CELEX: 62010CJ0293
Asigurare de protecție juridică
Directiva 87/344/CEE
Articolul 4 alineatul (1)
Libera alegere a avocatului de către asigurat
Limitare a rambursării cheltuielilor legate de reprezentarea în justiție a asiguratului
Rambursare limitată la suma corespunzătoare celei solicitate de un avocat stabilit în raza teritorială a instanței de prim grad competente

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 4 alineatul (1) din Directiva 87/344/CEE
a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea de
protecție juridică (JO L 185, p. 77, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 186).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea de asigurări D.A.S. Österreichische Allgemeine Rechtsschutzversicherung
AG (denumită în continuare „D.A.S.”), pe de o parte, și domnul Stark, pe de altă parte, având ca obiect în special validitatea
unei clauze cuprinse în condițiile generale de asigurare de protecție juridică, potrivit căreia asigurătorul își poate limita
prestațiile în temeiul acestei asigurări la rambursarea sumei solicitate în mod normal de un avocat stabilit în localitatea
în care se află sediul instanței sesizate cu o cauză care se încadrează în domeniul de aplicare al asigurării amintite.

Cadrul juridic

Reglementarea Uniunii
În al unsprezecelea considerent al Directivei 87/344 se afirmă:
„întrucât interesul persoanei cu asigurare de protecție juridică impune ca aceasta să poată să își aleagă un avocat sau o
altă persoană cu calificări corespunzătoare în conformitate cu legislația națională, în cadrul oricărei proceduri judiciare
sau administrative și ori de câte ori apare un conflict de interese”.
Articolul 1 din această directivă prevede:
„Scopul prezentei directive este de a coordona actele cu putere de lege și actele administrative privind asigurarea de protecție
juridică [...] pentru a facilita exercitarea efectivă a libertății de stabilire și pentru a preveni într‑o cât mai mare măsură
orice conflict de interese datorat, în special, faptului că asigurătorul asigură un alt asigurat sau asigură asiguratul atât
pentru protecția juridică, cât și pentru altă clasă [...] și pentru a permite soluționarea unui astfel de conflict, în cazul
apariției acestuia.”
Articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată are următorul cuprins:
„Prezenta directivă se aplică asigurării de protecție juridică. Aceasta constă în asumarea angajamentului, contra plății unei
prime, de a suporta cheltuielile procedurii judiciare și cheltuielile furnizării altor servicii legate direct de acoperirea
dată de asigurare, în special cu scopul de a:
–        compensa prejudiciul suferit de asigurat, printr‑o soluționare pe căi amiabile sau printr‑o procedură civilă sau penală;
–        apăra sau reprezenta asiguratul în proceduri civile, penale, administrative sau de altă natură sau în legătură cu orice plângere
împotriva acestuia.”
Articolul 4 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
„Orice contract de asigurare de protecție juridică recunoaște în mod explicit că:
(a)      în cazul în care se face apel la un avocat sau la orice altă persoană cu calificare corespunzătoare potrivit legislației interne,
pentru a apăra, a reprezenta sau a servi interesele persoanei asigurate în orice procedură judiciară sau administrativă, persoana
asigurată are libertatea de a alege;
(b)      persoana asigurată are libertatea să aleagă un avocat sau, în cazul în care preferă în mod expres și în măsura în care o permite
legislația internă, orice altă persoană cu calificările corespunzătoare, pentru a‑i servi interesele ori de câte ori survine
un conflict de interese.”

Reglementarea națională
Potrivit articolului 23 alineatul 1 din Legea privind onorariile de avocat (Rechtsanwaltstarifgesetz, denumită în continuare
„RATG”), plata anumitor prestații accesorii efectuate de avocat în litigiile în materie civilă se face pe baza unui tarif
forfetar unitar.
În conformitate cu articolul 23 alineatul 5 din RATG, partea din tariful unitar corespunzătoare acestor prestații se dublează
însă atunci când avocatul execută prestația într‑o localitate diferită de cea în care se află sediul cabinetului său.
Legiuitorul austriac a transpus articolul 4 din Directiva 87/344 prin articolul 158k din Legea privind contractele de asigurări
(Versicherungsvertragsgesetz, denumită în continuare „VersVG”), care este redactat după cum urmează:
„(1)      Asiguratul are dreptul să aleagă în mod liber o persoană care are calificarea profesională corespunzătoare pentru a reprezenta
părțile în vederea reprezentării sale în orice procedură judiciară sau administrativă. În plus, asiguratul poate alege în
mod liber un avocat pentru a‑i apăra în orice alt mod interesele legale în cazul existenței unui conflict de interese cu asigurătorul.
(2)      În contractul de asigurare se poate prevedea că asiguratul nu poate alege să fie reprezentat într‑o procedură judiciară sau
administrativă decât de persoanele care au calificarea profesională corespunzătoare pentru a reprezenta părțile al căror cabinet
este situat în localitatea în care se află sediul autorității judiciare sau administrative competente să soluționeze procedura
respectivă în primă instanță. În cazul în care în acea localitate nu își au cabinetele cel puțin patru asemenea persoane,
dreptul de alegere se extinde la persoanele din circumscripția Gerichtshof erster Instanz [tribunalul de primă instanță] în
care are sediul autoritatea menționată anterior.
[…]”

Acțiunea principală și întrebarea preliminară
Domnul Stark și D.A.S. au încheiat un contract de asigurare de protecție juridică în anul 1997. Contractul cuprindea, printre
altele, protecția juridică în fața instanțelor pentru litigii de muncă în ceea ce privește conflictele de dreptul muncii și,
ca prestație suplimentară, o asigurare de protecție juridică pentru persoanele care desfășoară în mod secundar o activitate
independentă.
Acest contract se întemeia pe condițiile generale ale asigurării de protecție juridică (Allgemeine Bedingungen für die Rechtsschutzversicherung)
din anul 1997 (denumite în continuare „ARB 97”). Clauza 10 din acestea, care decurge direct din articolul 158k din VersVG,
este redactată astfel:
„1)      Asiguratul are dreptul să aleagă în mod liber o persoană care are calificarea profesională corespunzătoare pentru a reprezenta
părțile (avocat, notar etc.) în vederea reprezentării sale în fața instanțelor sau a autorităților administrative. Asigurătorul
este obligat să informeze asiguratul cu privire la dreptul său de a alege de îndată ce acesta din urmă solicită suportarea
de către asigurător a costurilor pentru inițierea unei proceduri administrative sau judiciare.
[…]
3)      Dreptul de [a‑și] alege [reprezentantul] prevăzut la punctul 1) [...] vizează numai persoane care au cabinetul în localitatea
în care se află sediul instanței sau al autorității administrative competente să soluționeze procedura respectivă în primă
instanță. În cazul în care în localitatea în care se află sediul instanței sau al autorității administrative respective nu
își au cabinetele cel puțin patru astfel de persoane, dreptul de a alege se extinde la persoanele care au calificarea profesională
corespunzătoare pentru a reprezenta părțile din circumscripția Landesgericht [tribunalul regional] competent.
[…]”
Din decizia de trimitere rezultă că, prin hotărârea din 16 decembrie 2009, Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă) a validat
în principiu obiectivele urmărite prin articolul 158k alineatul (2) din VersVG, apreciind că punctul 3) al clauzei 10 menționate
trebuie să fie interpretat în sensul că asiguratul poate alege și un avocat stabilit în afara localității în care se află
sediul instanței, în cazul în care acesta se angajează să factureze cheltuielile și onorariile la același nivel la care le‑ar
factura un avocat stabilit în localitatea în care se află sediul instanței de prim grad competente.
Domnul Stark locuiește la Landeck (Austria), localitate situată la aproximativ 600 de kilometri distanță de Viena. La 24 martie
2006, acesta, împreună cu alte patru persoane, a formulat o acțiune la Arbeits- und Sozialgericht Wien (Tribunalul pentru
litigii de muncă și securitate socială din Viena) împotriva fostului angajator. Pentru a‑și asigura reprezentarea în fața
acestei instanțe, domnul Stark și ceilalți reclamanți au mandatat în mod liber un avocat cu cabinetul în Landeck.
Prin scrisoarea din 8 mai 2006 adresată acestui avocat, D.A.S. a confirmat că urma să acopere cheltuielile referitoare la
procedura judiciară inițiată la Arbeits- und Sozialgericht Wien, precizând totodată că se va limita să acopere cheltuielile
pe care le facturează în mod obișnuit un avocat stabilit în localitatea în care se află sediul acestui tribunal.
Avocatul domnului Stark a răspuns prin intermediul unui e‑mail din aceeași zi că nu va aplica tariful unui avocat cu cabinetul
în raza teritorială a tribunalului, din moment ce costurile pe care le implică faptul că trebuie să pledeze la Viena sunt
foarte ridicate pentru cabinetul său.
În cadrul ședinței din 4 iulie 2008 desfășurate la Arbeits- und Sozialgericht Wien, părțile la respectiva procedură au încheiat
o tranzacție judiciară.
Pentru prestațiile din cadrul respectivei proceduri, D.A.S. a plătit avocatului domnului Stark suma de 5 782,19 euro corespunzătoare
cheltuielilor și onorariului unui avocat stabilit în raza teritorială a Arbeits- und Sozialgericht Wien, dar acestea nu au
fost calculate în funcție de tariful unitar dublu prevăzut la articolul 23 alineatul 5 din RATG, ci în funcție de tariful
unitar simplu care decurge din dispozițiile articolului 23 alineatul 1 din RATG. Această sumă nu acoperea valoarea totală
a cheltuielilor și a onorariului facturate domnului Stark de avocatul său.
Prin cererea din 27 februarie 2009, D.A.S. l‑a chemat în judecată pe domnul Stark la Bezirksgericht Landeck (Tribunalul Cantonal
din Landeck), solicitând instanței obligarea acestuia la plata unei prime în cuantum de 211,46 euro datorate în temeiul contractului
de asigurare de protecție juridică încheiat între părți.
Domnul Stark a opus acestei cereri o excepție referitoare la faptul că a operat compensația întemeiată pe o creanță de 3 000
de euro corespunzătoare sumei rămase neplătite din costul prestațiilor avocatului care i‑a asigurat apărarea în cadrul procedurii
desfășurate la Arbeits- und Sozialgericht Wien, ținând seama de aplicarea tarifului unitar dublu prevăzut la articolul 23
alineatul 5 din RATG. Astfel, acesta a invocat problema luării în considerare, în cadrul asigurării de protecție juridică
încheiate cu D.A.S., a diferenței dintre tariful unitar simplu și tariful unitar dublu pentru prestațiile avocatului său corespunzătoare
celor cinci ședințe care s‑au desfășurat la instanța menționată. În susținerea acestei excepții, domnul Stark a arătat că
dispoziția prevăzută la articolul 158k alineatul (2) din VersVG, precum și clauza 10 punctul 3) din ARB 97 ar fi contrare
dreptului Uniunii.
Bezirksgericht Landeck a admis cererea formulată de D.A.S., respingând excepția privind compensația invocată de domnul Stark
și, în consecință, l‑a obligat pe acesta să plătească D.A.S. suma de 211,46 euro, precum și dobânzile aferente. În decizia
pronunțată, Bezirksgericht Landeck a considerat că dreptul Uniunii nu împiedică aplicarea articolului 158k alineatul (2) din
VersVG, care nu ar avea ca efect limitarea libertății de alegere, ci ar impune numai o restricție financiară avocatului stabilit
în afara localității în care se află sediul instanței.
Domnul Stark a formulat apel împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, invocând din nou faptul că articolul 4 din
Directiva 87/344 s‑ar opune aplicării articolului 158k alineatul (2) menționat.
În aceste condiții, Landesgericht Innsbruck a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare
preliminară:
„Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 87/344/CEE trebuie interpretat în sensul că se opune articolului 158k alineatul (2)
[din VersVG] și unei clauze întemeiate pe acesta cuprinse în condițiile generale ale unei întreprinderi de asigurare de protecție
juridică potrivit căreia se poate conveni ca asiguratul să poată alege, pentru a fi reprezentat într‑o procedură administrativă
sau judiciară, numai persoane care au calificarea profesională corespunzătoare pentru reprezentarea părților cu cabinetul
în localitatea în care se află sediul instanței sau al autorității administrative competente să soluționeze procedura respectivă
în primă instanță?”

Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, Landesgericht Innsbruck ridică, în esență, problema dacă articolul 4 alineatul (1)
din Directiva 87/344 se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia se poate conveni ca asiguratul să poată alege,
pentru a fi reprezentat într‑o procedură administrativă sau judiciară, numai persoane care au calificarea profesională corespunzătoare
pentru reprezentarea părților cu cabinetul în localitatea în care se află sediul instanței sau al autorității administrative
competente să soluționeze procedura respectivă în primă instanță.

Cu privire la admisibilitate
Potrivit guvernului austriac, întrebarea adresată este ipotetică, deoarece rezultatul procedurii nu ar depinde de răspunsul
la această întrebare, dat fiind că dreptul pârâtului de a‑și alege în mod liber un avocat nu ar fi fost efectiv restrâns.
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, refuzul de a se pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate
de o instanță națională nu poate interveni decât atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii
nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau
atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care
îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea din 24 iunie 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, Rep., p. I‑4501, punctul
30).
Or, astfel cum s‑a arătat la punctele 18-21 din prezenta hotărâre, soluția acțiunii principale depinde tocmai de aspectul
dacă este compatibil cu articolul 4 alineatul (1) din Directiva 87/344 faptul că domnului Stark nu i‑au fost rambursate toate
cheltuielile și onorariile facturate de avocatul său, contrar situației în care și‑ar fi ales un avocat cu cabinetul în Viena.
Așadar, interpretarea acestei dispoziții din dreptul Uniunii îi este necesară instanței de trimitere pentru a soluționa acțiunea
principală. Prin urmare, excepția de inadmisibilitate ridicată de guvernul austriac trebuie să fie respinsă.

Cu privire la fond
Trebuie menționat că atât din al unsprezecelea considerent al Directivei 87/344, cât și din articolul 4 alineatul (1) din
aceasta rezultă că interesul persoanei cu asigurare de protecție juridică impune ca aceasta să poată să își aleagă un avocat
sau o altă persoană cu calificări corespunzătoare în conformitate cu legislația națională, în cadrul oricărei proceduri judiciare
sau administrative.
Cu privire la acest aspect, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că această dispoziție care prevede libera alegere a reprezentantului
are o aplicabilitate generală și o valoare obligatorie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Eschig,
C‑199/08, Rep., p. I‑8295, punctul 47).
Rezultă că o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală, astfel cum a fost interpretată prin hotărârea
din 16 decembrie 2009 a Oberster Gerichtshof, menționată la punctul 12 din prezenta hotărâre, nu poate restrânge această libertate
de alegere exclusiv la avocații care au cabinetul în localitatea în care se află sediul instanței sau al autorității administrative
competente să soluționeze procedura în primă instanță sau exclusiv la avocații care se angajează să factureze cheltuielile
și onorariile la același nivel la care le‑ar factura cei dintâi.
Totuși, la punctele 65 și 66 din Hotărârea Eschig, citată anterior, Curtea a constatat că directiva menționată nu urmărește
o armonizare completă a normelor aplicabile contractelor de asigurare de protecție juridică, astfel încât, în stadiul actual
al dreptului Uniunii, statele membre continuă să aibă libertatea de a determina regimul aplicabil în privința contractelor
respective, cu condiția ca aceasta să se realizeze cu respectarea dreptului menționat și, în special, a articolului 4 din
Directiva 87/344.
Astfel, problema întinderii acoperirii cheltuielilor legate de intervenția unui reprezentant, care este în cauză în acțiunea
principală, nu este expres reglementată în această directivă. Într‑adevăr, nici dispozițiile directivei, nici considerentele
acesteia nu permit să se constate că stabilirea sumei care trebuie acordată de întreprinderea de asigurare de protecție juridică
pentru acoperirea cheltuielilor efectuate de persoana mandatată să reprezinte asiguratul este reglementată în această directivă.
Prin urmare, libertatea de alegere în sensul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 87/344 nu implică obligația statelor
membre de a impune asigurătorilor acoperirea integrală, în orice circumstanță, a cheltuielilor efectuate în cadrul apărării
unui asigurat, indiferent de locul în care este stabilită persoana care are calificările profesionale necesare pentru reprezentarea
acestuia în raport cu sediul instanței sau al autorității administrative competente să soluționeze un litigiu, cu condiția
ca această libertate să nu fie lipsită de conținut. Aceasta ar fi situația în cazul în care limitarea adusă obligației de
a suporta aceste cheltuieli ar face practic imposibilă o alegere rezonabilă a unui reprezentant de către asigurat. În orice
caz, instanțele naționale sesizate eventual cu privire la acest aspect trebuie să verifice dacă nu există o limitare de acest
tip.
Pe de altă parte, o reglementare națională precum cea în cauză în acțiunea principală nu exclude libertatea părților contractante
de a conveni că asigurarea de protecție juridică acoperă și rambursarea cheltuielilor legate de intervenția unor reprezentanți
care nu sunt stabiliți în localitatea în care se află sediul instanței competente în schimbul, eventual, al plății de către
asigurat a unei prime mai ridicate.
În speță, domnul Stark a avut posibilitatea să își aleagă avocatul fără ca asigurătorul să se opună acestei alegeri. În plus,
el nu ar trebui să suporte decât cheltuielile legate de distanța dintre cabinetul avocatului său și locul în care se află
sediul instanței competente, ceea ce, sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate în această privință de instanța de
trimitere, nu apare, în general, ca fiind de natură să îngrădească libertatea de alegere a avocatului.
Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, urmează să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 4 alineatul
(1) din Directiva 87/344 trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unei dispoziții naționale în temeiul căreia se
poate conveni ca persoana care a încheiat o asigurare de protecție juridică să poată alege, pentru a fi reprezentată într‑o
procedură administrativă sau judiciară, numai persoane care au calificarea profesională corespunzătoare pentru reprezentarea
părților cu cabinetul în localitatea în care se află sediul instanței sau al autorității administrative competente să soluționeze
procedura respectivă în primă instanță, cu condiția ca, pentru a nu lipsi de conținut libertatea de alegere de către asigurat
a persoanei pe care o mandatează să îl reprezinte, această limitare să nu privească decât întinderea acoperirii de către întreprinderea
de asigurare de protecție juridică a cheltuielilor legate de intervenția unui reprezentant și ca despăgubirea plătită efectiv
de această întreprindere de asigurare să fie suficientă, aspecte care trebuie verificate de instanța de trimitere.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 87/344/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de coordonare a actelor cu putere de lege
și a actelor administrative privind asigurarea de protecție juridică trebuie să fie interpretat în sensul că nu se opune unei
dispoziții naționale în temeiul căreia se poate conveni ca persoana care a încheiat o asigurare de protecție juridică să poată
alege, pentru a fi reprezentată într‑o procedură administrativă sau judiciară, numai persoane care au calificarea profesională
corespunzătoare pentru reprezentarea părților cu cabinetul în localitatea în care se află sediul instanței sau al autorității
administrative competente să soluționeze procedura respectivă în primă instanță, cu condiția ca, pentru a nu lipsi de conținut
libertatea de alegere de către asigurat a persoanei pe care o mandatează să îl reprezinte, această limitare să nu privească
decât întinderea acoperirii de către întreprinderea de asigurare de protecție juridică a cheltuielilor legate de intervenția
unui reprezentant și ca despăgubirea plătită efectiv de această întreprindere de asigurare să fie suficientă, aspecte care
trebuie verificate de instanța de trimitere.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.