CELEX: 62009CJ0546
Tullikoodeksi
Tullit
Tuontitullivelka
Viivästyskorko
Ajanjakso, jolta voidaan kantaa viivästyskorkoa
Hyvityskorko

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302,
s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006 (EUVL L 363, s. 1; jäljempänä
tullikoodeksi), 201 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 2 kohdan, luettuna yhdessä 214 artiklan, 222 artiklan 1 kohdan a alakohdan
ja 232 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Aurubis Balgaria AD (jäljempänä Aurubis) ja Nachalnik na Mitnitsa Stolichna,
aikaisemmin Nachalnik na Mitnitsa Sofia (Sofian tulliviraston johtaja, jäljempänä Nachalnik), ja joka koskee arvonlisäveron
korotuksen, jonka maksamiseen mainitun yhtiön on todettu olevan velvollinen, korkojen määrää sekä ajankohtaa, josta mainittujen
korkojen laskeminen alkaa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Tullikoodeksin 201 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Tuontitullivelka syntyy, kun:
a)      tuontitullien alainen tavara luovutetaan vapaaseen liikkeeseen; taikka
– –
2.      Tullivelka syntyy sinä ajankohtana, jona kyseinen tulli-ilmoitus vastaanotetaan.”
Tullikoodeksin 214 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komiteamenettelyä noudattaen annetuissa säännöksissä määriteltävissä tapauksissa ja niissä määriteltävin edellytyksin on
kannettava [hyvitys]korkoa, jotta voidaan estää rahallisen hyödyn hankkiminen lykkäämällä sitä ajankohtaa, jona tullivelka
syntyy tai se kirjataan tileihin.”
Tullikoodeksin 222 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä ja toisessa alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Velallisen on maksettava 221 artiklan mukaisesti tiedoksi annettu tullien määrä seuraavien määräaikojen kuluessa:
a)      Maksu on suoritettava asetetussa määräajassa, jos velallinen ei ole oikeutettu 224–229 artiklassa säädettyihin maksuhelpotuksiin.
Tämä määräaika ei saa olla pidempi kuin kymmenen päivää laskettuna siitä, kun kannettavien tullien määrä on annettu tiedoksi
velalliselle, ja suoritettaessa yhdistettyä tileihin kirjaamista 218 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisin edellytyksin
on määräaika asetettava siten, ettei velallinen voi saada pidempää määräaikaa kuin jos tällä olisi oikeus maksun lykkäämiseen,
sanotun kuitenkaan rajoittamatta 244 artiklan toisen alakohdan soveltamista.”
Tullikoodeksin 232 artiklassa säädetään seuraavaa
”1.      Jos kannettavaa tullien määrää ei ole maksettu asetetussa määräajassa
– –
b)      tullien määrän lisäksi on kannettava viivästyskorkoa. Viivästyskorkoprosentti saa olla korkeampi kuin luottokorkoprosentti.
Viivästyskorkoprosentti ei saa olla pienempi [kuin] luottokorkoprosentti.
2.      Tulliviranomaiset voivat olla kantamatta viivästyskorkoa, jos:
– –
c)      tullit maksetaan viiden päivän kuluessa maksua varten asetetun määräajan päättymisestä.
– –”
Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993
annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 28.2.2007 annetulla komission
asetuksella (EY) N:o 214/2007 (EUVL L 62, s. 6; jäljempänä soveltamisasetus), 519 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa
:
”Kun jalostetuista tuotteista tai tuontitavaroista on sisäisessä jalostusmenettelyssä tai väliaikaisen maahantuonnin menettelyssä
syntynyt tullivelka, hyvityskorkoa on maksettava tuontitullien määrän perusteella kyseessä olevalta ajanjaksolta.”
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL L 347, s. 1) 2 artiklan
1 kohdan d alakohdan mukaan arvonlisäveroa on suoritettava tavaroiden maahantuonnista.
Tavaroiden maahantuonnin yhteydessä suoritettavan arvonlisäveron maksamisesta säädetään direktiivin 2006/112 211 artiklan
ensimmäisessä kohdassa, että jäsenvaltioiden on säädettävä maksua koskevista yksityiskohtaisista säännöistä tavaroiden maahantuonnissa.

Kansallinen oikeus
Arvonlisäverolain (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost; DV nro 63, 4.8.2006), sellaisena kuin se on muutettuna (DV nro 52,
29.6.2007), 59 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Mikäli tullisäännösten mukaan on syntynyt velvollisuus koron maksamiseen tullivelasta johtuvista tullimaksuista, syntyy myös
velvollisuus maksaa korkoa kantamatta jääneestä verosta.”
Arvonlisäverolain 60 §:ssä, jonka otsikko on ”Tuonnista kannettavan veron maksaminen”, säädetään seuraavaa:
”(1)      Tulliviranomaisten kantama vero kirjataan valtion kirjanpitoon sillä tavalla ja siinä määräajassa, joista säädetään tullien
kantamista varten.
(2)      Vero- ja tulliviranomaiset eivät voi kuitata tulliviranomaisten maahantuonnin yhteydessä kantamaa veroa muita saatavia vastaan.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Aurubis toi 6.–30.11.2007 välisenä aikana Makedoniasta rikastettua kuparia. Nämä tavarat ”luovutettiin vapaaseen liikkeeseen”.
Tulli-ilmoitukset täytettiin myyjän toimittamassa laskussa mainitun väliaikaisen hinnan, joka oli asetettu myyjän ja Aurubiksen
välisessä kauppasopimuksessa määrätyn hinnanvahvistusmenetelmän mukaisesti, perusteella.
Tavaroiden lopullinen hinta vahvistettiin 18.2.2008 päivätyllä loppulaskelmalla.
Aurubis lähetti 20.6.2008 omasta aloitteestaan tullikoodeksin 78 artiklan 1 kohdan nojalla tulliviranomaisille kirjeen, jolla
se ilmoitti niille, että toimittaja oli laatinut maahantuoduista tavaroista loppulaskelman, ja kehotti näitä viranomaisia
toimimaan lainmukaisen toimivaltansa mukaisesti, jos nämä pitäisivät tavaran tullausarvon muuttamista jälkikäteen tarpeellisena.
Nachalnik teki 15.7.2008 päätöksen, jossa todettiin valtiolla olevan 113 822,82 Bulgarian levin (BGN) suuruinen arvonlisäveroon
perustuva lisäsaatava, joka oli syntynyt tullivelan syntyhetkellä, josta lähtien myös lailliset korot olivat alkaneet kertyä
(jäljempänä vuoden 2008 päätös). Tämä päätös, jolla Aurubikselle annettiin seitsemän päivän maksuaika, annettiin sille tiedoksi
16.7.2008.
Aurubis suoritti vuoden 2008 päätöksen mukaisen arvonlisäverovelkansa 23.7.2008 tapahtuneella maksulla. Tämä velka kirjattiin
tileihin 24.7.2008.
Koska Aurubis vastusti vuoden 2008 päätöksessä asetettua velvollisuutta maksaa viivästyskorkoa, se nosti kanteen Administrativen
sad Sofia-Gradissa (Sofian kaupungin hallintotuomioistuin), joka vahvisti vuoden 2008 päätöksen 19.3.2009 antamallaan tuomiolla.
Aurubis teki 3.4.2009 kassaatiovalituksen Varhoven administrativen sadille (Bulgarian ylin hallintotuomioistuin) ja riitautti
mainitun tuomion lainmukaisuuden.
Nachalnik katsoo tullikoodeksin 201 ja 214 artiklan perusteella, että jälkikäteen maksetun tullivelan ja arvonlisäverovelan
viivästyskorot on maksettava siitä alkaen, kun tavarat ”luovutettiin vapaaseen liikkeeseen”. Aurubis puolestaan katsoo, että
viivästyskorot on maksettava vasta myöhemmästä ajankohdasta eli siitä, jolloin – tullivelan tileihin kirjaamisen ja sen tullivelalliselle
tiedoksi antamisen jälkeen – myöhemmin tileihin kirjatun velan maksuaika päättyy, lähtien.
Tässä tilanteessa Varhoven administrativen sad on päättänyt lykätä ratkaisun antamista asiassa ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko kansallisten tuomioistuinten tulkittava [asetuksen N:o 2913/92] 232 artiklan 1 kohdan b alakohtaa siten, että tulliviranomaiset
saavat periä viivästyskorkoa tullivelan korotuksesta vasta sen jälkeen, kun tullien määrä on kirjattu tileihin ja annettu
tiedoksi tullivelalliselle sekä kun mainitun asetuksen 222 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukainen tulliviranomaisten tullivelan
korotuksen maksamista varten asettama määräaika on päättynyt?
2)      Onko kansallisten tuomioistuinten tulkittava [asetuksen N:o 2913/92] 214 artiklan 3 kohtaa siten, että kansalliset viranomaiset
eivät saa periä hyvityskorkoa alkuperäisen tulli-ilmoituksen ajankohdan ja myöhemmän tileihin kirjaamisen ajankohdan väliseltä
ajanjaksolta, kun vastaavat säännökset puuttuvat [asetuksesta N:o 2454/93]?
3)      Onko [asetuksen N:o 2913/92] ja [asetuksen N:o 2454/93] säännöksiä tulkittava siten, että mikäli ei ole olemassa kansallisia
oikeussääntöjä, joissa säädettäisiin nimenomaisesti tullin korottamisesta tai muusta kansallisesta seuraamuksesta, joka on
sen summan suuruinen, joka perittäisiin viivästyskorkona tullivelan syntymisajankohdan ja sen myöhemmän tileihin kirjaamisen
ajankohdan väliseltä ajanjaksolta, unionin oikeudessa ei sallita sitä, että kansalliset tuomioistuimet suorittavat tällaisen
korotuksen tai määräävät tällaisen seuraamuksen?”

Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Koska pääasia koskee arvonlisäverovelan korotukseen liittyvän viivästyskorkosaatavan syntymistä, on tutkittava ensin se, täyttääkö
unionin tullisäännöstön tulkintaa koskeva ennakkoratkaisupyyntö tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Mainittua säännöstöä sovelletaan tähän asiaan vain Bulgarian lainsäädännön, erityisesti arvonlisäverolain 59 §:n 2 momentin
ja 60 §:n 1 momentin, joissa viitataan tullilainsäädäntöön ja säädetään, että mikäli tullisäännösten mukaan on syntynyt velvollisuus
koron maksamiseen tullivelasta johtuvista tullimaksuista, syntyy myös velvollisuus maksaa korkoa kantamatta jääneestä arvonlisäverosta,
ja että tämä vero kirjataan tileihin sillä tavalla ja siinä määräajassa, joista säädetään tullien kantamista varten, perusteella.
Tässä yhteydessä on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta vastata ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin silloinkin, kun pääasian tosiseikat sijoittuvat unionin oikeuden soveltamisalan
ulkopuolelle, jos kansallisessa lainsäädännössä on muissa kuin unionin oikeuden alaan kuuluvissa tilanteissa noudatettu unionin
oikeudessa omaksuttuja ratkaisuja. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan näin on siksi, että unionin oikeusjärjestyksen
kannalta on olemassa selvä intressi varmistaa, että tulevien tulkintaerojen välttämiseksi kaikille unionin oikeussäännöille
annetaan yhdenmukainen tulkinta riippumatta olosuhteista, joissa niitä sovelletaan (ks. vastaavasti mm. asia C-130/95, Giloy,
tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4291, 19–28 kohta; asia C-267/99, Adam, tuomio 11.10.2001, Kok., s. I-7467, 23–29 kohta; asia
C-43/00, Andersen og Jensen, tuomio 15.1.2002, Kok., s. I-379, 15–19 kohta; asia C-3/04, Poseidon Chartering, tuomio 16.3.2006,
Kok., s. I-2505, 14–19 kohta ja asia C‑205/09, Eredics ja Sápi, tuomio 21.10.2010, 33 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tässä tilanteessa on todettava, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti sitä, onko tullikoodeksin
232 artiklan 1 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että kantamatta oleviin tulleihin perustuvat viivästyskorot voidaan tämän
säännöksen nojalla periä vain mainitun määrän maksamista varten asetetun määräajan päättymisen jälkeiseltä ajalta.
Tässä yhteydessä on todettava, että jo tullikoodeksin 232 artiklan 1 kohdan b alakohdan sanamuodon mukaan tulleista kannetaan
viivästyskorko, ”jos kannettavaa tullien määrää ei ole maksettu asetetussa määräajassa”.
Viivästyskoron kantaminen edellyttää siten, ettei kannettavaa tullien määrää ole maksettu asetetussa määräajassa, eikä viivästyskorkoa
voida kantaa, jos tullivelallinen on suorittanut tullivelan sille annetussa määräajassa.
Viivästyskoroilla pyritään näin lieventämään maksuajan ylittämisestä aiheutuvia seurauksia ja erityisesti välttämään se, että
tullivelallinen saisi perusteetonta etua mahdollisuudesta pitää tämän velan perusteella maksettavat määrät käytössään sen
maksamiselle asetetun määräajan päätyttyä. Tästä syystä tullikoodeksin 232 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, ettei
viivästyskorkoprosentti saa olla pienempi kuin luottokorkoprosentti.
Tämän sekä sanamuodon mukaisen että teleologisen tulkinnan vahvistaa tullikoodeksin 232 artiklan yleinen rakenne, sillä sen
2 kohdan c alakohdassa säädetään, että tulliviranomaiset voivat olla kantamatta viivästyskorkoa, jos tullit maksetaan viiden
päivän kuluessa niiden maksua varten asetetun määräajan päättymisestä.
Koska tullivelan maksaminen viiden päivän kuluessa määräajan päättymisestä mahdollistaa sen, että tulliviranomaiset voivat
olla kantamatta viivästyskorkoja, myös niiden laskemisen alkamisajankohtana on välttämättä oltava mainittu määräajan päättymispäivä.
Niinpä viivästyskorkoja voidaan tullikoodeksin 232 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan kantaa vain tullivelan maksua varten
asetetun määräajan päättymisen jälkeiseltä ajalta, koska mainitulla artiklalla ei ole tarkoitus estää tulliviranomaisten taloudellisia
menetyksiä eikä kompensoida toimijoiden omista toimistaan saamia etuja, jotka johtuvat viivästyksestä tullikoodeksissa tarkoitetussa
tullivelan tileihin kirjaamisessa sekä velan määrän tai sen maksamiseen velvollisen henkilön määrittämisessä.
Tullikoodeksissa ja soveltamisasetuksessa ei säädetä erityisistä toimenpiteistä, kuten tullinkorotuksesta, jonka määrä vastaa
sen viivästyskoron määrää, joka olisi ollut maksettava tullivelan syntymisen ja tileihin kirjaamisen väliseltä ajalta tai
alkuperäisen tileihin kirjatun tullivelan erääntymisen ja kyseisen tullivelan jälkikäteen tapahtuvan tileihin kirjaamisen
väliseltä ajalta, niiden tapausten varalta, joissa tullivelan syntyperusteena on tullikoodeksin 202–205, 210, 211 ja 220 artikla,
jotka kaikki koskevat tilanteita, joissa kyseessä oleva toimija ei ota huomioon unionin tullisäännöksiä (ks. vastaavasti asia
C‑91/02, Hannl-Hofstetter, tuomio 16.10.2003, Kok., s. I‑12077, 19 ja 23 kohta).
Niinpä ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että tullikoodeksin 232 artiklan 1 kohdan b alakohtaa
on tulkittava siten, että kantamatta oleviin tulleihin perustuvat viivästyskorot voidaan tämän säännöksen nojalla periä vain
mainitun määrän maksamista varten asetetun määräajan päättymisen jälkeiseltä ajalta.

Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti sitä, onko tullikoodeksin 214 artiklan
3 kohtaa tulkittava siten, että kansalliset viranomaiset eivät saa tämän säännöksen perusteella periä tullivelalliselta hyvityskorkoa
alkuperäisen tulli-ilmoituksen ajankohdan ja myöhemmän tileihin kirjaamisen ajankohdan väliseltä ajanjaksolta, kun vastaavat
säännökset puuttuvat soveltamisasetuksesta.
Tässä yhteydessä on riittävää todeta, että tullikoodeksin 214 artiklan 3 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että tapaukset,
joissa hyvityskorkoa kannetaan, ja sen kantamista koskevat edellytykset määritellään ”komiteamenettelyä noudattaen annetuissa
säännöksissä”.
Soveltamisasetuksen 519 artiklan 1 kohdassa säädetään hyvityskoron kantamisesta vain niissä tilanteissa, joissa jalostetuista
tuotteista tai tuontitavaroista on sisäisessä jalostusmenettelyssä tai väliaikaisen maahantuonnin menettelyssä syntynyt tullivelka.
Niinpä tulliviranomainen ei voi tukeutua tullikoodeksin 214 artiklan 3 kohtaan kantaakseen hyvityskorkoa muiden tullimenettelyjen
yhteydessä.
Niinpä toiseen kysymykseen on vastattava, että tullikoodeksin 214 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kansalliset
viranomaiset eivät saa tämän säännöksen perusteella periä tullivelalliselta hyvityskorkoa alkuperäisen tulli-ilmoituksen ajankohdan
ja myöhemmän tileihin kirjaamisen ajankohdan väliseltä ajanjaksolta, kun vastaavat säännökset puuttuvat soveltamisasetuksesta.

Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tällä kysymyksellään pääasiallisesti sitä, onko unionin säännöstö esteenä
sille, että kansalliset viranomaiset soveltavat tullisäännösten rikkomiseen seuraamusta, josta ei ole nimenomaisesti säädetty
kansallisessa lainsäädännössä.
Tässä yhteydessä on huomattava, että tullisääntöjen rikkomisen osalta oikeuskäytännössä on täsmennetty, että koska unionin
lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu tällä alueella, jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia valitsemaan asianmukaisina pitämänsä
sanktiot. Niiden on kuitenkin tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja sen yleisiä periaatteita (ks.
asia C-213/99, de Andrade, tuomio 7.12.2000, Kok., s. I‑11083, 20 kohta ja em. asia Hannl-Hofstetter, tuomion 18 kohta).
Näihin periaatteisiin kuuluu nullum crimen, nulla poena sine lege -periaate (rikoksia ja rangaistuksia koskeva laillisuusperiaate)
(ks. asia C‑303/05, Advocaten voor de Wereld, tuomio 3.5.2007, Kok., s. I‑3633, 46 kohta). Tämä periaate edellyttää, että
laissa määritellään selvästi rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti
voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella,
mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (ks. em. asia Advocaten voor de Wereld, tuomion
50 kohta ja asia C‑266/06 P, Degussa v. komissio, tuomio 22.5.2008, Kok., s. I-81*, 39 kohta).
Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että unionin oikeuden yleiset periaatteet ja erityisesti
nullum crimen, nulla poena sine lege -periaate ovat esteenä sille, että kansalliset viranomaiset soveltavat tullisäännösten
rikkomiseen seuraamusta, josta ei ole nimenomaisesti säädetty kansallisessa lainsäädännössä.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006
annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 232 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kantamatta
oleviin tulleihin perustuvat viivästyskorot voidaan tämän säännöksen nojalla periä vain mainitun määrän maksamista varten
asetetun määräajan päättymisen jälkeiseltä ajalta.
2)
Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 214 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten,
että kansalliset viranomaiset eivät saa tämän säännöksen perusteella periä tullivelalliselta hyvityskorkoa alkuperäisen tulli-ilmoituksen
ajankohdan ja myöhemmän tileihin kirjaamisen ajankohdan väliseltä ajanjaksolta, kun vastaavat säännökset puuttuvat tietyistä
asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetusta komission asetuksesta (ETY) N:o 2454/93, sellaisena
kuin se on muutettuna 28.2.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 214/2007.
3)
Unionin oikeuden yleiset periaatteet ja erityisesti nullum crimen, nulla poena sine lege -periaate ovat esteenä sille, että
kansalliset viranomaiset soveltavat tullisäännösten rikkomiseen seuraamusta, josta ei ole nimenomaisesti säädetty kansallisessa
lainsäädännössä.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.