CELEX: 62010CJ0106
Verotus
Direktiivi 2006/112/EY
Arvonlisävero
Veron peruste
Ajoneuvojen valmistuksesta, kokoamisesta, vastaanottamisesta ja maahantuonnista suoritettava vero

Ennakkoratkaisukysymys koskee yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY
(EUVL L 347, s. 1 ja oikaisu EUVL 2007, L 335, s. 60) 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan ja 79 artiklan ensimmäisen
kohdan c alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Lidl & Companhia ja Fazenda Pública (valtiovarainministeriö) ja joka
koskee kahden ajoneuvon ostamiseen portugalilaiselta ajoneuvoja maahantuovalta yhtiöltä liittyvän ajoneuvoveron (imposto sobre
veículos) sisällyttämistä arvonlisäveron perusteeseen.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 2006/112 73 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Muiden kuin 74–77 artiklassa tarkoitettujen tavaroiden luovutusten tai palvelujen suoritusten osalta veron peruste käsittää
kaiken sen, mikä muodostaa luovuttajan tai suorittajan näistä liiketoimista hankkijalta tai kolmannelta saaman tai saatavan
vastikkeen, mukaan lukien näiden liiketoimien hintaan suoraan liittyvät tuet.”
Kyseisen direktiivin 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Veron perusteeseen on sisällytettävä seuraavat erät:
a)      verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut, lukuun ottamatta itse arvonlisäveroa”
Mainitun direktiivin 79 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Veron perusteeseen ei sisällytetä seuraavia eriä:
– –
c)      verovelvollisen hankkijalta saamia eriä, jotka ovat jälkimmäisen nimissä ja lukuun kertyneiden kustannusten korvausta ja jotka
verovelvollisen kirjanpidossa käsitellään läpikulkuerinä.
Verovelvollisen on osoitettava ensimmäisen kohdan c alakohdassa tarkoitettujen kustannusten todellinen määrä, eikä verovelvollinen
saa vähentää niihin mahdollisesti sisältyvää arvonlisäveron määrää.”
Direktiivin 2006/112 83 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tavaroiden yhteisöhankintojen veron peruste muodostuu samoista eristä kuin jäsenvaltion alueella suoritetun samojen tavaroiden
luovutuksen veron peruste 2 luvun mukaan muodostuu.”

Kansallinen säännöstö
Arvonlisäverolainsäädäntö
Arvonlisäverolain (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado) 16 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Ellei 2 momentin säännöksistä muuta johdu, veronalaisten tavaroiden luovutusten ja palvelujen suoritusten veron peruste
on hankkijalta, vastaanottajalta tai kolmannelta saatu tai saatava vastike.
– –
5.       Veronalaisten tavaroiden luovutusten ja palvelujen suoritusten veron perusteeseen on sisällytettävä seuraavat erät:
a)       verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut, lukuun ottamatta itse arvonlisäveroa;
– –
6.       Edellisessä momentissa tarkoitettuun veron perusteeseen ei sisällytetä seuraavia eriä:
– –
c)       verovelvollisen tavaroiden hankkijan tai palvelujen vastaanottajan nimissä ja lukuun kolmansille asianmukaisesti suorittamia
määriä;
– –”
Arvonlisäverolain 17 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Maahantuotujen tavaroiden veron peruste vastaa voimassa olevien Euroopan unionin säännösten mukaisesti määritettyä tullausarvoa.
2.      Veron perusteeseen on sisällytettävä seuraavat erät, elleivät ne jo kuulu siihen:
a)      ennen maahantuontia tai sen yhteydessä suoritettavat verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut, lukuun ottamatta itse perittävää
arvonlisäveroa;
– –.”
Yhteisökauppaa koskevasta arvonlisäverojärjestelmästä annetun lain (Regime do IVA nas Transacções Intracomunitárias) 17 §:ssä
säädetään seuraavaa:
”1.       Kun tavaroiden yhteisöhankinnoissa määritetään veron perustetta, sovelletaan vastaavin edellytyksin arvonlisäverolain 16 §:ssä
tavaroiden luovuttamisesta säädettyä.
– –
3.       Valmisteveron tai ajoneuvoveron alaisten tavaroiden yhteisöhankinnoissa veron peruste määritetään nämä verot mukaan luettuina,
vaikkei niitä maksettaisi samanaikaisesti.”
Ajoneuvoverolainsäädäntö
Ajoneuvoverolaki (Código do imposto sobre veículos), joka julkaistiin 29.6.2007 annetun lain nro 22-A/2007 (Diário da República
I, nro 124, 29.6.2007) liitteenä, tuli voimaan 1.7.2007.
Ajoneuvoverolain 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Verovelvollisia ovat tässä laissa esitettyjen määritelmien mukaiset verovelvollisiksi rekisteröityneet yritykset, tunnustetut
yritykset ja yksityiset, jotka luovuttavat veronalaisen ajoneuvon kuluttajalle, jollaiseksi katsotaan henkilö, jonka nimissä
ajoneuvosta tehdään tulli-ilmoitus tai täydentävä ilmoitus.”
Ajoneuvoverolain 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Verotettavaksi tapahtumaksi katsotaan sellaisen veronalaisen ajoneuvon, joka on rekisteröitävä Portugalissa, valmistaminen,
kokoaminen tai vastaanottaminen Portugalin alueella tai tuonti sinne.
2.      Verotettavana tapahtumana pidetään myös
a)      uuden ja lopullisen rekisteritunnuksen antamista kansallisen rekisteröinnin vapaaehtoisen peruuttamisen, johon liittyy veron
tai muun veroedun palauttaminen, jälkeen
– –
d)      ajoneuvon sijaitsemista maan alueella tämän lain säännösten vastaisesti.
3.      Tätä lakia sovellettaessa tarkoitetaan:
a)      ’vastaanottamisella’ toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa valmistetun tai vapaaseen liikkeeseen luovutetun ajoneuvon saapumista
Portugalin valtion alueelle;
b)      ’tuonnilla’ kolmannesta maasta peräisin olevan ajoneuvon saapumista Portugalin valtion alueelle.
– –”
Ajoneuvoverolain 6 §:n 1 momentin mukaan velvollisuus ajoneuvoveron maksamiseen syntyy, kun ajoneuvo otetaan käyttöön eli
”a)      kun verovelvolliseksi rekisteröitynyt yritys tai verovelvolliseksi tunnustettu yritys esittää käyttöön ottamista koskevan
pyynnön
b)      kun yksityinen esittää ajoneuvoa koskevan tulli-ilmoituksen tai täydentävän ilmoituksen”.
Ajoneuvoverolain 16 §:ssä määritellään yksityinen ”verovelvolliseksi henkilöksi, joka vastaanottaa tai tuo maahan uuden tai
käytetyn veronalaisen ajoneuvon pääasiallisesti omien liikkumistarpeidensa täyttämiseksi”.
Ajoneuvoverolain 27 §:n 3 momentin mukaan rekisteriviranomaiset eivät voi rekisteröidä ajoneuvoa, ellei muun muassa siihen
mahdollisesti kohdistuvan ajoneuvoveron maksamisesta ole esitetty näyttöä.
Ajoneuvoverolain 58 §:n 1 momentin, jonka otsikko on ”Asuinpaikan vaihtaminen”, mukaan ajoneuvoverosta vapautetaan muusta
Euroopan unionin jäsenvaltiosta tai kolmannesta valtiosta Portugaliin muuttaville henkilöille kuuluvat ajoneuvot.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Lidl & Companhia osti 28.9.2007 kaksi henkilöautoa. Tavarantoimittajan antamiin ja kyseisen yrityksen maksamiin laskuihin
sisältyivät perushinta, ajoneuvovero ja muut kulut. Kokonaishintaan sovellettiin 21 prosentin arvonlisäverokantaa.
Lidl & Companhia teki 25.1.2008 oikaisuvaatimuksen edellä mainittuihin kahteen laskuun sisältyneen arvonlisäveron, jonka määriksi
todettiin 8 601,23 euroa ja 4 554,33 euroa, perimispäätöksestä. Sintra 1 -alueen verotoimiston johtaja hylkäsi oikaisuvaatimuksen
7.4.2008 tehdyllä päätöksellä, joka annettiin tiedoksi asianosaiselle.
Sen jälkeen, kun Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra hylkäsi kokonaisuudessaan Lidl & Companhian arvonlisäveron perimistä
koskevasta päätöksestä nostaman kanteen, mainittu yritys saattoi asian Supremo Tribunal Administrativon käsiteltäväksi. Kantaja
väitti mainitussa tuomioistuimessa, että Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintran tuomio, jossa hyväksyttiin näkemys, jonka
mukaan henkilöautojen maan alueelle tuomisen yhteydessä laskutettu ja maksettu ajoneuvovero on sisällytettävä laskelmaan arvonlisäveron
perusteesta, on arvonlisäverolain 16 §:n 6 momentin c kohdan ja direktiivin 2006/112 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdan
vastainen. Lidl & Companhia esittää, että vaikkei se ole velvollinen maksamaan ostamiinsa ajoneuvoihin kohdistuvaa ajoneuvoveroa,
kyseinen vero vyörytettiin sen maksettavaksi ja se johti maksetun arvonlisäveron liian suureen määrään, jonka palauttamista
se vaatii.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yhteydessä toimiva valtion etua valvova virkamies (jäljempänä Ministério Público)
katsoo, että ajoneuvovero on ”yksivaiheinen” vero, joka maksetaan vain kerran eli silloin, kun ajoneuvo ensimmäisen kerran
tulee Portugalin markkinoille eli kun se rekisteröidään ensimmäisen kerran Portugalissa. Ministério Público katsoo tässä yhteydessä,
että kyseinen vero, jonka verotettava tapahtuma on ajoneuvon tulo Portugalin markkinoille silloin, kun se rekisteröidään ensimmäisen
kerran Portugalissa, on luonteeltaan analoginen asiassa C-98/05, De Danske Bilimportører, 1.6.2006 annetussa tuomiossa (Kok.,
s. I‑4945) tarkoitetun ”rekisteröintiveron” kanssa. Tästä syystä Ministério Público vaati ennakkoratkaisupyynnön esittämistä
unionin tuomioistuimelle.
Pääasian kantajan ja Ministério Públicon vaatimukset huomioon ottaen Supremo Tribunal Administrativo, jonka mielestä ajoneuvoveron
sisällyttäminen arvonlisäveron perusteeseen ei kuitenkaan ole unionin oikeuden vastaista, on päättänyt lykätä asian käsittelyä
ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [direktiivin 2006/112] 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa ja 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohtaa tulkittava
siten, ettei 29.6.2007 annetulla lailla nro 22-A/2007 säädetyn ajoneuvoveron määrää voida sisällyttää yhteisöhankinnoissa
arvonlisäveron perusteeseen?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

Tutkittavaksi ottaminen
Portugalin hallitus riitauttaa huomautuksissaan käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen.
Se esittää tarkemmin sanottuna, ettei ennakkoratkaisupyynnössä täsmennetä riittävästi ensinnäkään pääasiassa kyseessä olevan
liiketoimen, joka voi olla tavaroiden luovuttaminen tai yhteisöhankinta, luonnetta, toisekseen tapaa, jolla Lidl & Companhia
olisi joutunut vastaamaan ajoneuvoverosta ja riidanalaisesta arvonlisäverosta, ja kolmannekseen pääasian ja säännösten, joiden
tulkitsemista asiassa on pyydetty, välistä yhteyttä.
Tässä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu
kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen
toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita-asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista
lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta,
tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät kysymykset
tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin
tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. yhdistetyt asiat C-165/09–C-167/09. Stichting Natuur en Milieu
ym., tuomio 26.5.2011, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä seuraa, että olettamana on, että unionin oikeuteen liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta.
Kansallisen tuomioistuimen pyyntö voidaan jättää tutkimatta ainoastaan, jos on ilmeistä, ettei pyydetyllä unionin oikeussäännön
tulkitsemisella ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen
ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia
seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. asia C-225/09,
Jakubowska, tuomio 2.12.2010, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On kuitenkin todettava, että ennakkoratkaisupyynnössä kuvataan riittävästi pääasiaan liittyviä oikeussääntöjä ja tosiseikkoja
ja että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien tietojen perusteella voidaan määrittää, mitä esitetyt kysymykset
koskevat. Unionin tuomioistuimen ei ole myöskään syytä asettaa kyseenalaiseksi sitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin
luokittelee pääasiassa kyseessä olevan liiketoimen yhteisöhankinnaksi, eikä implisiittistä näkemystä, jonka mukaan pääasian
kantaja on vastannut ajoneuvoveron määrään kohdistuvasta arvonlisäverosta, jonka palauttamista se vaatii. Kun otetaan huomioon
direktiivin 2006/112 83 artiklassa oleva viittaus sen 73 artiklaan ja sitä seuraaviin artikloihin, mainitun direktiivin 78
ja 79 artiklan tulkinnalla on joka tapauksessa merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta, olipa pääasiassa kyseessä oleva
liiketoimi tavaroiden luovutus tai yhteisöhankinta.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.

Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko ajoneuvoveron kaltainen vero sisällytettävä
arvonlisäveron perusteeseen direktiivin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitettuna verona, tullina,
tuontimaksuna ja muuna maksuna vai jätettävä sen sijaan tämän veron perusteen ulkopuolelle kyseisen direktiivin 79 artiklan
ensimmäisen kohdan c alakohdan perusteella.
Aluksi on todettava, että direktiivin 2006/112 83 artiklan mukaan tavaroiden yhteisöhankintojen veron peruste muodostuu samoista
eristä kuin jäsenvaltion alueella suoritetun samojen tavaroiden luovutuksen veron peruste 73–82 artiklan mukaan muodostuu.
Direktiivin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa säädetään tarkemmin, että tavaroiden luovutuksessa veron
perusteeseen sisällytetään verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut, lukuun ottamatta itse arvonlisäveroa.
Direktiivin 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdassa säädetään, ettei veron perusteeseen sisällytetä verovelvollisen hankkijalta
saamia eriä, jotka ovat jälkimmäisen nimissä ja lukuun kertyneiden kustannusten korvausta ja jotka verovelvollisen kirjanpidossa
käsitellään läpikulkuerinä.
Sen ratkaisemiseksi, onko ajoneuvoveron kaltainen vero sisällytettävä arvonlisäveron perusteeseen vai jätettävä sen ulkopuolelle,
on määritettävä yhtäältä, kuuluuko se direktiiviin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun käsitteen
”verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut” piiriin, ja toisaalta, voidaanko siihen soveltaa kyseisen direktiivin 79 artiklan
ensimmäisen kohdan c alakohdassa säädettyä poikkeusta.
Unionin tuomioistuin on täsmentänyt ensinnäkin direktiivin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdasta, että jotta
verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut voisivat kuulua arvonlisäveron perusteeseen, vaikka niistä ei synny arvonlisää
eivätkä ne muodosta taloudellista vastiketta tavaran luovutuksesta, niillä täytyy olla suora yhteys luovutukseen (asia C-433/09,
komissio v. Itävalta, tuomio 22.12.2010, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tässä yhteydessä on todettava, että oikeuskäytännön mukaan se, onko ajoneuvon toimittaja maksanut veron omissa nimissään ja
omaan lukuunsa, ratkaisee veron sisällyttämisen toimitetun tavaran arvoon, ja jos näin on, veron perusteen laskennassa huomioon
otettavan vastikkeen on lähtökohtaisesti sisällettävä kyseessä olevan veron määrä (ks. vastaavasti asia C-228/09, komissio
v. Puola, tuomio 20.5.2010, 40 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Käsiteltävässä asiassa ajoneuvoverovelvollisia ovat ajoneuvoverolain 3 §:n 1 momentin mukaan verovelvollisiksi rekisteröityneet
yritykset, verovelvollisiksi tunnustetut yritykset ja yksityiset, jotka luovuttavat veronalaisen ajoneuvon kuluttajalle ja
jollaiseksi katsotaan henkilö, jonka nimissä ajoneuvosta tehdään tulli-ilmoitus tai täydentävä ilmoitus. Sen sijaan yksityiset,
sellaisena kuin tämä käsite määritellään ajoneuvoverolain 16 §:ssä, ovat Portugalin tasavallan istunnossa esittämällä tavalla
toissijaisia verovelvollisia.
Niinpä on todettava, että koska ajoneuvoveroa ei lähtökohtaisesti ole maksettu ajoneuvon hankkijan vaan direktiivin 2006/112
73 artiklassa tarkoitetun mainitun ajoneuvon toimittajan nimissä, viimeksi mainitun suorittaman luovutustoimen ja mainitun
veron välillä on suora yhteys.
Samoin on huomattava, että huolimatta siitä, ettei luovuttamista nimenomaisesti mainita ajoneuvoveron verotettavien tapahtumien
joukossa, ajoneuvoverolain 5 §:n 1 momentista ilmenee, että kyseisen veron kaikki verotettavat tapahtumat ovat edeltävissä
vaihdannan vaiheissa suoritettuja ja luovutustoimeen kuuluvia liiketoimia. Kuten Portugalin tasavalta esittää, toimittajan
ajoneuvojen, joiden rekisteröiminen Portugalissa on pakollista, valmistuksen, kokoamisen, vastaanottamisen tai Portugaliin
tuomisen perusteella ajoneuvoverona suorittamat määrät kuuluvat siten toimitetun ajoneuvon arvoon. Tällä tavalla ajoneuvoveron
alaisen ajoneuvon, johon liittyvän veron mainitun ajoneuvon toimittaja on suorittanut, hankkija rahoittaa jälkikäteen mainitun
verovelvollisen suorittaman edeltävän toimen.
Ei myöskään voida osoittaa mitään ajoneuvoveron ja rekisteröimistoimen välistä oikeudellista yhteyttä toisin kuin edellä mainitussa
asiassa De Danske Bilimportører annettuun tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä olleen veron tapauksessa. On muun muassa mahdollista
esittää, että ajoneuvoverolaissa säädetään useista tilanteista, joissa ajoneuvoveroa ei tarvitse maksaa, vaikka sen soveltamisalaan
kuuluvan ajoneuvon rekisteröiminen tapahtuisi. Näin on aivan erityisesti silloin, kun ajoneuvoverolain 58 §:n 1 momentin perusteella
myönnetään vapautus verosta asuinpaikkansa Portugaliin muuttavien henkilöiden omistamille ajoneuvoille. Tässä yhteydessä on
merkitystä myös sillä seikalla, että sekä verotettava tapahtuma että ajoneuvoverosaatavan syntyminen edeltävät rekisteröintitoimea,
kuten ilmenee ajoneuvoverolain 27 §:stä, jonka mukaan veronalainen ajoneuvo voidaan rekisteröidä vain, jos kaikki sitä koskevat
verot ja tullimaksut on maksettu.
Niinpä ajoneuvoveron kaltaista veroa on pidettävä suoraan sen soveltamisalaan kuuluvien ajoneuvojen toimitukseen liittyvänä
ja tämän seurauksena arvonlisäveron perusteeseen direktiivin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella
sisältyvänä.
Toiseksi direktiivin 2006/112 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdan osalta ei voida pätevästi väittää, että ajoneuvoverosta
verovelvollisiksi rekisteröityneille yrityksille tai verovelvollisiksi tunnustetuille yrityksille aiheutuneet kustannukset
olisi suoritettu kyseessä olevan ajoneuvon hankkijan nimissä ja lukuun. Tämän kannalta on riittävää todeta, kuten tämän tuomion
35 kohdasta ilmenee, että ajoneuvoverovelvollisia ovat ajoneuvojen toimittajat eivätkä niiden hankkijat (ks. analogisesti
em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 48 kohta).
Niinpä ajoneuvoveron kaltaista veroa ei voida direktiivin 2006/112 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohdan perusteella
jättää arvonlisäveron perusteen ulkopuolelle.
Esitettyyn kysymykseen on edellä mainitun perusteella vastattava, että pääasiassa kyseessä olevan ajoneuvoveron kaltainen
vero, jonka verotettava tapahtuma liittyy suoraan kyseisen veron soveltamisalaan kuuluvan ajoneuvon luovutukseen ja jonka
kyseisen ajoneuvon toimittaja suorittaa, on direktiivin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun
käsitteen mukainen vero, tulli, tuontimaksu ja muu maksu, ja se on siten kyseisen säännöksen perusteella sisällytettävä mainitun
ajoneuvon luovutuksen seurauksena suoritettavan arvonlisäveron perusteeseen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Pääasiassa kyseessä olevan ajoneuvoveron kaltainen vero, jonka verotettava tapahtuma liittyy suoraan kyseisen veron soveltamisalaan
kuuluvan ajoneuvon luovutukseen ja jonka kyseisen ajoneuvon toimittaja suorittaa, on yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä
28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun käsitteen mukainen
vero, tulli, tuontimaksu ja muu maksu, ja se on siten kyseisen säännöksen perusteella sisällytettävä mainitun ajoneuvon luovutuksen
seurauksena suoritettavan arvonlisäveron perusteeseen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: portugali.