

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Par jautājumiem, kuri jāaplūko pirms lietas izskatīšanas pēc būtības

I – Par to, vai ir ievērots Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkts

A – Rīcība, kurā vaino Savienību

B – Norādītie zaudējumi

C – Cēloņsakarība

II – Par Rumānijas tiesā celtās prasības atlīdzināt tos pašus zaudējumus, kuri ir minēti šajā tiesvedībā, taču kas ir vērsta pret Rumānijas iestādēm, ietekmi

A – Prasības celšanas par zaudējumu atlīdzību Rumānijas tiesā ietekme uz šīs prasības pieņemamību

B – Prasības celšanas par zaudējumu atlīdzību Rumānijas tiesā ietekme uz šīs prasības pamatotības izskatīšanu

Par lietas būtību

I – Par atbildību vainas dēļ

A – Pirmā pārmestā darbība, kas izpaudās kā atteikums izpaust 2010. gada 16. novembrī, kā apgalvots, nozagto kvotu atrašanās vietu

1. Pirmās pārmestās rīcības esamība

2. Pirmās pārmestās rīcības tiesiskums

a) Pirmais pamats par Regulas Nr. 2216/2004 10. panta 1. punkta pārkāpumu

Prasītājas argumenti

Prasītājas argumentu pamatotība

– Regulas Nr. 2216/2004 10. panta normas, kas bija spēkā laikā, kad norisinājās Komisijai pārmestie fakti

– Regulas Nr. 2216/2004 10. panta interpretācija

– Piemērošana šajā lietā

b) Otrais pamats par pienākumu, kuri izriet no Kioto protokola, pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti

Pamata pamatotība

– Pirmais motīvs

– Otrais motīvs

c) Trešais pamats par Direktīvas 2003/87 19. un 20. panta pārkāpumu

Prasītājas argumenti

Prasītājas argumentu pamatotība

d) Ceturtais pamats par tiesību uz īpašumu pārkāpumu

Prasītājas argumenti

Prasītājas argumentu pamatotība

e) Piektais pamats par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa neievērošanu

f) Sestais pamats par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu

g) Septītais pamats par Direktīvas 91/308 2. panta pārkāpumu

B – Otrā pārmestā darbība, kas izpaudās kā atteikums aizliegt jebkuru darījumu ar 2010. gada 16. novembrī, kā apgalvots, nozagtajām kvotām

1. Otrās pārmestās darbības pastāvēšana

2. Otrās pārmestās rīcības tiesiskums

a) Pirmais pamats par labas pārvaldības principa pārkāpumu

b) Otrais pamats par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu

c) Trešais pamats par Direktīvas 2003/87 20. panta pārkāpumu

d) Ceturtais pamats par vienlīdzības principa pārkāpumu

e) Piektais pamats par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa neievērošanu

II – Par atbildību neatkarīgi no vainas

A – Prasītājas argumenti

B – Prasītājas argumentu pamatotība

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.