CELEX: 62010CJ0177
Szociálpolitika
1999/70/EK irányelv
A határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló ESZSZ, UNICE és CEEP keretmegállapodás
4. szakasz
A keretmegállapodás alkalmazása a közszolgálat területén
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött
keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
6. kötet, 368. o.) mellékletét képező, 1999. március 18‑án megkötött, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás
(a továbbiakban: keretmegállapodás) 4. szakaszának értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet az F. J. Rosado Santana, jelenleg a Junta de Andalucía hivatásos köztisztviselője és a Consejería de Justicia
y Administración Pública de la Junta de Andalucía (az Andalúziai Autonóm Közösség kormányának igazságügyi és közigazgatási
minisztériuma; a továbbiakban: Consejería) között, ez utóbbi azon határozatának tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében
terjesztették elő, amelyben megsemmisítette az F. J. Rosado Santanának az asszisztensek általános kategóriájába tartozó hivatásos
köztisztviselőként belső előléptetés útján történő kinevezésére vonatkozó aktusokat.

Jogi háttér

Az uniós szabályozás
Az EK 139. cikk (2) bekezdésén alapuló 1999/70 irányelv (14) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a keretmegállapodást aláíró
felek kinyilvánították azt az óhajukat, hogy javítani kell a határozott ideig tartó munkaviszony minőségén a hátrányos megkülönböztetés
tilalma elve alkalmazásának biztosításával, és hogy ki kell alakítani az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések
vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozásának kereteit.
Az említett irányelv 1. cikke értelmében „ezen irányelv célja a […] keretmegállapodás végrehajtása, amely megállapodást […]
általános iparági szervezetek (ESZSZ, UNICE és CEEP) kötöttek”.
Ezen irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében:
„A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz,
hogy ennek az irányelvnek 2001. július 10‑e előtt megfeleljenek, vagy biztosítják, hogy legkésőbb eddig az időpontig a szociális
partnerek a szükséges rendelkezéseket megállapodás útján bevezetik, miközben a tagállamok megteszik az ezen irányelvben előírt
eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.”
A keretmegállapodás 1. szakasza értelmében annak célja:
„a)      a megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó
munkavégzés [helyesen: munkaviszony] minőségét;
b)      az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása
kereteinek megállapítása.”
A keretmegállapodás 2. szakasza 1. pontjának szövege a következő:
„Ez a megállapodás olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy
a tagállamokban kialakult [helyesen: hatályban lévő] gyakorlat szerinti munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek.”
A keretmegállapodás 3. szakasza a következőképpen rendelkezik:
„Meghatározások:
1.      »határozott időre alkalmazott munkavállaló«: az a munkavállaló, aki a munkáltató és a munkavállaló által közvetlenül létesített,
határozott időre létrejött munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkezik, ahol a szerződés [helyesen: amelynek] megszűnését
olyan objektív feltételek útján állapítják meg, mint meghatározott időpont elérése, meghatározott feladat elvégzése vagy meghatározott
esemény bekövetkezése.
2.      »összehasonlítható állandó munkavállaló« [helyesen: összehasonlítható határozatlan időre alkalmazott munkavállaló]: határozatlan
időre szóló munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkező munkavállaló, aki ugyanannál a vállalkozásnál dolgozik, és akit
ugyanolyan vagy hasonló munkára/tevékenységre alkalmaztak, kellő figyelmet szentelve a szakmai/gyakorlati ismereteknek [helyesen:
és akit a képesítések/képességek szempontjából ugyanolyan vagy hasonló munkára/tevékenységre alkalmaztak]. Ahol nincs összehasonlítható
határozatlan időre alkalmazott munkavállaló, ott az összehasonlítást az irányadó kollektív szerződésre, vagy ennek hiányában
a nemzeti törvényekre, kollektív megállapodásokra vagy gyakorlatra történő hivatkozással végzik.”
A keretmegállapodás 4. szakaszának – amely „A megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalmának elve” címet
viseli – 1. és 4. pontja szerint:
„1.      A foglalkoztatási feltételek [helyesen: munkafeltételek] szempontjából a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók nem
részesülhetnek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint a velük összehasonlítható határozatlan időre alkalmazott munkavállalók csupán
azért, mert határozott idejű munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek, kivéve ha az eltérő bánásmód objektív alapon
[helyesen: okokkal] igazolható.
[…]
4.      A sajátos munkafeltételekkel kapcsolatos, a vállalkozásnál eltöltött idő alapján történő minősítés a határozott időre alkalmazott
munkavállalók és az állandó munkavállalók esetében azonosak, kivéve ha a vállalkozásnál eltöltött idő alapján történő eltérő
minősítést objektív okok indokolják [helyesen: A különös munkafeltételekkel kapcsolatos, a szolgálati időre vonatkozó kritériumok
azonosak a határozott időre alkalmazott munkavállalók és a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók esetében, kivéve ha
az e kritériumokban való eltérést objektív okok igazolják].”
A nemzeti szabályozás
Az 1978. december 26‑i Ley 70/1978 de reconocimiento de servicios previos en la Administración Pública (a közigazgatásban
eltöltött szolgálati idő elismeréséről szóló 70/1978 törvény; a BOE 1979. január 10‑i 9. száma, 464. o.; a továbbiakban: 70/1978
törvény) 1. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Közigazgatásban eltöltött szolgálati időnek minősül a közigazgatásnak az előző bekezdésben említett bármelyik ágában akár
szerződéses (határozott időre szerződtetett vagy ideiglenes) köztisztviselőként, akár közigazgatási szerződés vagy munkaszerződés
alapján eltöltött szolgálati idő is, függetlenül attól, hogy az említett szerződések okirati formában létrejöttek‑e, vagy
sem.”
Az 1994. december 30‑i Ley 42/1994 de medidas fiscales, administrativas y de orden sociallal (az adóügyi, igazgatási és szociális
jellegű intézkedésekről szóló 42/1994 törvény; a BOE 1994. december 31‑i 313. száma, 39457. o,) módosított, 1984. augusztus
2‑i Ley 30/1984 de reforma de la Función Pública (a spanyol közszolgálat reformjáról szóló 30/1984 törvény; a BOE 1984. augusztus
3‑i 185. száma, 22629. o.) 22. kiegészítő rendelkezése szerint:
„A C csoportba tartozó beosztásba vagy fokozatba be lehet kerülni a D csoportba tartozó és – ha létezik ilyen – az adott tevékenységi
területnek vagy munkakörnek megfelelő beosztásból vagy fokozatból való belső előléptetéssel, amelyre versenyvizsga‑rendszerben
kerül sor az előmenetellel és a betöltött tisztségekkel kapcsolatos képességeknek, a végzettségi szintnek és az eltöltött
szolgálati időnek a versenyvizsga során való értékelésével.
Az előléptetéshez a következők szükségesek: a jelen törvény 25. cikkében szereplő képesítések, vagy a D csoportba tartozó
beosztásban vagy fokozatban eltöltött tízéves szolgálati idő, vagy ötéves szolgálati idő, ha az érintett objektív kritériumok
alapján hozzáférhető, szakirányú képzésen vett részt.
A jelen rendelkezés a köztisztviselői jogállás alapvető szabálya, amelyet az Alkotmány 149. cikke (1) bekezdésének 18. pontja
alapján fogadtak el.”
A 2002. január 9‑i Decreto 2/2002 por el que se aprueba el Reglamento General de Ingreso, promoción interna, provisión de
puestos de trabajo y promoción profesional de los funcionarios de la Administración General de la Junta de Andalucía (a Junta
de Andalucía általános szervezetrendszerébe tartozó köztisztviselők felvételére, belső előléptetésére, állásba történő beosztására
és szakmai előléptetésére vonatkozó általános szabályzat megállapításáról szóló 2/2002 rendelet; (a BOJA 2002. január 19‑i
8. száma. 913. o.) 32. cikke hasonlóképpen rendelkezik, mint az említett kiegészítő rendelkezés.
A 2007. április 13‑i Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público (a közszolgálatban alkalmazottakra vonatkozó alapszabályzatról
szóló 7/2007 törvény; a BOE 2007. április 13‑i 89. száma, 16270. o.; a továbbiakban: LEBEP) a 2. cikke (1) bekezdésének megfelelően
a köztisztviselőkre, valamint adott esetben többek között az autonóm közösségek közigazgatási szerveiben dolgozó szerződéses
alkalmazottakra alkalmazandó.
A LEBEP 8. cikkének (2) bekezdése szerint a közszolgálatban alkalmazottak a következő kategóriák egyikébe tartoznak: hivatásos
köztisztviselők (funcionarios de carrera), ideiglenes köztisztviselők (funcionarios interinos), szerződéses alkalmazottak
és kisegítő alkalmazottak.
A LEBEP 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Hivatásos köztisztviselők azok a törvényben megjelölt személyek, akik a közigazgatási jog által szabályozott szolgálati viszony
keretében közigazgatási szervnél dolgoznak, és díjazás ellenében állandó jellegű szakmai feladatokat látnak el.”
A LEBEP 10. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Ideiglenes köztisztviselők azok a személyek, akiket kifejezetten igazolt szükségszerű vagy sürgős okból ideiglenes köztisztviselőnek
neveztek ki hivatásos köztisztviselői feladatok ellátására a következők esetén:
a)      olyan betöltetlen állás, amelyet nem lehet hivatásos köztisztviselővel betölteni;
b)      hivatásos köztisztviselő ideiglenes helyettesítése;
c)      ideiglenes feladatok ellátása;
d)      túlmunka vagy a feladatok halmozódása tizenkét hónap alatt legfeljebb hat hónapig.”
A LEBEP 18. cikke – amely „A hivatásos köztisztviselők belső előléptetése” címet viseli – a következőképpen szól:
„(1)      A belső előléptetésekre olyan kiválasztási eljárás keretében kerül sor, amely garantálja az egyenlőség, az érdem, illetve
a képesség alkotmányos elvének tiszteletben tartását […]
(2)      A köztisztviselőknek meg kell felelniük a kiválasztási eljárásban való részvétel feltételeinek, az előléptetés előtti alcsoportban
– vagy ha ilyen nincs, a szakmai besorolási csoportban – eltöltött legalább kétéves aktív szolgálati idővel kell rendelkezniük,
és sikerrel kell teljesíteniük a kiválasztási eljárás megfelelő vizsgáit.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Bíróság elé terjesztett információkból kitűnik, hogy az alapeljárás felperese 1989 és 2005 között ideiglenes köztisztviselőként
a Junta de Andalucía szerveinél dolgozott. 2005‑ben vált az andalúziai közigazgatás hivatásos köztisztviselőjévé.
2007. december 17‑én a Consejería versenyvizsga‑kiírást tett közzé a
Boletín Oficial de la Junta de Andalucíában
, amelyben kihirdette, hogy vizsgákat rendez abból a célból, hogy kiválassza azokat a köztisztviselőket, akik belső előléptetés
útján az andalúziai közigazgatásban alkalmazott asszisztensek általános kategóriájába kerülhetnek.
Az említett versenyvizsga‑kiírás több olyan feltételt is meghatározott, amelyeket a vizsgákra jelentkezőknek teljesíteniük
kellett. Először is a Junta de Andalucía általános köztisztviselői kara tagjának kellett lenniük. Másodszor Bachiller Superior
végzettséggel vagy azzal egyenértékű diplomával kellett rendelkezniük, illetve annak megszerzésére lehetőséget adó helyzetben
kellett lenniük, vagy ennek hiányában a D csoportba tartozó beosztásban hivatásos köztisztviselőként eltöltött tízéves szolgálati
idővel kellett rendelkezniük, vagy ötéves szolgálati idővel, ha az andalúz közigazgatási intézet által szervezett szakirányú
képzésen vettek részt. Végül a versenyvizsga tárgyát képező csoportnál eggyel alacsonyabb szintű csoport beosztásából kellett
pályázniuk a belső előléptetésre, és igazolniuk kellett, hogy legalább kétéves, hivatásos köztisztviselőként e csoportban
eltöltött szolgálati idővel rendelkeznek.
A versenyvizsga‑kiírásban az is szerepelt, hogy „nem vehető figyelembe a közigazgatási szervnél ideiglenes köztisztviselőként
vagy szerződéses alkalmazottként korábban eltöltött szolgálati idő, sem az ehhez hasonló korábbi szolgálati idő”.
Az alapeljárás felperese, aki a Junta de Andalucíánál rendszeresített állások D csoportjába tartozó és több mint kétéves szolgálati
idővel rendelkező hivatásos köztisztviselőként részt vett a kiválasztási vizsgákon, eredetileg szerepelt a versenyvizsga sikeres
pályázóinak 2008. november 12‑én közzétett végleges listáján.
Miután 2009. február 2‑án közzétették a meghirdetésre kerülő betöltetlen álláshelyek listáját, és F. J. Rosado Santana benyújtotta
a kért dokumentumokat, a Consejería főtitkára 2009. március 25‑i határozatában (a továbbiakban: az alapeljárás tárgyát képező
határozat) megsemmisítette a C csoportba tartozó hivatásos köztisztviselővé való előléptetését és kinevezését abból az okból,
hogy sem az előírt képesítésekkel, sem pedig – ezek hiányában – a hivatásos köztisztviselőként eltöltött tízéves szolgálati
idővel nem rendelkezik.
2009. június 8‑án az alapeljárás felperese keresetet terjesztett elő az alapeljárás tárgyát képező határozat ellen a spanyol
alkotmány törvény előtti egyenlőséget elismerő 14. cikke és a 70/1978 törvény 1. cikke alapján. Azt állította, hogy mivel
a Consejería főtitkára kizárólag a 2005 óta hivatásos köztisztviselőként eltöltött szolgálati idejét vette figyelembe, a korábban
ideiglenes köztisztviselőként eltöltött szolgálati idejét nem, az alapeljárás tárgyát képező határozat sérti a hátrányos megkülönböztetésnek
a keretmegállapodás 4. szakaszában szereplő tilalmának elvét.
A kérdést előterjesztő bíróság előtt a Consejería azzal érvelt, hogy a 70/1978 törvényt nem lehet alkalmazni a valamely versenyvizsgához
megkövetelt képesítések meghatározása keretében, mivel az ideiglenes köztisztviselők tekintetében a korábbi szolgálati időt
csak gazdasági okok miatt lehet figyelembe venni. Ellenkező esetben kedvezőbb bánásmódban részesülne a korábban ideiglenes
köztisztviselőként szolgálati időt szerzett köztisztviselő annál, aki nem volt ideiglenes köztisztviselő. Ez hátrányos megkülönböztetést
jelentene, mivel tekintettel az ideiglenes köztisztviselő által végzett munka jellegére – amelyre nem jellemző a közszolgálatban
megszokott állandóság és stabilitás – a hivatásos köztisztviselőként szerzett szolgálati időnek mindig meg kell előznie az
ideiglenes köztisztviselőként eltöltött szolgálati időn alapuló előnyöket.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº12 de Sevilla (12. közigazgatási
bíróság [Sevilla, Spanyolország]) arra vár választ, hogy milyen következményekkel járnak a Tribunal Constitucional azon határozatai,
amelyek szerint megengedett az ugyanazon feladatokat ellátó hivatásos és ideiglenes köztisztviselőkkel való eltérő bánásmód.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja azonban, hogy e határozatoknak részben ellentmondanak a Tribunal Constitucional
más ítéletei.
A kérdést előterjesztő bíróság azt is megállapítja, hogy a spanyol bíróságok nagy része egyfajta elvi álláspontot követ, amelynek
értelmében olyan nyilvános versenyvizsgák esetében, amelyek keretében közzéteszik a jelentkezők vizsgákon való részvételének
és értékelésének feltételeit magállapító rendelkezéseket, ez utóbbiak képezik a versenyvizsgára irányadó „jogot”, és ha az
érintett nem vitatta e rendelkezéseket az erre előírt határidőn belül, akkor később már nem lehet a jogellenességükre hivatkozni
a versenyvizsgának a szóban forgó személyt érintő eredménye vitatása céljából.
Az említett bíróság szerint az alapeljárásban az az alapvető kérdés merül fel, hogy ellentétes‑e a keretmegállapodás 4. szakaszával
az olyan nemzeti szabályozás, amely két hivatásos köztisztviselő összehasonlításakor kizárja az egyikük szolgálati idejének
figyelembevételét kizárólag amiatt, hogy ezen idő eltöltésekor ideiglenes köztisztviselő volt.
E körülmények között a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº12 de Sevilla úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti,
és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni az [1999/70] irányelvet, hogy abban az esetben, ha az [Európai] Unió egyik tagállamának alkotmánybírósága
már kimondta, hogy nem feltétlenül alkotmányellenes, ha ezen állam ideiglenes és véglegesített köztisztviselői tekintetében
eltérő jogokat állapítanak meg, az szükségszerűen azt kellene jelentse, hogy a közösségi jog hivatkozott aktusa nem alkalmazható
az említett tagállam közszolgálati rendszerének keretében?
2)      Úgy kell‑e értelmezni ezt az irányelvet, hogy azzal ellentétes, ha valamely nemzeti bíróság olyan módon értelmezi az egyenlő
bánásmód elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amely általános jelleggel kizárja a hatályuk alól a szerződéses
alkalmazottak és a hivatásos köztisztviselők egyenlőségét?
3)      Úgy kell‑e értelmezni a [keretmegállapodás 4. szakaszát], hogy azzal ellentétes, ha az ideiglenes köztisztviselőként teljesített
szolgálatot nem veszik figyelembe eltöltött szolgálati időként a hivatásos köztisztviselővé váláskor, különösen a köztisztviselő
díjazása, besorolás és előmenetele szempontjából?
4)      A [keretmegállapodás 4. szakasza] alapján olyan módon kell‑e értelmezni a nemzeti jogszabályokat, amely nem zárja ki a határozott
időre szóló szerződés alapján eltöltött szolgálati idő figyelembevételét a köztisztviselők által eltöltött szolgálati idő
kiszámítása során?
5)      Úgy kell‑e értelmezni a [keretmegállapodás 4. szakaszát], hogy még abban az esetben is, ha nyilvános álláshirdetést tettek
közzé, és azt az érintett nem vitatta, a nemzeti bíróság köteles vizsgálni, hogy ezen álláshirdetés ellentétes‑e [az uniós]
szabályozással, és ha igen, akkor nem alkalmazhatja azt vagy az annak alapjául szolgáló nemzeti rendelkezést annyiban, amennyiben
azok ellentétesek az említett szakasszal?”

A kereset elfogadhatóságáról
A Consejería úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat általában, illetve konkrétan az előzetes döntéshozatalra
előterjesztett első, második és ötödik kérdés nem felel meg a Bíróságnak az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekre vonatkozó
ítélkezési gyakorlatában meghatározott követelményeknek. E határozat ugyanis nem jelöli meg az alapeljárásban alkalmazandó
nemzeti szabályokat és az alapeljárás hátterét képező nemzeti jogi rendszert. A kérdést előterjesztő bíróság nem ismerteti
azokat az okokat sem, amelyek alapján az 1999/70 irányelv alkalmazása mellett döntött, illetve nem mutatta be az irányelv
és az említett nemzeti szabályok közötti összefüggést.
A Consejería ezenfelül azzal érvel, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tévesen határozzák meg a keretmegállapodás
4. szakaszának hatályát, és emiatt megint csak elfogadhatatlanok.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróság között az EUMSZ 267. cikkel létrehozott együttműködés
keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróságok feladata annak eldöntése, hogy
az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak
feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság
– főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd különösen a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott
ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 59. pontját, valamint a C‑45/09. sz. Rosenbladt‑ügyben 2010. október 12‑én hozott ítélet [az
EBHT‑ban még nem tették közzé] 32. pontját).
Egyébiránt a nemzeti bíróságok feladata, hogy ismertessék a Bírósággal azon ténybeli vagy jogi elemeket, amelyek szükségesek
ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon (a C‑249/97. sz. Gruber‑ügyben 1999. szeptember 14‑én hozott ítélet
[EBHT 1999., I‑5295. o.] 19. pontja).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kellően egyértelműen meghatározta mind az alapeljárásban
alkalmazandó spanyol jogi rendelkezéseket, mind azok nemzeti jogi hátterét. Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból
egyértelműen kitűnnek azok az okok, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróság feltette az 1999/70 irányelv értelmezésére
vonatkozó kérdéseket.
A Consejería arra vonatkozó érvelését illetően, hogy a kérdést előterjesztő bíróság tévesen határozta meg a kerethatározat
4. szakasza 1. pontjának hatályát, elegendő azt megállapítani, hogy ez nem az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával,
hanem annak érdemével összefüggő kérdés.
A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet teljes egészében elfogadhatónak kell tekinteni.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás alkalmazhatóságára vonatkozó előzetes észrevételek
A spanyol kormány és az Európai Bizottság szerint az 1999/70 irányelv és a mellékletét képező keretmegállapodás nem alkalmazható
az alapeljárásban.
A spanyol kormány megállapítja, hogy az alapeljárás felperese maga is hivatásos köztisztviselő volt – 2005 óta –, amikor részt
vett a belső előléptetési eljárásban, amelyre az alkalmazandó szabályozásnak megfelelően csak hivatásos köztisztviselők jelentkezhettek.
Az általa hivatkozott eltérő bánásmódban tehát az ezen eljárásban részt vevő, és vagy a megkövetelt képesítéssel, vagy hivatásos
köztisztviselőként eltöltött tízéves szolgálati idővel rendelkező más hivatásos köztisztviselőkhöz képest részesült. Mind
a spanyol kormány, mind a Bizottság azt állítja, hogy a keretmegállapodás nem vonatkozik a határozatlan időre alkalmazott
munkavállalókkal való egyenlő bánásmódra, még akkor sem, ha közülük egyesek korábban határozott időre alkalmazott munkavállalóként
teljesítettek is szolgálatot.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás a 2. szakaszának 1. pontja értelmében olyan határozott időre
alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban hatályban lévő gyakorlat
szerinti munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek.
A Bíróság már kimondta, hogy az 1999/70 irányelvet és a keretmegállapodást valamennyi olyan munkavállalóra alkalmazni kell,
aki díjazás ellenében végez munkát a közte és a munkáltatója között fennálló, határozott idejű munkaviszony keretében (a C‑307/05. sz.
Del Cerro Alonso‑ügyben 2007. szeptember 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑7109. o.] 28. pontja).
Önmagában az a tény, hogy az alapeljárás felperese hivatásos köztisztviselővé vált, és a valamely belső kiválasztási eljárásban
való részvétele e minőséghez kötött, nem zárja ki őt abból a lehetőségből, hogy bizonyos körülmények esetén a hátrányos megkülönböztetésnek
a keretmegállapodás 4. szakaszában szereplő tilalmának elvére hivatkozzon.
Az alapeljárásban ugyanis a felperes hivatásos köztisztviselőként azt az eltérő bánásmódot kifogásolja, amelyben a szolgálati
időnek és a megszerzett szakmai tapasztalatnak egy belső kiválasztási eljárás keretében való figyelembevétele alkalmával részesült.
Amíg a hivatásos köztisztviselőként eltöltött szolgálati időt figyelembe vették, addig az ideiglenes köztisztviselőként eltöltött
szolgálati időt nem, anélkül hogy – az alapeljárás felperese szerint – megvizsgálták volna az ellátott feladatok típusát és
az e feladatokból fakadó jellegzetességeket. Mivel a keretmegállapodás 4. szakaszával ellentétes, az alapeljárás felperesét
állítólag ért hátrányos megkülönböztetés az ideiglenes köztisztviselőként teljesített szolgálati időre vonatkozik, nincs jelentősége
annak a ténynek, hogy a szóban forgó ideiglenes köztisztviselő időközben hivatásos köztisztviselővé vált.
Ezenfelül meg kell állapítani, hogy a keretmegállapodás 4. szakaszának 4. pontjában az szerepel, hogy a különös munkafeltételekkel
kapcsolatos, a szolgálati időre vonatkozó kritériumok azonosak a határozott időre alkalmazott munkavállalók és a határozatlan
időre alkalmazott munkavállalók esetében, kivéve ha az e kritériumokban való eltérést objektív okok igazolják. Sem e rendelkezés
szövegéből, sem a hátterét képező összefüggésekből nem következik, hogy e rendelkezés alkalmazhatósága megszűnik, ha az érintett
munkavállaló határozatlan időre alkalmazott munkavállalóvá válik. Ugyanis az 1999/70 irányelvvel és a keretmegállapodással
elérni kívánt célok – amely aktusok nemcsak a hátrányos megkülönböztetés tiltására, hanem az egymást követő, határozott ideig
tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozására is irányulnak – ennek ellenkezőjét
támasztják alá.
A keretmegállapodás alkalmazásának kizárása olyan helyzetben, mint amelyről az alapeljárásban szó van – ahogyan azt a spanyol
kormány és a Bizottság szorgalmazza – azt jelentené, hogy az említett 4. szakaszban szereplő célt figyelmen kívül hagyva csökkentenénk
az érintett munkavállalóknak a hátrányos megkülönböztetésekkel szemben biztosított védelem terjedelmét, illetve e szakasz
indokolatlanul megszorító, a Bíróság ítélkezési gyakorlatával ellentétes értelmezéséhez vezetne (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 37. és 38. pontját, valamint a C‑268/06. sz. Impact‑ügyben 2008.
április 15‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2483. o.] 114. és 115. pontját).
A Consejería a maga részéről azt állítja, hogy a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja nem alkalmazandó az alapeljárásban,
mivel a hivatásos köztisztviselőként eltöltött szolgálati időre vonatkozó feltétel a munkavállalással kapcsolatos, valamely
kiválasztási eljárásban való részvételhez előírt feltételt képez, nem pedig az e szakasz értelmében vett munkafeltételt.
A Bíróság már megállapította, hogy munkafeltételekre vonatkoznak az ahhoz teljesítendő szolgálati időre vonatkozó nemzeti
szabályok, hogy az érintett magasabb fizetési fokozatba legyen besorolható, illetve róla évente értékelő jelentés készüljön,
aminek következményeként olyan előléptetésben részesülhet, mint amelyről az alapeljárásban szó van (lásd analógia útján, a
férfi és a női munkavállalókkal való egyenlő bánásmód területén a C‑136/95. sz. Thibault‑ügyben 1998. április 30‑án hozott
ítélet [EBHT 1998., I‑2011. o.] 27. pontját, valamint a C‑284/02. sz. Sass‑ügyben 2004. november 18‑án hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑11143. o.] 31. és 34. pontját).
Következésképpen a munkafeltételeknek a keretmegállapodás 4. szakasza 1. pontjában szereplő fogalma magában foglalja az olyan
feltételt, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, és amely a korábban ideiglenes köztisztviselőként eltöltött szolgálati
időnek valamely belső előléptetésre irányuló kiválasztási eljárás keretében való figyelembevételére vonatkozik.
A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy – a Consejería, a spanyol kormány és a Bizottság állításával
ellentétben – semmi nem zárja ki az 1999/70 irányelvnek és a keretmegállapodás 4. szakaszának az alapeljárásban való alkalmazhatóságát.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az együtt vizsgálandó első és második kérdésével lényegében arra vár választ, hogy valamely
tagállam bíróságai – beleértve az alkotmánybíróságot is – értelmezhetik‑e olyan módon az 1999/70 irányelvet és a hátrányos
megkülönböztetés tilalmának a keretmegállapodás 4. szakaszában szereplő elvét, amely kizárja az ezen uniós jogi aktusoknak
az említett tagállam közszolgálatára, illetve az e tagállam ideiglenes és hivatásos köztisztviselőivel való bármely eltérő
bánásmódra történő alkalmazását.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az irányelvek kötelezővé teszik minden egyes címzettnek minősülő tagállam számára,
hogy az érintett irányelv teljes érvényesülésének biztosítása érdekében – az irányelv céljával összhangban – valamennyi szükséges
intézkedést megtegyen (lásd a 14/83. sz., von Colson és Kamann ügyben 1984. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 1891. o.]
15. pontját, valamint a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 40. pontját).
A tagállamok valamely irányelvből eredő, az abban szereplő eredmény elérésére vonatkozó kötelezettsége, valamint az EUSZ 4. cikk
(3) bekezdése szerinti azon feladatuk, hogy megtegyék a megfelelő általános és különös intézkedéseket e kötelezettség teljesítésének
biztosítása érdekében, a tagállamok minden hatóságára vonatkozik, beleértve hatáskörük keretén belül az igazságszolgáltatási
szerveket is (a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 41. pontja).
Különösen a nemzeti bíróságok feladata ugyanis a jogalanyokat az uniós jogi rendelkezések alapján megillető jogi védelem és
e rendelkezések teljes érvényesülésének garantálása (a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 42. pontja).
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti szabályozás uniós jogi követelményeknek megfelelő értelmezése és
alkalmazása lehetőségének hiányában a nemzeti bíróságok és a közigazgatási szervek kötelesek teljes egészében alkalmazni az
uniós jogot, és megvédeni az uniós jog által a magánszemélyeknek biztosított jogokat, szükség esetén mellőzve a nemzeti jog
azon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek az uniós joggal ellentétesek (lásd ebben az értelemben a 103/88. sz. Costanzo‑ügyben
1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.] 33. pontját, a C‑208/05. sz. ITC‑ügyben 2007. január 11‑én hozott
ítélet [EBHT 2007., I‑181. o.] 68. és 69. pontját, valamint a C‑429/09. sz. Fuß‑ügyben 2010. november 25‑én hozott ítélet
[az EBHT‑ban még nem tették közzé] 40. pontját).
A keretmegállapodást, amely az EK 139. cikk (1) bekezdése alapján szociális partnerek közötti uniós szintű párbeszéd alapján
jött létre, az ugyanezen cikk (2) bekezdésének megfelelően az Európai Unió Tanácsának irányelvével hajtották végre, amelynek
így szerves részét képezi (a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 58. pontja).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a keretmegállapodásban szereplő előírások a közigazgatási szervekkel és a közszféra
egyéb jogalanyaival létesített, határozott idejű munkaszerződésekre és munkaviszonyokra egyaránt alkalmazandók (a C‑212/04. sz.,
Adeneler és társai ügyben 2006. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6057. o.] 54. pontja, valamint a C‑444/09. és C‑456/09. sz.,
Gavieiro Gavieiro és Iglesias Torres egyesített ügyekben 2010. december 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
38. pontja).
A keretmegállapodás közvetlen hatállyal bíró 4. szakasza kimondja, hogy a munkafeltételek és az azokra vonatkozó, a szolgálati
idővel kapcsolatos kritériumok szempontjából a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók nem részesülhetnek kedvezőtlenebb
bánásmódban, mint a velük összehasonlítható határozatlan időre alkalmazott munkavállalók csupán azért, mert határozott időre
alkalmazzák őket (a fent hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 59. és 68. pontja).
Tény, hogy ez a rendelkezés a hátrányos megkülönböztetés tilalmának benne megfogalmazott elve alól kivételt enged objektív
okokra alapozott igazolás esetén.
Mindazonáltal az a tény, hogy meghatározott körülmények fennállásakor, objektív okok esetén a határozott és a határozatlan
időre alkalmazott munkavállalók eltérő bánásmódban részesíthetők, semmiképpen nem jelenti, hogy kizárható az 1999/70 irányelvnek
és a keretmegállapodásnak a valamely tagállam közszolgálati rendszerében alkalmazott munkavállalókra való alkalmazása.
A spanyol kormány a maga részéről azt állítja, hogy téves az első kérdés alapjául szolgáló előfeltevés, mivel a Tribunal Constitucional
nem mellőzte az 1999/70 irányelvnek a spanyol ideiglenes köztisztviselőkre való alkalmazását, továbbá nem ismerte el általános
módon, hogy a hivatásos köztisztviselőkhöz képest igazolás nélkül eltérő bánásmódban lehet részesíteni őket.
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bíróságnak nem az a feladata, hogy értelmezze a nemzeti jogszabályokat, mivel
az a nemzeti bíróságok kizárólagos hatáskörébe tartozik (a C‑409/06. sz. Winner Wetten ügyben 2010. szeptember 8‑án hozott
ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 35. pontja), illetve hogy a Bíróság nem helyettesítheti a saját értékelésével a
kérdést előterjesztő bíróságnak az említett bíróságok ítélkezési gyakorlatának a fejlődésére vonatkozó értékelését.
Abban az esetben, ha valamely nemzeti bíróság – beleértve az alkotmánybíróságot – kizárná az 1999/70 irányelvnek és a keretmegállapodásnak
az adott állam közszolgálati rendszerére való alkalmazását, és/vagy az e keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja értelmében
vett objektív okok hiányában lehetővé tenné az ideiglenes és a hivatásos köztisztviselőkkel való eltérő bánásmódot, meg kellene
állapítani, hogy ezen ítélkezési gyakorlat ellentétes az említett uniós jogi aktusok rendelkezéseivel, illetve sérti a tagállamok
bíróságait a hatáskörük keretében terhelő azon kötelezettséget, hogy garantálják a jogalanyokat az uniós jogi rendelkezések
alapján megillető jogi védelmet, illetve az említett rendelkezések teljes érvényesülését.
E körülmények között az első és a második kérdésre azt kell válaszolni, hogy az 1999/70 irányelvet és a mellékletét képező
keretmegállapodást úgy kell értelmezni, hogy egyrészt ezen aktusokat alkalmazni kell a közigazgatási szervekkel és a közszféra
egyéb jogalanyaival létesített, határozott idejű munkaszerződésekre és munkaviszonyokra, másrészt ezen aktusok előírják, hogy
tilos a valamely tagállam összehasonlítható hivatásos és ideiglenes köztisztviselőivel kizárólag amiatt való eltérő bánásmód,
hogy ez utóbbiakat határozott időre alkalmazzák, kivéve ha az eltérő bánásmód az említett keretmegállapodás 4. szakaszának
1. pontja értelmében vett objektív okokkal igazolható.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság az együtt vizsgálandó harmadik és negyedik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a keretmegállapodás
4. szakaszát úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha a valamely közigazgatási szerv ideiglenes köztisztviselője által
eltöltött szolgálati időt nem veszik figyelembe az időközben hivatásossá vált köztisztviselő olyan belső előléptetésre való
jelentkezésekor, amelyre kizárólag a hivatásos köztisztviselők pályázhatnak.
Amint az az első két kérdésre adott válaszból kitűnik, a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja tiltja, hogy a munkafeltételek
tekintetében kedvezőtlenebb bánásmódban részesítsék a határozott időre alkalmazott munkavállalókat, mint az összehasonlítható
határozatlan időre alkalmazott munkavállalókat csupán azért, mert határozott időre alkalmazzák őket, kivéve ha az eltérő bánásmód
objektív okokkal igazolható. E szakasz 4. pontja ugyanezt a tilalmat mondja ki a különös munkafeltételekkel kapcsolatos, a
szolgálati időre vonatkozó kritériumokat illetően.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve megköveteli,
hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon,
hacsak ez a bánásmód objektív módon nem igazolható (lásd különösen a C‑313/04. Franz Egenberger‑ügyben 2006. július 11‑én
hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6331. o.] 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Annak értékelésekor, hogy az érintettek a keretmegállapodás értelmében vett azonos vagy hasonló munkát végeznek‑e, e keretmegállapodás
3. szakasza 2. pontjának és 4. szakasza 1. pontjának megfelelően azt kell vizsgálni, hogy bizonyos tényezők – mint például
a munka jellege, a képesítési feltételek és a munkafeltételek – összessége alapján e személyeket összehasonlítható helyzetben
lévőknek lehet‑e tekinteni (a C‑273/10. sz. Montoya Medina‑ügyben 2011. március 18‑án hozott végzés 37. pontja).
Főszabály szerint a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapeljárás felperese ideiglenes köztisztviselőként
azon hivatásos köztisztviselők helyzetével összehasonlítható helyzetben volt‑e, akik a szóban forgó kiválasztási eljárás keretében
bizonyították, hogy a D. csoportba tartozó köztisztviselői beosztásban eltöltött tízéves szolgálati idővel rendelkeznek.
Ha az bizonyosodik be, hogy az alapeljárás felperese által ideiglenes köztisztviselőként ellátott feladatok nem felelnek meg
a D. csoportba tartozó, a versenyvizsga‑kiírásban előírt beosztású hivatásos köztisztviselők feladatainak, akkor az érintett
semmiképpen nincs olyan helyzetben, amely összehasonlítható a belső előléptetésre pályázó, az említett beosztásokban eltöltöttként
megkövetelt szolgálati idővel rendelkező hivatásos köztisztviselő helyzetével.
Ugyanis az alapeljárás felperese által a Junta de Andalucía szolgálatában ideiglenes köztisztviselőként végzett munkával töltött
évek alatt ellátott feladatok jellege és az ezen a címen szerzett tapasztalat minősége nem csupán a hivatásos köztisztviselőkhöz
képest eltérő bánásmód objektív módon történő igazolására alkalmas tényezők egyikét képezik. E feladatok jellege és e tapasztalat
minősége egyben olyan kritériumnak számít, amely lehetővé teszi annak eldöntését, hogy az érintett a hivatásos köztisztviselők
helyzetével összehasonlítható helyzetben van‑e.
Ezzel szemben, ha az alapeljárás felperese ideiglenes köztisztviselőként az említett D. csoportba tartozó köztisztviselői
beosztásban – vagy az említett csoportba tartozó beosztású hivatásos köztisztviselő által ellátott feladatoknak megfelelő
feladatok ellátásával járó más beosztásban – eltöltött, tízéves szolgálati idővel rendelkezik, akkor a helyzetének a szóban
forgó kiválasztási eljárásban pályázó hivatásos köztisztviselők helyzetétől való megkülönböztetésére alkalmas egyetlen tényezőnek
az ideiglenes köztisztviselőként eltöltött szolgálati idő alatt a közte és a munkáltatója között fennálló munkaviszony ideiglenes
jellege tűnik.
Ebben az esetben tehát meg kellene vizsgálni, hogy fennáll‑e az említett szolgálati időnek a szóban forgó kiválasztási eljárásban
való figyelmen kívül hagyását igazoló objektív ok.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az „objektív okoknak” a keretmegállapodás 4. szakasza 1. pontjában szereplő
fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a határozott időre alkalmazott munkavállalókkal és a határozatlan
időre alkalmazott munkavállalókkal való eltérő bánásmódnak azon az alapon történő igazolását, hogy ezt az eltérő bánásmódot
általános és absztrakt nemzeti norma, például törvény vagy kollektív szerződés írja elő (a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben
hozott ítélet 57. pontja; a fent hivatkozott Gavieiro Gavieiro és Iglesias Torres egyesített ügyekben hozott ítélet 54. pontja,
valamint a fent hivatkozott Montoya Medina‑ügyben hivatkozott végzés 40. pontja).
Annak értékeléséhez, hogy a megállapított eltérő bánásmód valós igényeknek felel‑e meg, alkalmas‑e a kitűzött cél elérésére,
és ahhoz szükséges‑e, az említett fogalom megköveteli, hogy e bánásmódot a szóban forgó munkafeltételre a hátterét képező
egyedi körülmények között jellemző, pontosan meghatározott és konkrét tényezők megléte igazolja objektív és átlátható kritériumok
alapján. Az említett tényezők eredhetnek például azon feladatok különös jellegéből vagy sajátos jellemzőiből, amelyek ellátására
a határozott időre szóló szerződéseket megkötötték, illetve – adott esetben – a valamely tagállam által elérni kívánt jogszerű
szociálpolitikai célból (lásd különösen a fent hivatkozott Del Cerro Alonso‑ügyben hozott ítélet 53. és 58. pontját, valamint
a fent hivatkozott Gavieiro Gavieiro és Iglesias Torres egyesített ügyekben hozott ítélet 55. pontját).
A közigazgatásban dolgozók munkavégzésének ideiglenes jellegére való hivatkozás nem felel meg ezeknek a követelményeknek,
ekként pedig önmagában nem képezhet a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja szerinti objektív okot. Ugyanis az 1999/70
irányelv és a keretmegállapodás céljait lényegüktől fosztaná meg annak elismerése, hogy valamely munkaviszony ideiglenes jellege
önmagában elegendő a határozott időre alkalmazott munkavállalók és a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók közötti
eltérő bánásmód igazolásához, továbbá a határozott időre alkalmazott munkavállalók számára hátrányos helyzet állandósulását
eredményezné (a fent hivatkozott Gavieiro Gavieiro és Iglesias Torres egyesített ügyekben hozott ítélet 56. és 57. pontja,
valamint a fent hivatkozott Montoya Medina‑ügyben hozott végzés 42. és 43. pontja).
A spanyol kormány arra hivatkozik, hogy több különbség is fennáll a hivatásos és az ideiglenes köztisztviselők között, amelyek
igazolhatják az alapeljárás tárgyát képező eltérő bánásmódot. Először is hangsúlyozza, hogy ez utóbbiakkal szemben enyhébbek
a követelmények a hivatalba lépést, valamint az érdemek és a képességek igazolását illetően. Kiemeli továbbá, hogy az ideiglenes
köztisztviselők tekintetében nem érvényesül a mobilitás, mivel ahhoz az álláshelyhez vannak kötve, amelyet ideiglenesen betöltenek,
aminek következtében más jellegű és értékű tevékenységet végeznek, mint a hivatásos köztisztviselők. Ezenkívül a spanyol kormány
emlékeztet arra, hogy bizonyos munkakörök a hivatásos köztisztviselőknek vannak fenntartva, ami azt eredményezi, hogy minőségi
különbség áll fenn a tapasztalat és a képzettség terén. Végül e kormány azt hangsúlyozza, hogy az ideiglenes köztisztviselők
munkaviszonya megszűnhet, ha a kinevezésük oka megszűnik.
A tagállamok – arra a széles mozgástérre tekintettel, amellyel a saját közigazgatási rendszerük kialakítását illetően rendelkeznek –
főszabály szerint az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás megsértése nélkül előírhatnak szolgálati időre vonatkozó feltételeket
bizonyos állások betöltéséhez, a belső előléptetésre való pályázás lehetőségét a hivatásos köztisztviselőkre korlátozhatják,
illetve megkövetelhetik e köztisztviselőktől, hogy bizonyítsák, rendelkeznek a kiválasztási eljárás tárgyát képező csoportnál
eggyel alacsonyabb csoportnak megfelelő szakmai tapasztalattal.
Mindazonáltal, e mozgástér ellenére a tagállamoknak átlátható módon kell alkalmazniuk az általuk meghatározott kritériumokat,
és e kritériumoknak ellenőrizhetőeknek kell lenniük annak érdekében, hogy megakadályozzák, hogy a határozott időre alkalmazott
munkavállalók bármiből is ki legyenek zárva kizárólag a szolgálati idejüket és a szakmai tapasztalatukat igazoló munkaszerződés
vagy munkaviszony tartama alapján.
Amint azt a főtanácsnok az indítványa 62–65. pontjában kiemelte, az ideiglenes és a hivatásos köztisztviselők felvételével,
a megkövetelt képesítésekkel és a rájuk bízott feladatok jellegével kapcsolatos, a spanyol kormány által felhozott bizonyos
különbségek főszabály szerint igazolhatják a velük a munkafeltételeik tekintetében való eltérő bánásmódot.
Ha valamely kiválasztási eljárást illetően az ilyen eltérő bánásmód abból ered, hogy figyelembe kell venni az ezen eljárással
betölteni kívánt állásra vonatkozó, az ideiglenes köztisztviselő és a munkáltatója közötti munkaviszony határozott időtartamán
kívüli objektív követelményeket, az említett eltérő bánásmód igazolható lehet a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja
és/vagy 4. pontja értelmében.
Ezzel szemben az az általános és absztrakt feltétel, hogy az előírt szolgálati időt teljes egészében hivatásos köztisztviselőként
kell eltölteni, amely feltétel nem veszi figyelembe többek között sem az ellátandó feladatok különös jellegét, sem azok sajátos
jellemzőit, nem felel meg az ítélkezési gyakorlatban a keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontjára vonatkozóan felállított,
a jelen ítélet 72–74. pontjában felidézett követelményeknek.
Még ha az alapeljárás felperese egyértelműen meg is felel a versenyvizsga tárgyát képező állással járó beosztást magában foglaló
csoportnál eggyel alacsonyabb csoportban hivatásos köztisztviselőként eltöltött, legalább kétéves szakmai tapasztalatra vonatkozó
feltételnek, az ügynek a Bíróság rendelkezésére álló irataiból nem derül ki sem az, hogy melyek voltak az alapeljárás felperese
által azon évek során ellátott feladatok, amelyek alatt ideiglenes köztisztviselőként dolgozott, sem az, hogy mely fokozatban
látta el azokat, sem pedig az, hogy mi volt a kapcsolat a feladatai és a D. csoportba tartozó köztisztviselők feladatai között.
Az ügynek a Bíróság elé terjesztett irataiból tehát nem derül ki, hogy az ideiglenes köztisztviselőként eltöltött szolgálati
idő kizárását kizárólag az e köztisztviselők munkaszerződésének tartama igazolja, vagy fennállnak más, a kiválasztási eljárás
tárgyát képező állásokra vonatkozó objektív követelményekkel kapcsolatos olyan igazoló okok, amelyek a keretmegállapodás 4. szakaszának
1. pontja értelmében vett „objektív okoknak” minősíthetők.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát egyrészt annak megvizsgálása, hogy az alapeljárás felperesének helyzete az általa
ideiglenes köztisztviselőként eltöltött szolgálati idő tekintetében összehasonlítható‑e a Junta de Andalucía szolgálati idejüket
hivatásos köztisztviselőként töltő más alkalmazottainak helyzetével, másrészt a jelen ítélet 72–74. pontjában felidézett ítélkezési
gyakorlatra tekintettel annak értékelése, hogy a Consejería által elé terjesztett érvek a keretmegállapodás 4. szakaszának
1. pontja értelmében vett objektív okoknak minősülnek‑e.
A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik és a negyedik kérdésre azt kell válaszolni, hogy a keretmegállapodás 4. szakaszát
úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha a valamely közigazgatási szerv ideiglenes köztisztviselője által eltöltött
szolgálati időt nem veszik figyelembe az időközben hivatásossá vált köztisztviselő olyan belső előléptetésre való jelentkezése
során, amelyre kizárólag hivatásos köztisztviselők pályázhatnak, kivéve ha az említett szolgálati idő kizárása az e szakasz
1. pontja értelmében vett objektív okokkal igazolható. Nem minősül ilyen objektív oknak önmagában az a tény, hogy az ideiglenes
köztisztviselő határozott idejű munkaszerződés vagy munkaviszony keretében töltötte az említett szolgálati időt.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság, illetve a spanyol kormány által adott információkra tekintettel az ötödik kérdést úgy kell
érteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az elsődleges uniós jogot,
az 1999/70 irányelvet és a keretmegállapodást, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely szerint a hivatásos
köztisztviselőnek a valamely versenyvizsgára való pályázatát elutasító határozat elleni, az előléptetési eljárásnak a keretmegállapodás
4. szakaszával való ellentétességére alapított keresetét a versenyvizsga‑kiírás közzétételének időpontjától számított két
hónapos jogvesztő határidőn belül kell előterjesztenie.
A spanyol kormány úgy véli, hogy az 1998. július 13‑i Ley 29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso-administrativa
(a közigazgatási bíráskodásról szóló 29/1998 törvény; a BOE 1998. július 14‑i 167. száma, 23516. o.) 46. cikke (1) bekezdésének
megfelelően a keresetet a versenyvizsga‑kiírás közzétételének időpontjától, vagyis 2007. december 17‑től számított két hónapos
határidőn belül lehetett volna előterjeszteni. A spanyol jognak megfelelően az alapeljárás felperesének vagy a versenyvizsga‑kiírásban
szereplő feltételek elleni közvetlen keresetet kellett volna előterjesztenie az előírt határidőn belül, vagy a versenyvizsga
eredményét kellett volna keresetben vitatnia, ha az állítólagos semmisséget eredményező szabálytalanság a hatáskörrel rendelkező
hatóságnak a versenyvizsgára való jelentkezéshez előírt, önmagukban nem semmis feltételek alkalmazása során tanúsított magatartásából
eredt. Ezzel szemben az alapeljárás felperese nem támadhatja közvetett módon, a versenyvizsga eredménye elleni közvetlen keresettel,
az előírt határidőn túl a közszolgálatba való felvételt biztosító versenyvizsga feltételeit.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően vonatkozó uniós szabályozás hiányában a tagállamok eljárási autonómiájának
elve alapján ez utóbbiak belső jogrendjének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot, és meghatározni a jogalanyok
uniós jogból eredő jogai védelmének biztosítását célzó jogorvoslat eljárási szabályait (lásd különösen a fent hivatkozott
Impact‑ügyben hozott ítélet 44. pontját, valamint a C‑378/07–C‑380/07. sz., Angelidaki és társai egyesített ügyekben 2009.
április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3071. o.] 173. pontját).
Mindazonáltal minden egyes esetben a tagállamok felelőssége e jogok hatékony védelmének biztosítása (lásd különösen a fent
hivatkozott Impact‑ügyben hozott ítélet 45. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmének biztosítását célzó
jogorvoslat eljárási szabályai nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a belső jog szerinti hasonló keresetekre vonatkozóak (az
egyenértékűség elve), valamint nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék az uniós
jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd különösen a fent hivatkozott Impact‑ügyben
hozott ítélet 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ami az egyenértékűség elvének tiszteletben tartását illeti, ezen elv azt feltételezi, hogy a szóban forgó nemzeti szabály
különbségtétel nélkül vonatkozik az uniós jog és a belső jog megsértésén alapuló, hasonló tárggyal és jogalappal rendelkező
keresetekre. Annak megvizsgálása tekintetében, hogy tiszteletben tartották‑e az egyenértékűség elvét, a nemzeti bíróság feladata
– amely az egyetlen, amelynek közvetlen ismeretei vannak a belső jog által szabályozott területre vonatkozó keresetek eljárási
szabályairól – egyrészt annak ellenőrzése, hogy a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmének a belső jogban való biztosítását
célzó eljárási szabályok megfelelnek‑e ennek az elvnek, másrészt az, hogy megvizsgálja az állítólag hasonló, belső jellegű
keresetek tárgyát és lényeges elemeit. Ennek keretében az említett bíróságnak az érintett keresetek hasonlóságát a tárgyuk,
a jogalapjuk és a lényeges elemeik fényében kell értékelnie. Annak meghatározásához, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés
kedvezőtlenebb‑e, figyelembe kell vennie az eljárás egészéhez viszonyított helyzetét, az említett eljárás lefolytatásának
módját és a vonatkozó szabályok sajátosságait (a C‑246/09. sz. Bulicke‑ügyben 2010. július 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban
még nem tették közzé] 26–29. pontja, valamint a C‑272/10. sz. Berkizi‑Nikolakaki‑ügyben 2011. január 18‑án hozott végzés 40.
és 41. pontja).
A jelen ügyben a Bírósággal ismertetett körülményekből nem derül ki, hogy az alapeljárás tárgyát képező, két hónapos jogvesztő
határidő ellentétes‑e az egyenértékűség elvével. Ahogyan azzal a spanyol kormány is érvel, ez a határidő a közigazgatási aktusok
vagy azok rendelkezései elleni valamennyi keresetre előírt, általános szabályok szerinti határidőnek minősül. Mindazonáltal
a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy így van‑e ez az alapeljárásban is.
A tényleges érvényesülés elvét illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy azokat az eseteket, amikor
felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e a
magánszemélyeknek az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását, ugyanígy a rendelkezésnek az eljárás egészéhez viszonyított
helyzetét, valamint az eljárás lefolytatásának a különböző nemzeti fórumok előtti módját és sajátosságait figyelembe véve
kell értékelni. Ebből a szempontból adott esetben azokat az elveket is figyelembe kell venni, amelyek a nemzeti bírósági rendszer
alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez való jog, a jogbiztonság elve, és az eljárás szabályos lefolytatásának elve
(a fent hivatkozott Bulicke‑ügyben hozott ítélet 35. pontja és a fent hivatkozott Berkizi‑Nikolakaki‑ügyben hozott végzés
48. pontja).
Ennek megfelelően a Bíróság az uniós joggal összhangban lévőnek ismerte el ésszerű, jogvesztő jellegű keresetindítási határidőknek
a jogbiztonság érdekében való megállapítását, mivel e határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy
túlzottan nehézzé teszik az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását. A jogvesztő határidőkkel kapcsolatban a Bíróság
azt is kimondta, hogy a tagállamok feladata az uniós jog hatálya alá tartozó nemzeti rendelkezésekben szereplő határidők meghatározása,
különösen arra való tekintettel, hogy a meghozandó határozatok mennyire jelentősek az általuk érintett személyek számára,
mennyire bonyolultak az alkalmazandó eljárások és rendelkezések, hány személyt érinthetnek, illetve milyen egyéb köz‑ és magánérdekeket
kell figyelembe venni (a fent hivatkozott Bulicke‑ügyben hozott ítélet 36. pontja és a fent hivatkozott Berkizi‑Nikolakaki‑ügyben
hozott végzés 49. pontja).
A jelen ügyben a spanyol kormány azzal érvel, hogy a két hónapos határidő a jogbiztonság elvén alapul, és alapvetően a kiválasztási
eljárásban részt vevő más pályázók védelmére irányul, amely kiválasztási eljárások keretében egyrészt korlátozott a betölthető
állások száma, másrészt a versenyvizsgára irányadó feltételek megsemmisítése az eljárás kötelező újrakezdését eredményezné,
és a sikeres pályázókat általuk megszerzettnek vélt jogoktól fosztaná meg.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság már kimondta, hogy az elé terjesztett ügyekkel összefüggésben a határidő
két hónapban történő meghatározása nem tűnt az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását gyakorlatilag lehetetlenné vagy
túlzottan nehézzé tévőnek (a fent hivatkozott Bulicke‑ügyben hozott ítélet 39. pontja és a fent hivatkozott Berkizi‑Nikolakaki‑ügyben
hozott végzés 58. pontja). A Bíróság e határidő érvényességét állapította meg többek között az általános hatályú, összetett
és nagyszámú személyre vonatkozó aktus ellen előterjesztett kereset esetében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
Berkizi‑Nikolakaki‑ügyben hozott végzés 56–58. pontját).
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az olyan jogvesztő határidő, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, főszabály
szerint nem tűnik a keretmegállapodás által biztosított jogok gyakorlását gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé
tévőnek.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – az alapeljárás
felperese számára engedélyezték a Consejería által szervezett versenyvizsga vizsgáin való részvételt, ő azokat sikerrel teljesítette,
és a neve a Consejería főtitkára által hozott, az alapeljárás tárgyát képező határozat meghozataláig szerepelt az e versenyvizsga
sikeres pályázóinak 2008. november 12‑én közzétett végleges listáján. E körülmények között nem zárható ki, hogy a spanyol
jog szerinti két hónapos határidőnek a versenyvizsga‑kiírás 2007. december 17‑i közzétételétől való számítása gyakorlatilag
lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé tehette a keretmegállapodás által biztosított jogok gyakorlását.
Ugyanis – figyelembe véve, hogy az alapeljárás felperese számára engedélyezték a versenyvizsga vizsgáin való részvételt, és
különösen azt, hogy a neve szerepelt az e versenyvizsga sikeres pályázóinak végleges listáján – csak az érintett C. csoportba
tartozó hivatásos köztisztviselővé való előléptetésének és kinevezésének a Consejería főtitkára által az alapeljárás tárgyát
képező, 2009. március 25‑i határozatában történő megsemmisítésekor derült ki, hogy a versenyvizsga‑kiírást olyan módon alkalmazzák,
amely sértheti a keretmegállapodás által biztosított jogokat.
E körülmények között és figyelembe véve az ügynek a Bíróság rendelkezésére álló irataival kapcsolatos bizonytalanságokat,
a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy elvégezze a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartására vonatkozóan
szükséges vizsgálatot, és – amennyiben az alapeljárás körülményei között a két hónapos keresetindítási határidőt kizárólag
az említett határozat közlésétől lehet számítani – megállapítsa, hogy az alapeljárás felperese ezzel együtt is kellő időben
terjesztette‑e elő keresetét.
A fentiekre tekintettel azt kell válaszolni az ötödik kérdésre, hogy az elsődleges uniós jogot, az 1999/70 irányelvet és a
keretmegállapodást úgy kell értelmezni, hogy azokkal főszabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely
szerint a hivatásos köztisztviselőnek a valamely versenyvizsgára való pályázatát elutasító határozat elleni, az előléptetési
eljárásnak az említett keretmegállapodás 4. szakaszával való ellentétességére alapított keresetét a versenyvizsga‑kiírás közzétételének
időpontjától számított két hónapos jogvesztő határidőn belül kell előterjesztenie. Mindazonáltal ilyen határidő nem vonatkozhat
az említett versenyvizsgára jelentkező azon hivatásos köztisztviselőre, aki számára engedélyezték a vizsgákon való részvételt,
és akinek a neve szerepelt a versenyvizsga sikeres pályázóinak végleges listáján, amennyiben e határidő gyakorlatilag lehetetlenné
vagy túlzottan nehézzé tenné a keretmegállapodás által biztosított jogok gyakorlását. E körülmények között a két hónapos határidőt
csak az említett versenyvizsgán való sikeres szereplését megállapító aktust és a magasabb csoportba tartozó hivatásos köztisztviselővé
való kinevezését megsemmisítő határozat közlésétől lehet számítani.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június
28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelvet és a mellékletét képező, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodást
úgy kell értelmezni, hogy egyrészt ezen aktusokat alkalmazni kell a közigazgatási szervekkel és a közszféra egyéb jogalanyaival
létesített, határozott idejű munkaszerződésekre és munkaviszonyokra, másrészt ezen aktusok előírják, hogy tilos a valamely
tagállam összehasonlítható hivatásos és ideiglenes köztisztviselőivel kizárólag amiatt való eltérő bánásmód, hogy ez utóbbiakat
határozott időre alkalmazzák, kivéve ha az eltérő bánásmód az említett keretmegállapodás 4. szakaszának 1. pontja értelmében
vett objektív okokkal igazolható.
2)
Az említett, határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás 4. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes,
ha a valamely közigazgatási szerv ideiglenes köztisztviselője által eltöltött szolgálati időt nem veszik figyelembe az időközben
hivatásossá vált köztisztviselő olyan belső előléptetésre való jelentkezése során, amelyre kizárólag hivatásos köztisztviselők
pályázhatnak, kivéve ha az említett szolgálati idő kizárása az e szakasz 1. pontja értelmében vett objektív okokkal igazolható.
Nem minősül ilyen objektív oknak önmagában az a tény, hogy az ideiglenes köztisztviselő határozott idejű munkaszerződés vagy
munkaviszony keretében töltötte az említett szolgálati időt.
3)
Az elsődleges uniós jogot, az 1999/70 irányelvet és az említett, határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodást
úgy kell értelmezni, hogy azokkal főszabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a hivatásos
köztisztviselőnek a valamely versenyvizsgára való pályázatát elutasító határozat elleni, az előléptetési eljárásnak az említett
keretmegállapodás 4. szakaszával való ellentétességére alapított keresetét a versenyvizsga‑kiírás közzétételének időpontjától
számított két hónapos jogvesztő határidőn belül kell előterjesztenie. Mindazonáltal ilyen határidő nem vonatkozhat az említett
versenyvizsgára jelentkező azon hivatásos köztisztviselőre, aki számára engedélyezték a vizsgákon való részvételt, és akinek
a neve szerepelt a versenyvizsga sikeres pályázóinak végleges listáján, amennyiben e határidő gyakorlatilag lehetetlenné vagy
túlzottan nehézzé tenné a keretmegállapodás által biztosított jogok gyakorlását. E körülmények között a két hónapos határidőt
csak az említett versenyvizsgán való sikeres szereplését megállapító aktust és a magasabb csoportba tartozó hivatásos köztisztviselővé
való kinevezését megsemmisítő határozat közlésétől lehet számítani.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.