CELEX: 62013CJ0252
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Directivele 2002/73/CE și 2006/54/CE
Egalitate de tratament între bărbați și femei
Încadrare în muncă și muncă
Acces la încadrarea în muncă
Întoarcerea din concediul de maternitate
Cerințe de formă ale cererii de sesizare a instanței
Expunere coerentă a motivelor
Formulare neechivocă a concluziilor

Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin menținerea în vigoare în legislația olandeză a unor dispoziții care contravin celor ale articolului 1 al doilea paragraf literele (a) și (b), ale articolului 15 și ale articolului 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (
JO L 204, p. 23
, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262), Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2006/54, care, conform articolului 1 primul paragraf, își propune „să garanteze punerea în aplicare a principiului șanselor egale și al egalității de tratament între femei și bărbați în materie de încadrare în muncă și de muncă”, a abrogat, începând cu 15 august 2009, Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă (
JO L 39, p. 40
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 164). Astfel cum reiese din considerentul (1), Directiva 2006/54 procedează, pentru mai multă claritate, la o reformă și la adunarea într‑un singur text a principalelor dispoziții preexistente în domeniile pe care le reglementează.
Articolul 15 din Directiva 2006/54, intitulat „Întoarcerea din concediul de maternitate”, prevede:
„O femeie aflată în concediu de maternitate are dreptul, la încheierea acestui concediu, să își regăsească locul de muncă sau un loc de muncă echivalent în condiții care nu sunt mai puțin favorabile pentru aceasta și să beneficieze de orice îmbunătățire a condițiilor de muncă la care ar fi avut dreptul în timpul absenței sale.”
Articolul 28 alineatul (2) din aceeași directivă precizează că aceasta „se interpretează fără a aduce atingere dispozițiilor Directivelor 96/34/CE [a Consiliului din 3 iunie 1996 privind acordul‑cadru referitor la concediul pentru creșterea copilului încheiat de UNICE, CEEP și CES (
JO L 145, p. 4
, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 160)] și 92/85/CEE [a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează (
JO L 348, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 3, p. 3)]”.
Dispoziții analoage celor ale articolului 15 și ale articolului 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54 fuseseră inserate la articolul 2 alineatul (7) al doilea și al patrulea paragraf din Directiva 76/207 prin Directiva 2002/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 septembrie 2002 de modificare a Directivei 76/207 (
JO L 269, p. 15
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 143).
Dreptul olandez
Regatul Țărilor de Jos a transpus Directiva 2002/73 prin Legea generală privind egalitatea de tratament (Algemeene wet gelijke behandeling, denumită în continuare „AWGB”), prin Legea privind egalitatea de tratament între bărbați și femei (Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen) și prin modificări aduse Codului civil olandez (Nederlands Burgerlijk Wetboek, denumit în continuare „BW”).
Articolul 1 din Legea privind egalitatea de tratament între bărbați și femei are următorul cuprins:
„1.   În sensul prezentei legi, se înțelege prin:
[…]
b.
«discriminare directă»: situația în care o persoană este, a fost sau ar fi tratată, pe motive de sex, într‑un mod diferit față de o altă persoană într‑o situație comparabilă;
[…]
2.   Prin discriminare directă se înțelege de asemenea o discriminare pe motive de sarcină, de naștere și de maternitate.”
Articolul 1 din AWGB și articolul 7:646 alineatul 5 din BW cuprind dispoziții cu un conținut echivalent.
Articolul 5 alineatul 1 litera a) din AWGB și articolul 7:646 alineatul 1 din BW interzic orice discriminare sau orice diferențiere între bărbați și femei în ceea ce privește condițiile de muncă.
Articolul 7:611 din BW prevede că „angajatorul și lucrătorul sunt ținuți să se comporte ca un bun angajator și, respectiv, ca un bun lucrător”.
Procedura precontencioasă
Prin scrisoarea din 29 iunie 2007, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 226 CE, Comisia a pus Regatul Țărilor de Jos în întârziere și a solicitat acestuia să își prezinte observațiile cu privire la legislația prin care sunt puse în aplicare diferite dispoziții ale Directivei 2002/73. Autoritățile olandeze au răspuns prin scrisoarea din data de 7 august 2007.
Prin scrisoarea din 2 februarie 2009, Comisia a adresat Regatului Țărilor de Jos o scrisoare de punere în întârziere suplimentară, la care autoritățile olandeze au răspuns prin scrisoarea din 27 martie 2009. Acest răspuns a permis Comisiei să renunțe la obiecțiile sale în privința mai multor puncte ale imputatei neîndepliniri a obligațiilor.
Cu privire la chestiunile rămase în litigiu, Comisia a adresat Regatului Țărilor de Jos la 30 septembrie 2011 un aviz motivat în care aprecia că legislația olandeză nu constituia o transpunere suficient de clară și de precisă a unora dintre dispozițiile Directivei 2006/54. Comisia a concluzionat că menținerea în vigoare a unor dispoziții incompatibile cu articolul 1 al doilea paragraf literele (a) și (b), cu articolul 15, cu articolul 16 și cu articolul 28 alineatul (2) din directiva menționată constituie o încălcare a obligațiilor prevăzute de aceasta. Autoritățile olandeze au răspuns la acest aviz motivat prin scrisoarea din 1 decembrie 2011.
Considerând că, în pofida răspunsului menționat, obiecția sa referitoare la articolul 1 al doilea paragraf literele (a) și (b), la articolul 15 și la articolul 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54 nu era lipsită de obiect, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.
Concluziile părților
Prin cererea de sesizare a instanței, Comisia a solicitat Curții:
—
constatarea faptului că, „prin neadoptarea tuturor actelor cu putere de lege și a normelor administrative necesare pentru a se asigura că, prin menținerea în legislația olandeză a unor dispoziții care contravin dispozițiilor articolului 1 [al doilea paragraf] literele (a) și (b), ale articolului 15 și ale articolului 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive”;
—
obligarea Regatului Țărilor de Jos la plata cheltuielilor de judecată.
Prin scrisoarea din 6 iunie 2013, Comisia a comunicat grefei Curții că, întrucât a constatat o „incertitudine redacțională” în formularea primului capăt de cerere, dorește să corecteze redactarea acestuia. Prin urmare, capătul de cerere menționat ar trebui interpretat în sensul că se limitează la a solicita Curții să constate că, „prin menținerea în legislația olandeză a unor dispoziții care contravin dispozițiilor articolului 1 [al doilea paragraf] literele (a) și (b), ale articolului 15 și ale articolului 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive”.
Regatul Țărilor de Jos solicită respingerea acțiunii și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la acțiune
Argumentele părților
Cu privire la admisibilitate
Regatul Țărilor de Jos contestă admisibilitatea acțiunii pentru motivul că cererea introductivă nu respectă cerințele de claritate, de precizie și de coerență impuse de jurisprudența Curții.
În primul rând, statul membru menționat arată că obiectul acțiunii, astfel cum este descris în prima pagină a cererii de sesizare a instanței, vizează Directiva 2002/73, deși concluziile acestei cereri se referă doar la Directiva 2006/54.
În al doilea rând, Regatul Țărilor de Jos arată că respectivele concluzii nu prezintă nicio legătură cu argumentele oferite în cuprinsul cererii introductive. În opinia sa, aceste argumente nu privesc menținerea în vigoare a unor dispoziții legislative care ar fi incompatibile cu cele ale Directivei 2006/54 și care, de altfel, nu sunt identificate cu precizie în cererea introductivă, ci reiau poziția Comisiei potrivit căreia legislația olandeză nu ar asigura o transpunere integrală a acestei directive.
Comisia apreciază că inexactitățile materiale din cadrul cererii de sesizare a instanței relevate de Regatul Țărilor de Jos nu afectează claritatea acesteia.
În ceea ce privește reproșul potrivit căruia nu a identificat dispozițiile naționale care ar fi incompatibile cu Directiva 2006/54, Comisia amintește că, în cursul procedurii precontencioase, a indicat în mod clar că dispozițiile articolului 1 din AWGB și ale articolului 7:646 alineatul 5 din BW nu sunt suficiente pentru a asigura o transpunere satisfăcătoare a articolului 15 și a articolului 28 alineatul (2) din această directivă.
Cu privire la fond
Comisia se referă la jurisprudența Curții potrivit căreia, în vederea transpunerii unei directive, este indispensabil ca dreptul național să garanteze efectiv deplina aplicare a acesteia, ca situația juridică rezultată din acest drept să fie suficient de clară și de precisă și ca beneficiarii să fie în măsură să își cunoască drepturile în totalitate, precum și, dacă este cazul, să le invoce în fața instanțelor naționale.
Ea susține, în această privință, că nici dispozițiile generale care interzic orice discriminare pe motive de sarcină, de naștere și de maternitate, nici „principiul bunului angajator”, astfel cum este enunțat în legislația olandeză, nu constituie o transpunere suficient de clară și de precisă a dispozițiilor vizate ale Directivei 2006/54.
În apărare, Regatul Țărilor de Jos se referă la jurisprudența Curții potrivit căreia existența unor principii generale de drept poate face redundantă transpunerea unei directive prin acte cu putere de lege sau prin norme administrative specifice, cu condiția însă ca aceste principii să garanteze efectiv deplina aplicare a directivei în cauză.
Statul membru menționat consideră că deplina aplicare a Directivei 2006/54 este garantată prin diversele dispoziții ale legislației olandeze despre care a făcut vorbire în cursul procedurii precontencioase și pe care le‑a reluat în memoriul în apărare.
Aprecierea Curții
Cu privire la întinderea acțiunii
Cu titlu introductiv, trebuie precizată întinderea prezentei acțiuni.
În această privință, trebuie amintit că o acțiune formulată în temeiul articolului 258 TFUE trebuie examinată numai din perspectiva concluziilor cuprinse în cererea de sesizare a instanței (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Belgia, C‑132/09,
EU:C:2010:562
, punctul 35 și jurisprudența citată).
Este de asemenea necesar să se amintească faptul că aceste concluzii trebuie să fie formulate în mod neechivoc, astfel încât Curtea să nu se pronunțe
ultra petita
sau să nu omită să se pronunțe asupra unei obiecții (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Spania, C‑67/12,
EU:C:2014:5
, punctul 41 și jurisprudența citată).
În speță, primul capăt de cerere care figurează în cererea de sesizare a instanței era redactat în mod echivoc în sensul că se putea interpreta ca enunțând două motive, și anume, lipsa unor măsuri naționale care să asigure o transpunere completă a Directivei 2006/54, pe de o parte, și menținerea în vigoare de către Regatul Țărilor de Jos a unor dispoziții incompatibile cu această directivă, pe de altă parte.
Prin scrisoarea din 6 iunie 2013, Comisia a recunoscut existența unui echivoc în primul capăt de cerere și a indicat că acesta trebuie interpretat în sensul că vizează doar un singur motiv, și anume, menținerea în vigoare, de către statul membru pârât, a unor dispoziții incompatibile cu Directiva 2006/54.
Din moment ce, prin scrisoarea menționată a Comisiei, se restrânge întinderea concluziilor enunțate în cererea de sesizare a instanței, este necesar să se ia act de aceasta și să se considere că ea constituie o desistare parțială. Prin urmare, trebuie să se interpreteze că prezenta acțiune vizează menținerea în vigoare de către Regatul Țărilor de Jos a unor dispoziții despre care Comisia susține că sunt contrare articolului 1 al doilea paragraf literele (a) și (b), articolului 15 și articolului 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54.
Cu privire la admisibilitatea acțiunii
Din articolul 120 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții și din jurisprudența referitoare la această dispoziție rezultă că orice cerere de sesizare a instanței trebuie să indice obiectul litigiului și să conțină expunerea sumară a motivelor invocate în susținerea acțiunii, această mențiune trebuind să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul. Din cele arătate rezultă că elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o acțiune trebuie să reiasă în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Spania,
EU:C:2014:5
, punctul 41 și jurisprudența citată).
Curtea a statuat de asemenea că, în cadrul unei acțiuni introduse în temeiul articolului 258 TFUE, aceasta trebuie să prezinte motivele în mod coerent și precis pentru a permite statului membru și Curții să determine cu exactitate întinderea încălcării dreptului Uniunii imputate, condiție necesară pentru ca statul respectiv să poată invoca în mod util mijloacele sale de apărare, iar Curtea să poată verifica existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Spania,
EU:C:2014:5
, punctul 42 și jurisprudența citată).
În speță, Regatul Țărilor de Jos susține, în primul rând, că prezenta acțiune nu îndeplinește aceste condiții în măsura în care face trimitere într‑un mod confuz la Directivele 2002/73 și 2006/54.
În această privință, trebuie arătat că etapa precontencioasă a prezentei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor a debutat în luna iunie 2007 cu transmiterea punerii în întârziere inițiale și s‑a terminat la 7 mai 2013 cu introducerea prezentei acțiuni. În această perioadă de aproape șase ani, Directiva 2002/73, vizată în punerea în întârziere menționată, a fost abrogată cu începere de la 15 august 2009 și înlocuită, aproape fără a fi modificată, prin Directiva 2006/54. Astfel cum reiese din dosarul transmis Curții, cu începere de la data respectivă, procedura precontencioasă s‑a desfășurat făcându‑se trimitere la dispozițiile, în esență, identice ale acestei din urmă directive.
În aceste condiții, simplul fapt că obiectul prezentei acțiuni, astfel cum a fost descris în prima pagină a cererii introductive, vizează Directiva 2002/73, în timp ce concluziile se referă doar la Directiva 2006/54 nu este de natură să suscite dubii în ceea ce privește identificarea dispozițiilor dreptului Uniunii în raport cu care trebuie apreciată temeinicia acestei acțiuni. Pentru aceleași motive, Regatul Țărilor de Jos nu poate pretinde că nu a putut să înțeleagă întinderea neîndeplinirii obligațiilor imputate și să își exercite pe deplin dreptul la apărare.
În al doilea rând, Regatul Țărilor de Jos arată că expunerea, în cererea de sesizare a instanței, a elementelor de fapt și de drept pe care se întemeiază acțiunea este incoerentă din perspectiva concluziilor la care conduce această expunere.
În speță, Comisia solicită Curții să constate că, prin menținerea în vigoare, în ordinea sa juridică națională, a unor norme care contravin articolului 1 al doilea paragraf literele (a) și (b), articolului 15 și articolului 28 alineatul (2) din Directiva 2006/54, Regatul Țărilor de Jos nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul acestei directive. Aceste concluzii delimitează obiectul acțiunii, Curtea neputând statua
ultra petita
.
Or, faptul că, în motivarea cererii sale introductive, Comisia prezintă o expunere relativ detaliată a măsurilor în vigoare ale reglementării olandeze este în scopul susținerii că măsurile respective sunt insuficiente pentru a asigura o transpunere completă a dispozițiilor Directivei 2006/54 vizate la punctul anterior.
În schimb, Comisia nu identifică nicio normă de drept olandez al cărei conținut sau a cărei aplicare ar contraveni modului de redactare sau obiectivului dispozițiilor în cauză ale directivei menționate.
În aceste condiții, trebuie să se constate că, în lipsa indicării de către Comisie a unui element indispensabil pentru a permite Curții să statueze în deplină cunoștință de cauză asupra concluziilor acțiunii, aceasta nu îndeplinește cerințele de coerență, de claritate și de precizie impuse de jurisprudența în materie.
Întrucât Curtea nu este în măsură să verifice existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor în cadrul prezentei acțiuni, aceasta trebuie respinsă ca inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Regatul Țărilor de Jos a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.