CELEX: 62010CJ0257
Võõrtöötajad
Sotsiaalkindlustus
Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vaheline kokkulepe isikute vaba liikumise kohta
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Liikmesriigi kodanik, kes on tegelenud oma kutsetegevusega Šveitsis
Naasmine päritoluriiki

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide
kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149,
lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001
(EÜT L 187, lk 1; ELT eriväljaanne 05/04, lk 129; edaspidi „määrus nr 1408/71”) artikli 3 lõiget 1 ja artiklit 72 ning Euroopa
Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelist kokkulepet isikute vaba liikumise kohta, mis allkirjastati
21. juunil 1999 Luxembourgis (EÜT 2002, L 114, lk 6; tõlge eesti keelde ELT 2009, L 353, lk 71) (edaspidi „kokkulepe”).
See taotlus esitati Rootsi kodaniku E. Bergströmi ja Försäkringskassani (edaspidi „sotsiaalkindlustusamet”) vahelises kohtuvaidluses
seoses viimase keeldumisega võtta lapse koolitamiseks ettenähtud peretoetuste summa arvutamisel arvesse kindlustusperioodi,
mille huvitatud isik täitis töötamisega Šveitsis.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Kokkuleppe preambulis on kirjas:
„[kokkuleppeosalised],
olles veendunud, et isikute vaba liikumine kokkuleppeosaliste territooriumide vahel on nende suhete harmoonilise arengu võtmetegur,
olles otsustanud oma territooriumide vahel sisse seada isikute vaba liikumise Euroopa Ühenduses kohaldatavate eeskirjade alusel
[...]”
Kokkuleppe artikkel 1 sätestab:
„Käesoleva kokkuleppe eesmärk on:
a)      anda Euroopa Ühenduse ja Šveitsi kodanikele õigus siseneda kokkuleppeosaliste territooriumidele, seal elada, saada palgatööd
või tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana ning jääda kokkuleppeosaliste territooriumile;
[...]
d)      tagada Euroopa Ühenduse ja Šveitsi kodanikele samasugused elu- ja töötingimused kui kokkuleppeosaliste oma kodanikel.”
Kokkuleppe artikkel 2 „Diskrimineerimisest hoidumine” sätestab, et „[k]okkuleppe I, II ja III lisa sätete kohaldamise tulemusena
ja nende kohaselt ei diskrimineerita kokkuleppeosalise territooriumil seaduslikult elavaid teise kokkuleppeosalise kodanikke
nende kodakondsuse alusel”.
Kokkuleppe artikkel 8 näeb ette:
„Kokkuleppeosalised näevad II lisa kohaselt ette sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise eelkõige järgmistel eesmärkidel:
a)      võrdse kohtlemise tagamine;
[...]
c)      asjaomaste riikide õigusaktide kohaselt arvessevõetavate perioodide kokkuliitmine, et omandada ja säilitada õigus saada hüvitisi
ja arvutada selliste hüvitiste suurus;
d)      hüvitiste maksmine kokkuleppeosaliste territooriumil elavatele isikutele;
[...]”
Kokkuleppe II lisa „Sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine” artikkel 1 näeb ette:
„1.      Kokkuleppeosalised kohaldavad sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise valdkonnas viidatud ühenduse õigusakte kokkuleppe
allkirjastamise ajal kehtinud redaktsioonis, sealhulgas käesoleva lisa jaotises A nimetatud muudatusi, või kõnealuste õigusaktidega
samaväärseid sätteid.
2.      Käesoleva lisa jaotises A kasutatud mõistet „liikmesriik (liikmesriigid)” kohaldatakse peale asjaomaste ühenduse õigusaktidega
hõlmatud riikide ka Šveitsi suhtes.” [Siin ja edaspidi on kokkuleppe II lisa tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Kokkuleppe II lisa jaotis A „Viidatud õigusaktid” sätestab:
„1.      371 R 1408(1): Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse
piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes,
[...]”
Määruse nr 1408/71 artikkel 3 „Võrdne kohtlemine” näeb oma lõikes 1 ette:
„Liikmesriigi territooriumil elavatel isikutel, kelle suhtes on kohaldatav käesolev määrus, on liikmesriigi õigusaktide alusel
samasugused kohustused ja õigus saada samasuguseid hüvitisi kui kõnealuse liikmesriigi kodanikel, arvestades käesoleva määruse
erisätteid.”
Nimetatud määruse artikli 13 lõike 2 punkt f on sõnastatud järgmiselt:
„[I]sik, kelle suhtes liikmesriigi õigusaktid ei ole enam kohaldatavad, ilma et teise liikmesriigi õigusaktid oleksid muutunud
tema suhtes kohaldatavaks vastavalt mõnele eelmistes punktides sätestatud reeglile või vastavalt artiklites 14–17 ettenähtud
erisätetele, allub oma elukohajärgse liikmesriigi õigusaktidele üksnes nimetatud õigusaktide sätete kohaselt.”
Kõnealuse määruse III jaotises, kuhu on koondatud eri liiki hüvitistega seotud erisätted, 1. peatükis „Haigus ning rasedus
ja sünnitus” sisalduv artikkel 23 sätestab:
„1.      Kui liikmesriigi õigusaktid sätestavad, et rahaliste hüvitiste arvutamine peab põhinema keskmisel töötasul või keskmistel
sissemaksetel, määrab sellise liikmesriigi pädev asutus sellise keskmise töötasu või keskmised sissemaksed kindlaks üksnes
sellise töötasu või selliste sissemaksete põhjal, mis on saadud või tehtud nimetatud liikmesriigi õigusaktide alusel.
2.      Kui liikmesriigi õigusaktid sätestavad, et rahaliste hüvitiste arvutamine peab põhinema normtöötasul, arvestab sellise liikmesriigi
pädev asutus üksnes sellist normtöötasu või vajadusel keskmist normtöötasu, mis on saadud nimetatud liikmesriigi õigusaktide
alusel täitunud perioodide eest.
[…]”
Sama määruse nr 1408/71 III jaotise 7. peatüki „Perehüvitised” artikkel 72 „Kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust
ettevõtjana tegutsemise perioodide liitmine” sätestab:
„Kui liikmesriigi õigusaktid seavad hüvitiste saamise õiguse omandamise sõltuvusse kindlustus-, töötamis- või füüsilisest
isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumisest, võtab kõnealuse riigi pädev asutus vajalikul määral arvesse teises
liikmesriigis täitunud kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioode, nii nagu oleksid need
täitunud tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel.”
Määruse nr 1408/71 artikkel 89 näeb ette:
„Teatavate liikmesriikide õigusaktide rakendamise erikord on sätestatud V lisas.”
Kõnealuse määruse VI lisa jaotise N punkt 1 „ROOTSI” näeb ette, et „[m]ääruse artikli 72 kohaldamisel määratakse isiku õigus
vanemahüvitisele nii, et teises liikmesriigis täitunud kindlustusperioodide puhul võetakse aluseks nende Rootsi kindlustusperioodide
puhul arvestatav keskmine sissetulek, millega need perioodid liidetakse.” See säte tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi
ja nõukogu 18. detsembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1992/2006, millega muudetakse määrust nr 1408/71 (ELT L 392, lk 1).

Siseriiklik õigus
Rootsi sotsiaalkindlustusseadus (1999:799) (Socialförsäkringslagen (1999:799), edaspidi „sotsiaalkindlustusseadus”) sätestab
3. peatükis „Sotsiaalkindlustuskaitse” järgmist:
„§ 1 Kõik Rootsi residendid on vastavalt [üldise sotsiaalkindlustusskeemi seadusele (1962:381) (Lagen om allmän försäkring
(1962:381), edaspidi „üldise sotsiaalkindlustusskeemi seadus”] kindlustatud järgmiste hüvitistega:
1.      ravikindlustushüvitis jne, vastavalt 2. peatükile, mis käsitleb sotsiaalkindlustusameti haldusalas olevaid hüvitisevaldkondi;
2.      vanemahüvitis miinimum- ja baastasemel;
3.      haigushüvitis ja töövõimetushüvitis toimetulekuhüvitise näol;
[...]
§ 4 Kõik Rootsis töötavad isikud on vastavalt [üldise sotsiaalkindlustusskeemi seadusele] kindlustatud järgmiste hüvitistega:
1.      haigushüvitis ja sünnitushüvitis;
2.      miinimummääras vanemahüvitis ja ajutine vanemahüvitis;
3.      sissetulekuga seotud haigushüvitis ja sissetulekuga seotud töövõimetushüvitis;
[...]”
Üldine sotsiaalkindlustusskeemi seadus sätestab eelkõige:
„3. peatükk. Haigushüvitis
§ 2      Haigushüvitise tulubaas on aastane rahaline sissetulek, mida kindlustatud isik võib antud asjaoludel eeldatavasti Rootsis
teenida kas töötajana (töötasu) või muul alusel (muu tasustatava kutsealase tegevuse eest saadav tasu) [...] Haigushüvitise
tulubaasi määrab kindlaks sotsiaalkindlustusamet [...]
Kui sotsiaalkindlustusametile ei ole teada kõik asjaolud, lähtutakse haigushüvitise baasiks oleva töötasu arvutamisel teabest,
mida ametil on võimalik saada kindlustatud isikult või tema tööandjalt, või mida saab tuletada kindlustatud isiku tulumaksudeklaratsioonist.
Puhkusetasu võetakse haigushüvitise baasiks oleva töötasu arvutamisel arvesse üksnes määras, mida oleks makstud töötasuna
vastava ajavahemikul töötamise eest.
4. peatükk. Vanemahüvitis
[...]
§ 6 Vanemahüvitise täismäär on vähemalt 60 Rootsi krooni päevas (miinimumtase).
Esimesed 180 päeva makstakse vanemahüvitist summas, mis vastab vanemate haigushüvitise summale, ning seda arvutatakse vastavalt
viiendale lõigule, kui vanematel on vähemalt lapse sünnile eelnenud 240 päeva jooksul olnud miinimumtasemel haiguskindlustus,
või neil oleks see kindlustus olnud, kui sotsiaalkindlustusamet oleks olnud teadlik kõikidest asjaoludest. Samas ei tohi esimesed
180 päeva makstav vanemahüvitis jääda täisvanemahüvitise puhul alla 150 Rootsi krooni päevas (baastase). Lapsevanem, kes on
kindlustatud ainult [(1999:799) sotsiaalkindlustusseaduse] 3. peatüki § 4 alusel, saab vanemahüvitist, kui ta vastab esimeses
lauses toodud tingimustele.
Lisaks eespool teises lõigus sätestatule makstakse vanemahüvitist:
–        210 päeva eest vanema haigushüvitisele vastavas summas, arvutatuna vastavalt viiendale lõigule ning pidades silmas, et miinimummääraks
on baastase; ja
–        90 päeva eest summas, mis vastab miinimumtasemele.
[...]”

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Rootsi kodanik E. Bergström asus 1994. aasta jaanuaris elama Šveitsi ja töötas seal kuni tütre sünnini 19. märtsil 2002. 1. septembril 2002
kolis ta koos abikaasa ja tütrega tagasi Rootsi. Tema abikaasa asus siis kohe Rootsis tööle, samas kui E. Bergström ise tööle
ei läinud, vaid hoolitses tütre eest. Ta esitas taotluse, et talle makstaks alates 16. märtsist 2003 vanemahüvitist tasemel,
mis vastab kalendripäeva eest makstavatele haigushüvitistele (edaspidi „vanemahüvitis haigushüvitise tasemel”), mille arvutamisel
võetaks aluseks tulu, mille ta Šveitsis töötades teenis.
Sotsiaalkindlustusamet määras talle vanemahüvitise baastasemel, leides, et E. Bergströmile ei ole õigust vanemahüvitisele
haigushüvitise tasemel, kuna ta ei olnud Rootsis töötanud sünnitusele eelnenud 240 päeva jooksul, mis annaks talle õiguse
baastasemest kõrgemal tasemel haigushüvisele.
E. Bergström esitas selle otsuse peale kaebuse Länsrätten i Stockholms länile (Stockholmi lääni halduskohus). Länsrätten
jättis kaebuse rahuldamata peamiselt sellepärast, et vanemahüvitis haigushüvitise tasemel on töötamisega seotud kindlustushüvitis
ning seda on õigus saada juhul, kui kindlustatu ise on töötanud Rootsis nii, et asjaomane töötamise periood on ajaliselt piisavalt
lähedal ajavahemikule, millega seoses hüvitist taotletakse. Seega ei piisa asjaolust, et sotsiaalkindlustusega kaetud isiku
abikaasa töötab Rootsis.
E. Bergström esitas selle otsuse peale kaebuse Kammarrätten i Stockholmile (Stockholmi halduskohus), kes leidis asja sisuliselt
lahendades, et E. Bergströmi puhul on täidetud Rootsi seaduses ette nähtud 240‑päevane töötamise nõue tänu tema töötamisele
Šveitsis. Niisiis peaks E. Bergström saama baastasemest kõrgemat hüvitist, mille suurus tuleb kindlaks määrata tema Šveitsis
töötamise põhjal.
Sotsiaalkindlustusamet kaebas Kammarrätteni otsuse edasi, nõudes nimetatud otsuse tühistamist ning Länsrätten i Stockholms
läni kohtuotsuse ennistamist. E. Bergström vaidles sellele nõudele vastu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei ole vaidlust selle üle, et E. Bergström on määruse nr 1408/71 artikli 13 lõike 2
punkti f kohaselt Rootsi õigusaktidega hõlmatud ka siis, kui ta ei tööta Rootsis. Samas ei vasta E. Bergström tingimustele,
mis on siseriiklikus õiguses ette nähtud vanemahüvitise saamiseks haigushüvitise tasemel.
Nõue, mis puudutab Rootsis töötamist nii, et isik oleks kaetud Rootsi haiguskindlustusega vähemalt 240 järjestikust päeva
enne lapse sündi, ei ole täidetud. Küsimus on selles, kas selle nõude saab täidetuks lugeda Šveitsis töötamise aja arvel.
Pealegi ei ole E. Bergström töötanud ning saanud tulu, mis võiks siseriikliku õiguse kohaselt olla kalendripäeva eest makstava
haigushüvitise tulubaasiks. Küsimus on selles, kas nende sätete kohaldamisel tuleb arvesse võtta tema varasemat töötamist
Šveitsis.
Neil asjaoludel otsustas Högsta förvaltningsdomstolen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas liidu õiguse, eriti [kokkuleppe] ning määruse nr 1408/71 artikli 72 kohaselt võib sissetulekuga seotud lapsehooldushüvitise
vormis perehüvitise kvalifitseerumisperioodi kogu ulatuses täita ainult töötamisega ja sotsiaalkindlustusmaksete tasumisega
Šveitsis?
2.      Kas liidu õiguse, eriti [kokkuleppe] ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõike 1 ja artikli 72 kohaselt võib sissetulekuga seotud
lapsehooldushüvitise vormis makstava perehüvitise saamise õiguse kindlaksmääramisel võrdsustada Šveitsis teenitud töötasu
kodumaal teenitud töötasuga?”

Eelotsuse küsimused

Sissejuhatavad märkused
Esitatud eelotsuse küsimustele vastamise eeldus on see, et põhikohtuasjas vaidluse all olev olukord kuulub kokkuleppe kohaldamisalasse.
Selles osas tuleb märkida, et E. Bergströmi juhtumi puhul on tegemist liidu liikmesriigi kodanikust töötajaga, kes pöördub
pärast töötamist teise kokkuleppeosalise territooriumil tagasi oma päritoluliikmesriiki, kus ta taotleb selle töötamise alusel,
et talle määrataks selle liikmesriigi õigusnormidega ette nähtud vanemahüvitis.
Kokkuleppe kohaldamisala osas tuleb esiteks märkida, et selle kokkuleppe preambuli teine lause ütleb, et „kokkuleppeosalised
[on] otsustanud oma[vahel] sisse seada isikute vaba liikumise Euroopa Ühenduses kohaldatavate eeskirjade alusel”.
Seda vabadust riivaks see, kui ühe kokkuleppeosalise kodanik satuks oma päritoluriigis halvemasse olukorda üksnes põhjusel,
et ta on kasutanud oma õigust liikuda.
Teiseks tuleb meenutada, et kokkuleppe artikkel 8 näeb ette sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise samas artiklis nimetatud
eesmärkidel vastavalt II lisale. See säte ei viita ei otseselt ega kaudselt selle isiku viibimiskohale, kellele sotsiaalkindlustussätteid
kohaldatakse, või kokkuleppeosalisele, kes neid sätteid kohaldab.
Nimetatud artikliga 8 taotletavate eesmärkide hulgas on punktis a nimetatud „võrdse kohtlemise tagamine”. Sõnaselge ja üldine
viitamine sellele põhimõttele näitab, et selle artikli kohaldamisel kehtib kõnealune põhimõte sõltumata kokkuleppe artiklist 2,
mis seab diskrimineerimiskeelu põhimõtte kohaldamise tingimuseks isiku viibimise teise kokkuleppeosalise territooriumil.
Kolmandaks näeb kokkuleppe II lisa „Sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine” jaotise A artikkel 1 ette, et kokkuleppeosalised
kohaldavad määrust nr 1408/71, välja arvatud selle määruse muudatused, kuid need ei ole käsitletava eelotsuseküsimuse seisukohalt
olulised. Kõnealuse lisa artikli 1 lõige 2 näeb ette, et kõnealuse lisa jaotises A kasutatud mõistet „liikmesriik (liikmesriigid)”,
mis sisaldub õigusaktides, millele selle lisa jaotis A viitab, kohaldatakse peale asjaomaste ühenduse õigusaktidega hõlmatud
riikide ka Šveitsi suhtes.
Viimaseks tuleb meenutada, et määrust nr 1408/71 ei kohaldata mitte ainult perehüvitistele, vaid ka muud liiki hüvitistele,
mille hulgas on näiteks vanadushüvitised.
Sellest järeldub, et kui töötaja naasmisel päritoluriiki ei kohaldataks arvessevõetavate perioodide kokkuliitmise eeskirja,
siis oleks Šveitsi Konföderatsiooni ja Euroopa Liidu liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine paljudes
olukordades välistatud, sealhulgas osas, mis puudutab vanadushüvitiste saamist.
Neil asjaoludel tuleb sedastada, et kokkulepe ja määrus nr 1408/71 on kohaldatavad niisugusele töötaja olukorrale, nagu on
kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 26.

Esimene küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas juhul, kui liikmesriigi õigusnormid seavad
niisuguse perehüvitise saamise tingimuseks, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust
ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumise, peab selle liikmesriigi pädev ametiasutus vastavalt kokkuleppele ja määrusele
nr 1408/71 sel eesmärgil arvesse võtma asjaomaseid perioode, mis on täielikult täitunud Šveitsi Konföderatsiooni territooriumil.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, et siseriiklike õigusnormide kohaselt peab E. Bergström selleks, et saada vanemahüvitist
haigushüvitise tasemel, tõendama, et ta on töötanud sünnitusele eelnenud 240 päeva jooksul. E. Bergström on kogu selle viiteperioodi
täitnud Šveitsi Konföderatsiooni territooriumil.
On selge, et hüvitis, mida E. Bergström taotleb, kujutab endast perehüvitist määruse nr 1408/71 artikli 1 punkti u alapunkti i
tähenduses.
Esitatud eelotsuse küsimusele vastamist on vaja tõlgendada kokkuleppe artikli 8 punkti c ja määruse nr 1408/71 artiklit 72;
need sätted näevad asjaomase hüvitise saamise õiguse omandamiseks ette nn liitmisreegli.
Mõni Euroopa Kohtule märkusi esitanud huvitatud osapool märgib sõnale „liitmine” tuginedes, et loogiliselt eeldab see mõiste
vähemalt kahe erinevates liikmesriikides täitunud tegevusperioodi olemasolu. Seega on liikmesriigi ametiasutusel, kes on pädev
hüvitist määrama, sellega seoses õigus nõuda, et üks asjaomastest perioodidest oleks täitunud tema territooriumil, ning see
välistab võimaluse, et õiguse saada sotsiaalkindlustushüvitist omandamiseks kasutatakse üksnes ühte, teise liikmesriigi territooriumil
täitunud perioodi.
Selle tõlgendusega ei saa nõustuda.
Nii kokkuleppe artikli 8 punkti c kui ka määruse nr 1408/71 artikli 72 sõnastus on ühemõtteliselt selged. Esimesena nimetatud
sätte kohaselt tuleb kokku liita „[kõik] perioodid”, mida erinevate siseriiklike õigusaktide kohaselt tuleb arvesse võtta,
samas kui teisena nimetatud säte nõuab, et liitmisel arvestataks „teises liikmesriigis täitunud kindlustus-, töötamis- või
füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioode”, nii nagu oleksid need täitunud tema poolt kohaldatavate õigusaktide
alusel.
Tuleb meenutada, et määrus nr 1408/71 võeti vastu EMÜ asutamislepingu artikli 51 alusel (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 51,
muudetuna EÜ artikkel 42), mis võimaldab Euroopa Liidu Nõukogul võtta sotsiaalkindlustuse valdkonnas meetmeid, mis on vajalikud
töötajate liikumisvabaduse tagamiseks, kehtestades selleks korra, millega võõrtöötajatele ja nende ülalpeetavatele kindlustatakse
„[kõigi perioodide]” kokkuliitmine, mida võetakse arvesse eri riikide õigusaktide kohaselt, et omandada ja säilitada õigus
saada toetust ning arvutada toetuse summa.
See tõlgendus on kooskõlas kokkuleppe eesmärgiga tagada isikute vaba liikumine Šveitsi Konföderatsiooni ja Euroopa Ühenduse
vahel. Samuti peab see kinni võrdse kohtlemise põhimõttest, mis on sätestatud kokkuleppe artikli 8 punktis a, kuna selle abil
on võimalik tagada, et õiguse vabalt liikuda kasutamine ei jäta võõrtöötajat võrreldes teiste töötajatega, kes ei ole seda
õigust kasutanud, ilma sotsiaalkindlustusega saadavatest eelistest.
Niisiis ei saa liikmesriigi pädev ametiasutus perehüvitise määramisel nõuda, et lisaks teises liikmesriigis, antud juhul Šveitsi
Konföderatsioonis täitunud töötamis- või tegutsemisperioodile oleks tema enda liikmesriigis täitunud veel teinegi periood.
Seetõttu tuleb esimesele küsimusele vastata, et juhul, kui liikmesriigi õigusnormid seavad niisuguse perehüvitise saamise
tingimuseks, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide
täitumise, peab selle liikmesriigi pädev ametiasutus vastavalt kokkuleppe artikli 8 punktile c ja määruse nr 1408/71 artiklile 72
sel eesmärgil arvestama vastavaid perioode, mis on täielikult täitunud Šveitsi Konföderatsiooni territooriumil.

Teine küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav,
on kokkuleppe ja määruse nr 1408/71 toime see, et Šveitsis töötamise eest teenitud tulu tuleb samastada liikmesriigis teenitud
tuluga, mille alusel Rootsis arvutatakse taotletud perehüvitise summa.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust ilmneb, et E. Bergström taotles perehüvitist, mille summa on võrdne kalendripäeva eest
makstava haigushüvitise summaga, mis on arvutatud haiguskindlustuse eeskirjade kohaselt (vanemahüvitis haigushüvitise tasemel).
Vaidluse all olev perehüvitis on seotud sotsiaalkindlusega kaetud isiku töötamisega teenitud aastasissetulekuga.
Niisuguses olukorras tuleb seda konkreetset liiki perehüvitise summa arvutamiseks seega lähtuda määruses nr 1408/71 sisalduvatest
sotsiaalkindlustuse eeskirjadest, mis käsitlevad haiguskindlustust.
Need eeskirjad on kirjas määruse nr 1408/71 artiklis 23. Sõltumata sellest, kas hüvitise arvutamise aluseks olev sissetulek
määratakse kindlaks selle artikli lõike 1 või lõike 2 sätete kohaselt, tehakse see sissetulek vastavalt pädeva ametiasutuse
kohaldatavatele õigusaktidele kindlaks lähtuvalt täitunud perioodidel teenitud töötasust või lähtuvalt normtöötasust või keskmisest
normtöötasust, mis on saadud asjaomaste õigusaktide, antud juhul Rootsi õigusaktide alusel täitunud perioodide eest.
Niisugune lahendus on kooskõlas määruse nr 1408/71 VI lisa N jaotise punktis 1 sisalduva eeskirjaga, mis on kohaldatav põhikohtuasja
asjaoludele ning mis näeb ette, et sama määruse artikli 72 kohaldamisel määratakse isiku õigus vanemahüvitisele nii, et teises
liikmesriigis täitunud kindlustusperioode puhul võetakse aluseks sama keskmine sissetulek mis Rootsis täitunud kindlustusperioodide
puhul.
Põhikohtuasja aluseks oleva juhtumi puhul aga ei saanud E. Bergström 240‑päevase viiteperioodi jooksul Rootsis mingit tulu.
Selleks et niisuguses olukorras tagada kokkuleppe artikli 8 punkti c ja määruse nr 1408/71 artikli 72 kasulik mõju, nagu neid
on tõlgendatud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, ning selleks, et järgida kokkuleppe artikli 8 punktis a ja selle määruse
artikli 3 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet, tuleb E. Bergströmi tulubaasi arvutamisel lähtuda niisuguse isiku
sissetulekust, kes teeb Rootsis tema tööga võrreldavat tööd ning kellel on ühtlasi temaga võrreldav töökogemus ja kutsekvalifikatsioon.
Teisele küsimusele tuleb niisiis vastata, et kokkuleppe artikli 8 punkti a ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõiget 1, artikli 23
lõikeid 1 ja 2, artiklit 72 ning VI lisa jaotise N punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui perehüvitise summa tuleb nii
nagu põhikohtuasjas kindlaks määrata haigushüvitise arvutamise eeskirjade kohaselt, tuleb see summa, mida on õigustatud saama
isik, kes on kõik selle õiguse omandamiseks vajalikud töötamisperioodid täitnud teise kokkuleppeosalise territooriumil, arvutada
lähtuvalt niisuguse isiku sissetulekust, kellel on huvitatud isikuga võrreldav töökogemus ja kutsekvalifikatsioon ning kes
teeb riigis, kus seda hüvitist taotletakse, tema tööga võrreldavat tööd.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta, mis
allkirjastati 21. juunil 1999 Luxembourgis, artikli 8 punkti c ning nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71
sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende
pereliikmete suhtes, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001 muudetud redaktsiooni
artiklit 72 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui liikmesriigi õigusnormid seavad niisuguse perehüvitise saamise tingimuseks,
nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, kindlustus-, töötamis- või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise perioodide täitumise,
peab selle liikmesriigi pädev ametiasutus sel eesmärgil arvesse võtma vastavaid perioode, mis on täielikult täitunud Šveitsi
Konföderatsiooni territooriumil.
2.
Nimetatud kokkuleppe artikli 8 punkti a ning määruse nr 1408/71 artikli 3 lõiget 1, artikli 23 lõikeid 1 ja 2, artiklit 72
ning VI lisa jaotise N punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui perehüvitise summa tuleb nii nagu põhikohtuasjas kindlaks
määrata haigushüvitise arvutamise eeskirjade kohaselt, tuleb see summa, mida on õigustatud saama isik, kes on kõik selle õiguse
omandamiseks vajalikud töötamisperioodid täitnud teise kokkuleppeosalise territooriumil, arvutada lähtuvalt niisuguse isiku
sissetulekust, kellel on huvitatud isikuga võrreldav töökogemus ja kutsekvalifikatsioon ning kes teeb riigis, kus seda hüvitist
taotletakse, tema tööga võrreldavat tööd.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: rootsi.