CELEX: 62013CJ0606
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2003/96/EZ
Članak 4. i članak 21.
Direktiva 2008/118/EZ
Direktiva 92/12/EEZ
Članak 3. stavak 1.
Područje primjene
Propis države članice
Ubiranje poreza na toplinsku snagu nuklearnih reaktora

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje, s jedne strane, članka 4. stavka 2. i članka 21. stavka 5. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (
SL L 283, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/96) i, s druge strane, članka 1. stavka 1. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. listopada 2008. o općim aranžmanima za trošarine i o stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (
SL 2009., L 9, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između OKG‑a AB (u daljnjem tekstu: OKG) i Skatteverketa (porezna uprava) u vezi s njegovom odlukom da oporezuje OKG s naslova poreza na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 1. Direktive 2003/96 glasi kako slijedi:
„Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.“
Članak 2. te direktive propisuje:
„1.   Za potrebe ove Direktive, pojam ‚energenti’ primjenjuje se na proizvode koji su:
a)
obuhvaćeni oznakama KN 1507 do 1518 ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo;
[...]
h)
obuhvaćeni oznakom KN 3824 90 99 ako su namijenjeni za korištenje kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.
2.   Ova se Direktiva primjenjuje i na električnu energiju obuhvaćenu oznakom KN 2716.
3.   Kad su namijenjeni za uporabu, ponuđeni na prodaju ili se koriste kao pogonsko gorivo ili gorivo za ogrjev, energenti, osim onih za koje je razina poreza određena u ovoj Direktivi, oporezivat će se prema načinu korištenja, po istoj stopi poreza kao gorivo za ogrjev ili pogonsko gorivo.
[...]
4.   Ova se Direktiva ne primjenjuje na:
[...]
b)
sljedeće uporabe energenata ili električne energije:
—
energenti koji se koriste za druge potrebe, osim kao pogonska goriva ili gorivo za ogrjev,
[...]“
U skladu s člankom 3. navedene direktive:
„Upućivanja u Direktivi [Vijeća] 92/12/EEZ [od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju (
SL L 76, str. 1
.)] na ‚mineralna ulja’ i ‚trošarine’, ako se ta Direktiva primjenjuje na mineralna ulja, tumače se kao da obuhvaćaju sve energente, električnu energiju i sve nacionalne neizravne poreze koji su navedeni u članku 2. i članku 4. stavku 2. ove Direktive.“
Članak 4. stavak 2. te iste direktive propisuje:
„Za potrebe ove Direktive, ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim [poreza na dodanu vrijednost]) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju.“
Članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 propisuje:
„Za potrebe primjene članaka 5. i 6. Direktive 92/12/EEZ, električna energija i prirodni plin podložni su porezu koji postaje plativ u trenutku isporuke od strane distributera ili preprodavača. [...]“
U skladu s člankom 1. Direktive 92/12:
„1.   Ovom se direktivom utvrđuju opća pravila za proizvode koji su podvrgnuti trošarinama i drugim izravnim porezima koji se posredno ili neposredno ubiru na potrošnju tih proizvoda, osim poreza na dodanu vrijednost i poreza koje je uvela Zajednica.
[...]“
Članak 3. stavak 1. te direktive određuje:
„Ova direktiva se primjenjuje na razini Zajednice na sljedeće proizvode kako su definirani u relevantnim direktivama:
—
mineralna ulja,
—
alkohol i alkoholna pića,
—
prerađeni duhan.“
Članak 1. stavak 1. Direktive 2008/118 propisuje:
„Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’)
a)
energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom 2003/96/EZ;
[...]“
U skladu s člankom 47. ove direktive:
„1.   Direktiva 92/12/EEZ stavlja se izvan snage počevši od 1. travnja 2010.
[...]
2.   Upućivanje na Direktivu stavljenu izvan snage smatra se upućivanjem na ovu Direktivu.“
Švedsko pravo
Članak 1. Zakona br. (2000:466) o porezu na toplinsku snagu nuklearnih reaktora (lagen (2000:466) om skatt på termisk effekt i kärnkraftsreaktorer) propisuje:
„Porez na toplinsku snagu svakog nuklearnog reaktora plaća se državi u skladu s odredbama ovoga zakona. Pod ‚toplinskom snagom’ u smislu ovoga zakona smatra se kapacitet nuklearnog reaktora za proizvodnju topline.“
Članak 2. toga zakona određuje da se „porez plaća za svaki kalendarski mjesec za koji postoji odobrenje za posjedovanje i iskorištavanje nuklearnog reaktora. Ako je odobrenje za iskorištavanje isteklo ili povučeno prije kraja kalendarskog mjeseca, istodobno prestaje obveza plaćanja poreza.“
U skladu s člankom 3. navedenoga zakona:
„Osoba odgovorna za plaćanje poreza je imatelj odobrenja za posjedovanje i iskorištavanje nuklearnog reaktora.“
Članak 5. toga istoga zakona propisuje:
„Ako nuklearni reaktor nije radio više od 90 uzastopnih dana, obveza se može umanjiti za 415 [švedskih kruna (SEK) (približno 43,54 eura)] po megawattu toplinske snage za svaki dan koji prelazi navedeno razdoblje.“
Glavni postupak i prethodna pitanja
OKG upravlja nuklearnom elektranom. On je za porezna razdoblja koja obuhvaćaju travanj, svibanj i lipanj 2009. platio porez na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.
Nakon toga, to je društvo pobijalo odluku o razrezivanju poreza i zatražilo povrat navedenog poreza od porezne uprave. U prilog osnovanosti svojega pravnog sredstva, ono je osobito navelo da taj isti porez u načelu predstavlja trošarinu na proizvodnju električne energije koja nije u skladu s člankom 4. stavkom 2. i člankom 21. stavkom 5. Direktive 2003/96.
Budući da je porezna uprava potvrdila svoju prvotnu odluku, OKG je podnio tužbu pred förvaltningsrättenom i Falun (Upravni sud u Falunu). Taj sud je odbio njegov zahtjev zaključivši da predmetni porez nije obuhvaćen ni Direktivom 2003/96 ni Direktivom 2008/118.
Protiv odluke toga suda OKG je podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku. To društvo tvrdi da porez na toplinsku snagu predstavlja u praksi trošarinu na proizvodnju električne energije s obzirom na izravnu vezu između toplinske snage elektrane i električne energije koju ona proizvodi. Postojanje takve veze još je očitije na temelju činjenice da se porez ne ubire ako se proizvodnja električne energije prekine za više od 90 uzastopnih dana.
Naposljetku, OKG smatra da je ova situacija slična onoj u kojoj je donesena presuda Braathens (
C‑346/97
,
EU:C:1999:291
), u kojoj je Sud zaključio da se porezom, koji se paušalno obračunava na procijenjenu emisiju ugljikovodika za svaki zrakoplov, zapravo oporezuje potrošnja zrakoplovnoga goriva i da je stoga primjenjiva Direktiva Vijeća 92/81/EEZ od 19. listopada 1992. o usklađivanju struktura trošarina na mineralna ulja (
SL L 316, str. 12
.) i da je predmetni porez nespojiv s tom direktivom.
Porezna uprava stoga zaključuje da je predmetni porez porez s nepromjenjivom stopom na najviši teorijski dopušten kapacitet proizvodnje topline nuklearnog reaktora, a ne porez s promjenjivom stopom na količinu stvarno proizvedene električne energije. Ona ističe činjenicu da se taj porez ubire čak i ako je prekinuta proizvodnja. Navedeni porez se ne duguje samo u slučaju izvanrednog prekida proizvodnje energije dužega od 90 uzastopnih dana.
U tim je okolnostima Kammarrätten i Sundsvall odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Članak 4. stavak 2. Direktive br. 2003/96/EZ o oporezivanju energije određuje da ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim [poreza na dodanu vrijednost]) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju. Sukladno članku 21. stavku 5. te direktive, električna energija podložna je porezu i porezna obveza nastaje u trenutku isporuke od strane distributera ili preprodavača. Je li ovim člancima protivan porez koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora?
2.
Predstavlja li porez na toplinsku snagu trošarinu koja se izravno ili neizravno ubire na potrošnju takvih robâ (trošarinskih robâ) kako su navedene u članku 1. stavku 1. Direktive 2008/118?“
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li se članak 4. stavak 2. i članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 tumačiti na način da se protive nacionalnom zakonodavstvu, kao što je ono u predmetu u glavnom postupku, koje propisuje ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora.
U tom pogledu valja istaknuti da se prvo pitanje, kao što ga je postavio sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku, oslanja na pretpostavku prema kojoj je Direktiva 2003/96 primjenjiva
ratione materiae
na spor u glavnom postupku. U skladu s člankom 1. te direktive, njezino područje primjene ograničeno je na oporezivanje energenata i električne energije, kao što su definirani u članku 1. stavku 1. i stavku 2. navedene direktive.
U tim uvjetima, valja najprije provjeriti ulazi li pojam „toplinske snage nuklearnog reaktora“, koji treba razumjeti kao kapacitet proizvodnje topline toga reaktora, u područje primjene Direktive 2003/96.
Kao prvo, valja podsjetiti da članak 2. stavak 1. te direktive definira u njoj upotrijebljen pojam „energenata“ taksativno navodeći popis proizvoda koji potpadaju pod taj pojam, upućujući pritom na oznake kombinirane nomenklature (presuda Kernkraftwerke Lippe‑Ems,
C‑5/14
,
EU:C:2015:354
, t.
47.
).
Budući da se toplinska energija ne nalazi na tom popisu, ne može ju se smatrati energentom u smislu Direktive 2003/96.
To tumačenje podupire članak 2. stavak 1., stavak 3. i stavak 4. točka (b) navedene direktive iz kojih proizlazi da pojam „energenta“ označava samo proizvode koji su namijenjeni da se koriste kao pogonska goriva ili gorivo za ogrjev. To nije slučaj s toplinskom snagom nuklearnog reaktora koja označava kapacitet reaktora za proizvodnju topline.
Slijedom toga, toplinska snaga nuklearnog reaktora ne ulazi u pojam „energenta“ u smislu Direktive 2003/96.
Kao drugo, valja napomenuti da članak 2. stavak 2. Direktive 2003/96 predviđa da se električna energija definira u skladu s oznakom KN 2716.
U tom smislu i uzimajući u obzir pojam „poreza na toplinsku snagu nuklearnog reaktora“, kao što je definiran u točki 28. ove presude, treba istaknuti da se predmetni porez sastoji od oporezivanja fiksnog mjesečnog iznosa, izračunatoga na temelju teorijske vrijednosti, to jest najvišeg broja megawatta toplinske snage koji je za svaki nuklearni reaktor određen odobrenjem za njegovo posjedovanje i iskorištavanje koje izdaje nacionalno upravno tijelo. Osim toga, nositelj odobrenja za posjedovanje i iskorištavanje nuklearnog reaktora ostaje dužan plaćati porez na toplinsku snagu, čak i ako se taj reaktor ne iskorištava, osim za razdoblja izvanrednog prekida dulja od 90 uzastopnih dana.
Slijedom toga, ne postoji nikakva veza između, s jedne strane, činjenice relevantne za nastanak obveze plaćanja poreza u predmetu u glavnom postupku, to jest teorijskog proizvodnog kapaciteta nuklearnog reaktora i, s druge strane, stvarne proizvodnje električne energije toga reaktora.
Toplinska snaga nuklearnog reaktora kao što je definirana u nacionalnom zakonodavstvu u predmetu u glavnom postupku nije, dakle, obuhvaćena pojmom „električne energije“ u smislu Direktive 2003/96.
Kao treće, valja zaključiti da se, s obzirom na razmatranja u točkama 31. i 32. ove presude, ne može smatrati da se porez, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, obračunava izravno ili neizravno na količinu stvarno proizvedene energije „u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju“ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2003/96.
Isto tako, ne može se smatrati da postoji izravna i neraskidiva veza između činjenice relevantne za nastanak obveze plaćanja poreza i potrošnje električne energije koju je proizveo nuklearni reaktor, u smislu presude Braathens (
C‑346/97
,
EU:C:1999:291
, t.
23.
).
Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da porez, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnog reaktora, nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.
Slijedom toga, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti da se članak 4. stavak 2. i članak 21. stavak 5. Direktive 2003/96 ne protive nacionalnom propisu, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji predviđa ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora jer taj porez nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.
Drugo pitanje
Najprije valja istaknuti da je na temelju članka 47. Direktive 2008/118 Direktiva 92/12/EEZ stavljena izvan snage počevši od 1. travnja 2010. Budući da se porezna razdoblja u predmetu u glavnom postupku odnose na razdoblja prije toga datuma, drugo pitanje valja ispitati na temelju odredbi Direktive 92/12.
Slijedom toga, valja shvatiti da sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku drugim pitanjem u biti pita treba li Direktivu 92/12 tumačiti na način da porez na toplinsku snagu nuklearnog reaktora predstavlja „trošarinu“ u smislu te direktive.
Prema članku 3. stavku 1. navedene direktive, ona se primjenjuje na mineralna ulja, alkohol i alkoholna pića kao i na prerađeni duhan, kako su definirani u relevantnim direktivama.
Iz članka 3. Direktive 2003/96 proizlazi da, osim oporezivanja tih proizvoda, Direktiva 92/12 također uređuje oporezivanje proizvoda iz članka 2. i članka 4. stavka 2. Direktive 2003/96 osobito uključujući potrošnju električne energije.
U tom pogledu, Sud je već zaključio u točki 36. ove presude da porez kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 2003/96. Slijedom toga, takav porez nije obuhvaćen ni područjem primjene Direktive 92/12.
Stoga na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 92/12 treba tumačiti na način da porez koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnog reaktora ne predstavlja „trošarinu“ u smislu te direktive.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 4. stavak 2. i članak 21. stavak 5. Direktive Vijeća 2003/96/EZ od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije ne protive se nacionalnom propisu, kao što je onaj u predmetu u glavnom postupku, koji propisuje ubiranje poreza koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnih reaktora jer taj porez nije obuhvaćen područjem primjene te direktive.

2.
Direktivu Vijeća 92/12/EEZ od 25. veljače 1992. o općim aranžmanima za proizvode koji podliježu trošarinama te o držanju i prometu tih proizvoda i njihovu praćenju treba tumačiti na način da porez koji se obračunava na toplinsku snagu nuklearnog reaktora ne predstavlja „trošarinu“ u smislu te direktive.

Potpisi
(
*
)   Jezik postupka: švedski