CELEX: 62012TJ0517
Riigiabi
Elektrienergia
Soodustariifid
Otsus algatada ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetlus
Tühistamishagi
Vaidlustamatu akt
Abimeede, mis on täielikult rakendatud osalt otsuse tegemise päeval ja osalt hagi esitamise päeval
Vastuvõetamatus

Vaidluse taust
Hageja Alro SA on Rumeenia alumiiniumitootja, kes sõlmis 8. septembril 2005 riigi osalusega ettevõtjaga Hidroelectrica SA (edaspidi „tarnija”) pikaajalise elektrienergia pideva tarnimise lepingu 1. oktoobrist 2005 kuni 31. jaanuarini 2013. Alates 1. jaanuarist 2006 ostis hageja selle lepingu alusel elektrienergiat kogu kontserni tarbeks, kuhu ta Rumeenias kuulub.
Enne 10. augustit 2012 täiendati pikaajalist elektrienergia pideva tarnimise lepingut 17 lisaga (edaspidi „eeldatav abimeede”), millest 6. juunil 2006 allkirjastatud neljas lisa nägi ette uue elektrienergia ostuhinna arvutamise valemi, mida kohaldati 1. jaanuarist 2007 kuni 31. detsembrini 2009 (edaspidi „2005. aasta muudetud leping”). 17. lisa allkirjastati 11. märtsil 2010 ja see nägi ette uue arvutusvalemi alates 1. jaanuarist 2010 (edaspidi „2010. aasta leping”).
2005. aasta muudetud lepingus sisaldunud arvutusvalem nägi ette, et elektrienergia hinda megavatt-tunni eest (MWh) indekseeriti tarnija kulude alusel, millest peamise osa moodustasid töötajate töötunnid, käigus hoidmise kulu ja amortisatsioonikulu, ja arvesse võeti inflatsiooni. Selle arvutusvalemiga kehtestati hinna alampiir, kohustus tasuda Rumeenia leudes ja kuuekuuline ettemaks.
2010. aasta lepingus sisalduv arvutusvalem, mis asendas eelmise valemi, ei põhinenud enam tarnija tootmiskuludel, vaid alumiiniumi kursil London Metal Exchange’il (Londoni metallibörs), see tühistas hinna alampiiri, võttis maksevaluutaks Ühendriikide dollari ja kehtestas elektrienergia eest ühekuulise ettemakse kohustuse.
Seoses Rumeenia meedias avaldatud teabega algatas komisjon 2011. aasta jaanuaris omal algatusel uurimise otse tarnija ja hageja vahel sõlmitud elektrienergia pikaajaliste tarnelepingute suhtes.
Komisjon küsis Rumeenialt nende pikaajaliste elektrienergia tarnelepingute kohta teavet 16. veebruari, 4. märtsi ja 14. aprilli 2011. aasta kirjades, millele Rumeenia vastas 24. märtsi, 16. mai ja 6. juuni 2011. aasta kirjades. Komisjoni jõudsid ka hageja märkused, mille viimane esitas 30. septembri ja 9. novembri 2011. aasta ning 29. veebruari ja 8. märtsi 2012. aasta kirjades. Samuti leidsid aset kohtumised Rumeenia ja hageja esindajate vahel.
25. aprilli 2012. aasta otsusega C(2012) 2517 (final) algatas komisjon ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse uue abi suhtes, mis anti eeldatava abimeetme raames hagejale ja teistele selle kontserni liikmetele, kuhu ta Rumeenias kuulus, esiteks ajavahemikus 1. jaanuarist 2007 kuni 31. detsembrini 2009 ning teiseks alates 1. jaanuarist 2010 (edaspidi „vaidlustatud otsus”).
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 61 ja 152 asus komisjon esiteks esialgsele seisukohale, et eeldatav abimeede kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, mis on antud elektrienergia soodustariifide rakendamise kaudu, millest oleks kasu saanud hageja ja teised selle kontserni liikmed, kuhu ta Rumeenias kuulub, ning teiseks märkis ta, et ta kahtleb, kas vähendades tegevuskulusid, mida abisaajad oleks ilma vähimagi üldise huvi eesmärgita pidanud terves ulatuses kandma, võiks sellist abi pidada aluslepinguga kokkusobivaks.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 74–78 leidis komisjon, et eeldatav abimeede kujutas endast uut abi alates Rumeenia liitumisest Euroopa Liiduga 1. jaanuaril 2007. Komisjon eristas kahte ajavahemikku, st esiteks ajavahemikku 1. jaanuarist 2007 kuni 1. jaanuarini 2010, mil kohaldati 2005. aasta muudetud lepingut, ja teiseks ajavahemikku, mis järgnes 1. jaanuarile 2010, mil jõustus 2010. aasta leping.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas 23. novembril 2012 Üldkohtu kantseleisse hagi käesoleva asja algatamiseks.
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus osas, milles see puudutab ajavahemikku 1. jaanuarist 2007 kuni 31. detsembrini 2009;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagiavaldus rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
21. märtsil 2013 Üldkohtu kantseleisse saabunud kirjas palus hageja Üldkohtul menetlust korraldava meetmena nõuda komisjonilt nende dokumentide esitamist, millele ta kostja vastuses tugines.
23. aprillil 2013 Üldkohtu kantseleisse saabunu kirjas esitas komisjon oma märkused hageja poolt esitatud menetlust korraldava meetme taotluse kohta.
Õiguslik käsitlus
Sissejuhatavad märkused
Hageja esitab kolm väidet, millega ta kritiseerib komisjoni hinnangut selle kohta, mis tingimusel saab eeldatava abimeetme omistada Rumeenia riigile. Esiteks väidab hageja, et vaidlustatud otsus sisaldab õigusnormi rikkumist, millega rikutakse ELTL artikli 107 lõiget 1 eelkõige seeläbi, et Euroopa Kohtu praktikas kehtestatud nõudeid on tõlgendatud valesti. Teiseks väidab hageja, et Euroopa Kohtu praktikas kehtestatud kriteeriumide kohaldamisel on vaidlustatud otsuses tehtud ilmne hindamisviga. Kolmandaks ei ole vaidlustatud otsus nõuetekohaselt põhjendatud.
Komisjon väidab esimese võimalusena, et hagi on vastuvõetamatu, ja teise võimalusena, et see on põhjendamatu.
Hagi vastuvõetavuse osas väidab komisjon, et hagi on vastuvõetamatu seetõttu, et hagejal puudub tekkinud ja olemasolev huvi nõuda vaidlustatud otsuse tühistamist, kuna hagi esitamise päeval ei olnud eeldatav abimeede enam kohaldamisel. Ta väidab samuti, et hageja ei ole tõendanud oma isiklikku, tekkinud ja olemasolevat huvi nõuda selle otsuse tühistamist.
Eelkõige tuleb vastata esimesele vastuvõetamatuse väitele, mis seisneb sisuliselt selles, et vaidlustatud otsusel puudub vaidlustatava otsuse staatus ELTL artikli 263 tähenduses, võttes arvesse selle vastuvõetamatuse väitega seonduvate õiguslike küsimuste laadi ja ulatust.
Vaidlustatud otsuse vaidlustatava akti laad
Komisjon väidab, et hagi on vastuvõetamatu, kuna hagejal puudub tekkinud ja olemasolev huvi nõuda vaidlustatud otsuse tühistamist, sest 2010. aasta leping ei olnud hagi esitamise päeval enam täitmisel, kuna peale tarnija maksejõuetuks tunnistamist see lõpetati ja asendati 10. augustil 2012 allkirjastatud 18. lisaga, mis sisaldab uusi lepingutingimusi abi muutmise kohta komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 794/2004, millega rakendatakse nõukogu määrust (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (
ELT L 140, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/04, lk 3), artikli 4 tähenduses. Sama järeldus kehtib ka 2005. aasta muudetud lepingu kohta, mille mõju lõppes 2010. aasta lepingu jõustumisel ja millest tulenenud abi oli antud ja üle kantud.
Hageja leiab, et hagi on vastuvõetav, kuna ametliku uurimismenetluse algatamise otsust saab alati vaidlustada, kui komisjon ja liikmesriik või eeldatavast abimeetmest kasu saaja ei ole üksmeelel selle meetme täpses laadis – uus abi, olemasolev abi või meede, mis ei kujuta endast abi – sõltumata sellest, kas seda juba kohaldatakse või mitte.
Lisaks väidab hageja, et nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (
EÜT L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 4 lõike 4 sõnastusest tuleneb, et vaidlustatud otsuse kui sellise peale saab hagi esitada, kuna tegemist on ametliku otsusega, mis ELTL artikli 263 sõnastuse kohaselt kujutab endast vaidlustatavat akti. Selline otsus võib tekitada õiguslikke tagajärgi, arvestades võimalust, et siseriiklikus kohtus algatatakse menetlus, et peatada või nõuda tagasi eeldatavalt ebaseaduslik abi, kuna kohtult võidakse paluda ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumisest tulenevate kõikide tagajärgede rakendamist.
Esiteks, liikmesriikide või institutsioonide esitatud tühistamishagide raames välja kujundatud kohtupraktika kohaselt on vaidlustatavad aktid ELTL artikli 263 tähenduses kõik institutsioonide poolt vastu võetud sätted, mille eesmärk on sõltumata nende vormist luua siduvaid õiguslikke tagajärgi (Euroopa Kohtu 31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas
22/70: komisjon
vs
. nõukogu, nn AETR kohtuotsus, EKL 1971, lk 263
, punkt 42; 2. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-316/91: parlament
vs
. nõukogu, EKL 1994, lk I-625
, punkt 8, ja 13. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-463/10 P ja C-475/10 P: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2011, lk I-9639
, punkt 36). Lisaks tuleneb kohtupraktikast, et liikmesriik võib esitada tühistamishagi siduvaid õiguslikke tagajärgi tekitava akti vastu, ilma et ta peaks tõendama põhjendatud huvi olemasolu (vt eespool viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb meenutada, et vahemeetmed, mille eesmärk on valmistada ette lõplik otsus, ei kujuta endast põhimõtteliselt akte, mille peale võib esitada tühistamishagi (vt Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas
60/81: IBM
vs
. komisjon, EKL 1981, lk 2639
, punkt 10; 17. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-521/06 P: Athinaïki Techniki
vs
. komisjon, EKL 2008, lk I-5829
, punkt 42, ja eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 50). Kirjeldatud vaheaktideks on eeskätt aktid, mille eesmärk on väljendada institutsiooni esialgset arvamust (eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 50; vt samuti selle kohta eespool viidatud kohtuotsus IBM
vs
. komisjon, punkt 20).
Kui institutsiooni akti peale on tühistamishagi esitanud juriidiline või füüsiline isik, siis on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et niisugune hagi on vastuvõetav ainult juhul, kui kõnealuse akti siduvad õiguslikud tagajärjed puudutavad hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus IBM
vs
. komisjon, punkt 9, ja eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 37).
Tuleb siiski rõhutada, et eespool punktis 24 viidatud kohtupraktika on välja kujundatud niisuguseid hagisid menetledes, mille füüsilised või juriidilised isikud on liidu kohtule esitanud aktide vastu, mille adressaadid nad ise olid. Olukorras, kus hageja, kellel ei ole sellist eristaatust, esitab tühistamishagi akti peale, mille adressaat ta ei ole, kattub nõue, mille kohaselt peavad vaidlustatud meetme siduvad õiguslikud tagajärjed puudutama hageja huve, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis, tingimustega, mis on ette nähtud ELTL artikli 263 neljandas lõigus (eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 38).
Seega selleks, et hinnata, kas vaidlustatud otsuse peale saab hagi esitada, tuleb eespool punktis 22 viidatud kohtupraktikat arvestades kontrollida, kas see otsus kujutab endast akti, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi (vt selle kohta eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 40).
Teiseks, seoses riigiabi ametliku uurimismenetluse algatamise otsusega ilmneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui komisjon kvalifitseerib uueks abiks meetme, mida juba rakendatakse, siis toob see otsus kaasa iseseisvad õiguslikud tagajärjed, eriti mis puudutab asjaomase meetme peatamist (Euroopa Kohtu 9. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-400/99: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I-7303
, punkt 62; Üldkohtu 23. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-346/99-T-348/99: Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II-4259
, punkt 33, ning 25. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑332/06: Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 35). See järeldus kehtib mitte ainult juhul, kui asjaomase liikmesriigi ametiasutused peavad abi, mida rakendatakse, olemasolevaks abiks, vaid ka juhul, kui algatamisotsuse esemeks olev abi ei kuulu nende ametiasutuste hinnangul ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse (eespool viidatud kohtuotsused Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 33, ja Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, punkt 35).
Ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse tegemine meetme suhtes, mida juba rakendatakse ja mille komisjon kvalifitseerib uueks abiks, muudab tingimata selle meetme õiguslikku ulatust ning nende ettevõtjate õiguslikku olukorda, keda meede soodustab, eriti mis puudutab nimetatud meetme rakendamise jätkamist. Kuni sellise otsuse vastuvõtmiseni võivad liikmesriik, soodustatud ettevõtjad ja teised turuosalised arvata, et meedet rakendatakse seaduslikult üldmeetmena, mis ei kuulu ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse, või olemasoleva abina. Seevastu pärast sellise otsuse vastuvõtmist on kõnealuse meetme seaduslikkuse suhtes olemas vähemalt tõsine kahtlus, mis mõjutamata õigust taotleda ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustavalt kohtunikult ajutiste meetmete kohaldamist, peab tooma kaasa selle, et liikmesriik peatab meetme rakendamise, kuna ametliku uurimismenetluse algatamine välistab kohese otsuse tegemise meetme siseturuga kokkusobivuse kohta, mis võimaldaks seaduslikult jätkata kõnealuse meetme rakendamist. Niisugusele otsusele saaks ka tugineda siseriiklikus kohtus, kellel palutakse rakendada kõiki ELTL artikli 108 lõike 3 viimase lause rikkumisest tulenevaid tagajärgi. Lõpuks võib kõnealune otsus kaasa tuua ka selle, et ettevõtjad, keda meede soodustab, keelduvad igal juhul uutest maksetest või uutest eelistest või hangivad võimaliku hilisema rahalise hüvitise jaoks vajaliku summa. Äriringkond võtab oma suhetes kõnealuste soodustatud isikutega samuti arvesse nende ebakindlat õiguslikku ja rahalist olukorda (eespool punktis 27 viidatud kohtuotsused Itaalia
vs
. komisjon, punkt 59; Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 34, ja Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, punkt 36).
Lõpuks tuleb eespool punktides 27 ja 28 nimetatud iseseisvaid õiguslikke tagajärgi mõista siduvate õiguslike tagajärgedena, mille tekitasid ettevalmistavad meetmed või vahemeetmed, nagu antud juhul vaidlustatud otsus, mille peale esitatud hagi eeldatava riigiabiga seonduva menetluse lõpetamise otsuse vastu ei ole selline, mis tagaks eeldatavast abimeetmest kasu saavate isikute piisava kohtuliku kaitse soo (vt selle kohta eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punktid 54–56).
Neid kaalutlusi arvestades tulebki kontrollida, kas vaidlustatud otsus kujutab endast akti, mille eesmärk on tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, ja seega akti, mille peale on võimalik esitada hagi ELTL artikli 263 tähenduses.
Komisjoni argumendid põhinevad arusaamale, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsus kujutab endast reeglina lihtsat ettevalmistavat akti, mis ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi ja mis ei puuduta eeldatavast abist kasu saava isiku huve, muutes selgelt tema õiguslikku seisundit. Ometi möönab komisjon, et erandina kujutab selline otsus endast vaidlustatavat akti juhul, kui selles sisalduv meede on rakendamisel. Ta on seisukohal, et sellisel juhul tekitab ametliku uurimismenetluse algatamise otsus oma peatava mõju tõttu iseseisvaid õiguslikke tagajärgi, kuna adressaadiks olev liikmesriik on kohustatud abi peatama.
Esmalt tuleb tõdeda, et komisjon leidis vaidlustatud otsuse põhjendustes 74–79, et eeldatav abimeede kujutas endast uut abi, kuna see tulenes nii 2005. aasta muudetud lepingust kui ka 2010. aasta lepingust (vt eespool punkt 9), ning selle otsuse põhjenduses 145, et kõnealune meede võeti vastu rikkudes ELTL artikli 108 lõikes 3 kindlaks määratud teavitamise ja rakendamise keelu kohustusi, mida kohaldatakse uue abi suhtes. Komisjon meenutas vaidlustatud otsuse resolutsioonis Rumeeniale, et sellel sättel on peatav toime ja et määruse nr 659/1999 artikli 14 kohaselt võib kogu ebaseadusliku abi abisaajalt tagasi nõuda.
Olgu märgitud, et hageja avaldab mitte vaidlustada Üldkohtus komisjoni hinnangut, mille viimane tegi vaidlustatud otsuses seoses kahe erineva lepingu olemasoluga, st 2005. aasta muudetud leping ja 2010. aasta leping.
Teiseks tuleb rõhutada, et käesoleva hetkeni ei ole ei Euroopa Kohus ega Üldkohus pidanud lahendama tühistamishagi vastuvõetavuse küsimust seoses ametliku uurimismenetluse algatamise otsusega meetme suhtes, mida kõnealuse otsuse tegemisel või asjaomase hagi esitamisel enam ei rakendatud. Kuigi hageja väidab, et igat ametliku uurimismenetluse algatamise otsust saab liidu kohtus vaidlustada, sõltub tühistamishagi esitamise võimalus tegelikult sellest, kas selline otsus tekitab iseseisvaid õiguslikke tagajärgi eespool punktis 29 toodud tähenduses (eespool punktis 27 viidatud kohtuotsused Itaalia
vs
. komisjon, punkt 62; Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 33, ja Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, punkt 35).
Siinkohal tuleb tõdeda, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsus tekitab iseseisvaid õiguslikke tagajärgi juhul, kui selles sisalduvaid järeldusi arvestades omab see selle otsuse adressaadiks oleva liikmesriigi ja kontrollitava abimeetme soodustatud isiku või isikute suhtes kohest, kindlat ja piisavalt siduvat mõju. Seega on tegu otsusega, mis pelgalt iseenda mõjul ja ilma, et komisjon või muu ametiasutus peaks võtma teisi meetmeid, kohustab adressaadiks olevat liikmesriiki võtma selle otsuse järgimiseks ühe või mitu meedet.
Selline on olukord siis, kui komisjon otsustab algatada ametliku uurimismenetluse abimeetme suhtes, mida hakati rakendama ilma teatamata ja mida otsuse vastuvõtmise ajal endiselt rakendatakse. Sel juhul on kontrollitava meetme mõju ulatus tingimata muutunud, võttes arvesse komisjoni esialgset järeldust, et tegemist on ebaseadusliku abiga, kuna seda rakendati ilma teatamata. Arvestades sellist hinnangut, mis tekitab tõsise kahtluse kontrollitava meetme seaduslikkuse suhtes, peab otsuse adressaadiks olev liikmesriik selle meetme rakendamise peatama (vt selle kohta eespool punktis 27 viidatud kohtuotsused Itaalia
vs
. komisjon, punkt 59; Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 34, ja Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, punkt 36). Antud juhul omab ametliku uurimismenetluse algatamise otsus kohest, kindlat ja piisavalt siduvat mõju, kuna liikmesriik peab kontrollitava meetme rakendamise peatama üksnes otsuse enda mõjul ja selleks, et viia need esialgsed järeldused kõnealuse meetme ebaseaduslikkuse kohta ellu.
Lisaks leiab liidu kohus, et kui komisjon on algatanud ametliku uurimismenetluse seoses rakendatava meetmega, peavad siseriiklikud kohtud võtma kõik vajalikud meetmed, et teha järeldused selle meetme rakendamise peatamise kohustuse võimalikust rikkumisest (Euroopa Kohtu 21. novembri 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑284/12: Deutsche Lufthansa, punkt 42).
Selleks võivad siseriiklikud kohtud otsustada peatada kontrollitava meetme rakendamine ja kohustada juba makstud summad tagasi nõudma. Samuti võivad nad kohaldada ajutisi meetmeid, et tagada esiteks osapoolte huvid ja teiseks komisjoni ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse kasulik mõju (eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus Deutsche Lufthansa, punkt 43).
Erinevalt otsusest algatada ametlik uurimismenetlus rakendamisel oleva meetme suhtes, ei tekita sedalaadi otsus, mis puudutab meedet, mida enam ei rakendata, iseseisvaid õiguslikke tagajärgi, kuna sellel puudub adressaadiks oleva liikmesriigi ja kontrollitava meetme soodustatud isiku või isikute suhtes kohene, kindel ja piisavalt siduv mõju.
Seega ei pea liikmesriik sellise otsuse vastuvõtmise tõttu hakkama abisaajale makstud abi tagasi nõudma. Selles osas tuleb tõdeda, et määrus nr 659/1999 ise kehtestab komisjonile väga ranged tingimused juhuks, kui viimane kavatseb kohustada asjaomast liikmesriiki abi ajutiselt tagasi nõudma. Määruse nr 659/1999 artikli 11 lõige 2 nõuab, et asjaomane meede peab kaheldamatult olema oma olemuselt abi, et on vaja kiiresti tegutseda, ja et valitseb tõsine oht konkurendile olulise ja korvamatu kahju tekitamiseks. Sellised tingimused, mis mõistagi on kehtestatud erineva ja teistsuguse mõjuga otsuse vastuvastuvõtmiseks, kui ametliku uurimismenetluse algatamise otsus, kujutavad endast viidet sellele, et adressaadiks oleval liikmesriigil puudub viimati nimetatud otsusest tulenev üldine kohustus ebaseaduslikult antud abi tagasi nõuda. Pealegi näeb määruse nr 659/1999 artikli 14 lõige 1 sõnaselgelt ette, et kui komisjon teeb lõpliku otsuse, tunnistades abi siseturuga kokkusobimatuks, ei nõua ta abi tagastamist juhul, kui see on vastuolus liidu õiguse üldpõhimõttega.
Lisaks on otsustatud esiteks, et liikmesriigi kohus ei pea tegema korraldust ELTL artikli 108 lõike 3 vastaselt rakendatud abi tagasinõudmiseks, kui komisjon on teinud lõpliku otsuse, millega see abi tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks ELTL artikli 107 tähenduses, kuid ta peab tegema abi saajale korralduse intresside maksmiseks ajavahemiku eest, mil ebaseaduslikkus kestis (Euroopa Kohtu 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-199/06: CELF ja Ministre de la Culture et de la Communication, EKL 2008, lk I-469
, punkt 55). Teiseks on siseriiklikus kohtus menetletavas kohtuvaidluses, mille ese on abi tagasinõudmine, kohtul kaitsemeetmete võtmise kohustus üksnes juhul, kui on täidetud tingimused, mis neid meetmeid õigustavad, nimelt kui ei ole kahtlust riigiabiks kvalifitseerimise osas, kui abimeede rakendatakse peatselt või see on juba rakendatud ja kui ei esine erandlikke asjaolusid, mis muudavad tagasimaksmise kohatuks; vastupidisel juhul peab liikmesriigi kohus taotluse rahuldamata jätma (Euroopa Kohtu 11. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-1/09: CELF ja Ministre de la Culture et de la Communication, EKL 2010, lk I-2099
, punkt 36).
Eelnevat arvestades ei saa järeldada, et otsusel algatada ametlik uurimismenetlus meetme suhtes, mida enam ei rakendata, oleks liikmesriigile kohene, kindel ja piisavalt siduv mõju, et kohustada teda ebaseaduslikult antud abi tagasi nõudma.
Mis puudutab ametliku uurimismenetluse algatamise otsusega tekitatavate iseseisvate õiguslike tagajärgede kindlat laadi, siis tuleb tõdeda, et vastupidi sellisest otsusest, mis on tehtud rakendamisel oleva meetme suhtes, tulenevale kohustusele peatada kontrollitava meetme rakendamine, saab ebaseaduslikku abi üldreeglina tagasi nõuda vaid siseriiklikus kohtumenetluses, mille tulemus on iseenesest ebakindel, arvestades erinevaid tingimusi, mida see kohus peab arvesse võtma, et kohustada ebaseaduslikku abi saanud isikut abi tagastama (vt eespool punkt 41).
Edasi tuleneb kõikidest neist kaalutlustest, et otsusel algatada ametlik uurimismenetlus meetme suhtes, mida enam ei rakendata, nagu see on 2005. aasta muudetud lepingu puhul, ei ole iseseisvaid õiguslikke tagajärgi ja seega ei tekita see siduvaid õiguslikke tagajärgi. Järelikult ei ole tegemist vaidlustatava aktiga ELTL artikli 263 tähenduses.
Kolmandaks tuleb tõdeda, et järeldus, mille Üldkohus eespool punktis 44 teeb, ei kehti 2010. aasta lepingu puhul, mis oli vaidlustatud otsuse vastuvõtmise ajal rakendamisel. Siiski on teada, et 2010. aasta leping lõpetati ja asendati 10. augustil 2012 allkirjastatud lepingulisaga nr 18, mis jõustus tagasiulatuvalt 1. jaanuaril 2012. Kuna aga käesolev hagi esitati Üldkohtu kantseleisse 23. novembril 2012, siis tuleb tõdeda, et eeldatavat abimeedet kõnealuse hagi esitamise ajal enam ei rakendatud.
Selles osas tuleneb kohtupraktikast, et hagi vastuvõetavust tuleb hinnata hagiavalduse esitamise hetkel kehtinud olukorda arvestades (Euroopa Kohtu 27. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas
50/84: Bensider jt
vs
. komisjon, EKL 1984, lk 3991
, punkt 8, ja 18. aprilli 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-61/96, C-132/97, C-45/98, C-27/99, C-81/00 ja C-22/01: Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 2002, lk I-3439
, punkt 23).
Seega osas, milles vaidlustatud otsus puudutab 2010. aasta lepingut, ei oma ta enam iseseisvaid õiguslikke tagajärgi ja seega ei tekita see enam siduvaid õiguslikke tagajärgi. Seda arvestades ei kujuta vaidlustatud otsus hagi esitamise hetkel enam vaidlustatavat akti.
Neljandaks tuleb tõdeda, et hageja erinevad argumendid ei võimalda eespool punktides 44 ja 47 tehtud järeldusi ümber pöörata.
Esiteks viitab hageja määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 4 sõnastusele, et väita, et vaidlustatud otsuse kui sellise peale saab esitada hagi, kuna tegemist on ametliku otsusega, mis ELTL artikli 263 sõnastuse kohaselt kujutab endast vaidlustatavat akti, ja seda kinnitab ka Euroopa Kohtu praktika.
Kuigi on tõsi, et määrus nr 659/1999 kasutab enamike meetmete, mida komisjon võib riigiabi kontrollimisel võtta, kirjeldamiseks terminit otsus, tuleneb kohtupraktikast, et tegemaks kindlaks, kas akt kujutab endast vaidlustatavat akti ELTL artikli 263 tähenduses, eelkõige selleks et eristada ettevalmistavat meedet lõplikust otsusest, tuleb vaadelda selle meetme sisu, mille tühistamist taotletakse, kuna vormil, milles meede on võetud, ei ole selles suhtes põhimõtteliselt tähtsust (vt selle kohta eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus AETR, punkt 42; eespool punktis 23 viidatud kohtuotsus IBM
vs
. komisjon, punkt 9; Üldkohtu 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
T-3/93: Air France
vs
. komisjon, EKL 1994, lk II-121
, punktid 43 ja 57, ja 17. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas
T-260/04: Cestas
vs
. komisjon, EKL 2008, lk II-701
, punkt 68).
Käesoleval juhul nähtub eespool punktidest 39–44 piisavalt, et otsusel algatada ametlik uurimismenetlus meetme suhtes, mida selle otsuse tegemisel enam ei rakendata, ei ole iseseisvaid õiguslikke tagajärgi ja seega ei tekita see ka siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis on vaidlustatava akti olemasolu tunnuseks. Teisisõnu ei ole sellisel aktil, mis vormiliselt kujutab endast otsust, oma sisust tulenevalt otsuse mõju.
Kohtuistungil tuginesid hagejad eespool punktis 22 viidatud kohtuotsusele Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon (punktid 43–45), et põhjendada oma argumenti, mille kohaselt selleks, et teha kindlaks, kas vaidlustatud otsuse peale saab tühistamishagi esitada, on määravaks vorm, milles see otsus vastu võeti. On tõsi, et kõnealuses kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et nähes ette, et määruse nr 659/1999 artikli 10 lõikes 3 sätestatud teabe esitamise korraldus koostatakse otsuse vormis, soovis liidu seadusandja omistada sellisele aktile siduva jõu ning et seega on sellise korralduse eesmärk tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi, mistõttu on tegemist vaidlustatava aktiga ELTL artikli 263 tähenduses. Ometi tuleb tõdeda, et Euroopa Kohus ei piirdunud vaid selle analüüsiga, otsustamaks et vaidlustatud akti peale võis antud juhul tühistamishagi esitada. Eespool punktis 22 viidatud kohtuotsuse Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon järgnevas osas analüüsis Euroopa Kohus seda, kas – nagu Üldkohus oli leidnud määruses, mille peale esitati apellatsioonkaebus – vaidlustatud akt kujutas endast ettevalmistava laadiga vahemeedet ja kas see tekitas iseseisvaid õiguslikke tagajärgi, mille vastu esitatud hagi, mis esitati eeldatavat riigiabi käsitleva menetluse lõpetamise otsuse peale, võimaldas tagada hagejate piisava kohtuliku kaitse selles kohtuasjas (punktid 48–63). Euroopa Kohus tõdes aga, et see ei olnud nii, sest kuigi vaidlustatud akt kujutas endast tegelikult vaheakti, ei saanud selle võimaliku õigusvastasuse tagajärgi väärata eeldatavat riigiabi käsitleva menetluse lõpetamise otsuse peale esitatud hagiga (eespool punktis 22 viidatud kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa
vs
. komisjon, punktid 56–60). Seega, kuigi Euroopa Kohus võttis arvesse vormi, milles vaidlustatud akt vastu võeti, st otsusena ELTL artikli 288 tähenduses, järeldamaks et tegemist on aktiga, mille peale võib esitada tühistamishagi, oli see hinnang vaid üks element tema arutluskäigus sellise järelduseni jõudmisel.
Teiseks rõhus hageja kohtuistungil eespool punktis 37 viidatud kohtuotsuse Deutsche Lufthansa olulisusele, et teha kindlaks, kas vaidlustatud otsus kujutas endast vaidlustatavat akti ELTL artikli 263 tähenduses. Tema hinnangul otsustas Euroopa Kohus, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsus tekitab iseseisvaid tagajärgi seetõttu, et see on siseriiklikele kohtutele siduv, eelkõige seoses sellega, et viimased saavad otsustada asjaomane meede peatada, nõuda sellest meetmest kasu saanud isikule juba makstud summade tagastamist või võtta poolte huvide kaitsmiseks ajutised meetmed. Ta väidab, et esineb oht, et tema suhtes algatatakse ametliku uurimismenetluse jooksul kohtumenetlus isegi, kui eeldatavat abimeedet enam ei rakendata, sest siseriiklikud kohtud peavad kohaldama vaidlustatud otsuse järeldusi.
Kõigepealt tuleb meenutada, et vaidlus põhikohtuasjas, mida Saksamaa kohus lahendas ja mille raames esitati eelotsusetaotlus, millele Euroopa Kohus vastas, puudutas abimeedet, mis oli komisjoni ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse tegemise ajal rakendamisel (vt eespool punkt 37).
Järgmiseks, kuigi on vaieldamatu, et sellise taotluse esitamisel võib liikmesriigi kohus nõuda makstud abi tagastamist, sõltumata sellest, kas abimeedet ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse tegemise ajal rakendatakse või mitte, ei saa sellist võimalust pidada kõnealuse otsuse koheseks, kindlaks ja piisavalt siduvaks tagajärjeks. Seega omab ametliku uurimismenetluse algatamise otsus liikmesriigi jaoks sellist mõju vaid eeldusel, et asjaomane meede on rakendamisel, sest sel juhul kohustab see otsus liikmesriiki abimeedet peatama, ilma et oleks vaja pöörduda siseriiklikusse kohtusse (vt eespool punktid 36–38). Lisaks tuleneb eespool välja toodud põhimõtetest, et vastupidi hageja väidetule ei ole siseriiklikul kohtul kohustust nõuda makstud abi tagastamist (vt eespool punktid 40 ja 41); seda võib ta nõuda üldreeglina vaid kohtumenetluses, mille tulemus on iseenesest ebakindel (vt eespool punkt 43).
Siinkohal tuleb sarnaselt komisjonile meenutada, et ühelt poolt siseriiklike kohtute ning teiselt poolt komisjoni ja liidu kohtute vahelise lojaalse koostöö põhimõtte kohaldamisel peavad siseriiklikud kohtud võtma kõik vajalikud üld‑ või erimeetmed, et tagada liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmine, ja hoiduma meetmetest, mis võivad ohustada aluslepingu eesmärkide saavutamist, eelkõige hoiduma selliste otsuste tegemisest, mis lähevad vastuollu komisjoni otsusega, isegi kui komisjoni otsus on ajutist laadi (eespool punktis 37 viidatud kohtuotsus Deutsche Lufthansa, punkt 41).
Järgmiseks ei võimalda eespool punktis 37 viidatud kohtuotsuse Deutsche Lufthansa tõlgendus järeldada, et otsusel algatada ametlik uurimismenetlus meetme suhtes, mida enam ei rakendata, oleks adressaadiks olevale liikmesriigile kohene, kindel ja piisavalt siduv mõju.
Kolmandaks väitis hageja kohtuistungil, et pelk võimalus esitada tühistamishagi ametliku uurimismenetluse lõpetamise otsuse peale või võimalus tugineda vaidlustatud otsuse õigusvastasusele vastuväite esitamise kaudu ei taga talle piisavat kaitset.
Hageja argumente võib mõista nii, et võimalusest vaidlustada lõppotsuse õiguspärasus või tugineda vaidlustatud otsuse õigusvastasusele vastuväite esitamise kaudu ei piisa, et tagada talle tõhusat kohtulikku kaitset, sest võidakse nõuda enne sellise lõpliku otsuse tegemist makstud abi tagastamist. Sellises olukorras nagu käesolev on aga hageja kohtulik kaitse aluslepingu suhtes tagatud siseriikliku kohtu, kes lahendab ebaseaduslikult makstud abi tagasimaksmise nõuet, võimalusega esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus hindamaks ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse kehtivust vastavalt ELTL artiklile 267, sest selles menetluses on välistatud vaid nende isikute hagid, kes saavad sellise otsuse peale esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 alusel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-188/92: TWD Textilwerke Deggendorf, EKL 1994, lk I-833
, punkt 26).
Neljandaks väidab hageja, et vaidlustatud otsusest nähtub, et komisjoni järelduste kohaselt kujutavad 2005. aasta muudetud leping ja 2010. aasta leping endast ebaseaduslikku riigiabimeedet, ilma et eelkõige resolutsioonist ilmneksid tema kahtlused seoses asjaoluga, et tegemist on riigiabiga, kuna eeldatavat abimeedet ei ole kvalifitseeritud „võimalikuks” või „kahtlustatud” riigiabiks.
Tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsusest nähtub piisavalt, et komisjoni järeldused eeldatava abimeetme õigusvastase laadi kohta olid esialgsed ja tehtud eelhinnangu alusel vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 6 lõike 1 sätetele. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 61 kinnitas komisjon, et „olles analüüsinud [Rumeenia] ja [hageja] poolt kuni selle hetkeni esitatud teavet ja argumente, oli [ta] esialgsel seisukohal, et [eeldatav abimeede] sisaldab riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses”, ja et ta kahtleb selle kokkusobivuses aluslepinguga. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 62 viitas komisjon asjaoludele riigiabi olemasolu kohta ja kahtlustele seoses sellise eeldatava abi kokkusobivusega siseturuga. Vaidlustatud otsuse nende lõikude lugemisel ei saa väita, et komisjon hindas eeldatava abimeetme lõplikult riigiabiks. Mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjendust 152, siis selles järeldas komisjon esialgselt, et 2005. aasta muudetud leping ja 2010. aasta leping kujutavad endast õigusvastast riigiabi, mis ei tundu vastavat ühelegi tingimusele, et olla siseturuga kokkusobiv.
Viiendaks leiab hageja, et vaidlustatud otsus tekitas tarnijaga sõlmitud lepingutega seoses märkimisväärse ebakindluse ärikeskkonda ning suhetesse pankade, klientide ja konkurentidega, eelkõige osas, mis puudutab tarnija võimalikku nõuet tasuda talle tehtud tarnete eest täiendavaid summasid.
Sarnaselt komisjonile tuleb tõdeda, et ärilist ebakindlust ja seda, kuidas teised ettevõtjad tajuvad sellise abimeetmest kasu saava isiku olukorda nagu käesoleval juhul hageja, ei saa pidada siduvateks õiguslikeks tagajärgedeks, kuna tegemist on vaid faktiliste, mitte aga õiguslike tagajärgedega, mida ametliku uurimismenetluse algatamise otsus on mõeldud tekitama (vt selle kohta ja analoogia põhjal eespool punktis 23 viidatud Euroopa Kohtu otsus IBM
vs
. komisjon, punkt 19; 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-301/03: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I-10217
, punkt 30, ja Üldkohtu 20. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas
T-258/06: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2010, lk II-2027
, punkt 151). Liidu kohus on tõepoolest arvestanud asjaolu, et äriline keskkond oma suhetes õigusvastasest abimeetmest kasu saava isikuga sõltub viimase õrnast juriidilisest ja finantsilisest seisundist (eespool punktis 27 viidatud kohtuotsused Itaalia
vs
. komisjon, punkt 59; Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 34, ja Alcoa Trasformazioni
vs
. komisjon, punkt 36). Siiski on selge, et nende kaalutlustega liidu kohus üksnes tõstis esile siduvate õiguslike tagajärgede faktilised tagajärjed, mida arvestades ta leidis viidatud kohtuotsustes, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsused meetme suhtes, mis on rakendamisel, kujutavad endast vaidlustavaid akte.
Seega ei mõjuta hageja argument vaidlustatud otsuse kvalifitseerimist aktiks, mille peale saab esitada tühistamishagi.
Kuuendaks toob hageja esile asjaolu, mille tekkimise paneb ta süüks vaidlustatud otsusele, st et tema emaettevõtjast äriühing V peatas gaasienergia koostootmisjaama ehitamise projekti Rumeenias, kuna pangad ei soovinud seda rahastada.
Sellist asjaolu ei saa pidada vaidlustatud otsuse siduvaks õiguslikuks tagajärjeks, kuna pigem on tegemist selle otsuse faktilise tagajärjega (vt eespool punkt 63). Igal juhul tuleb tõdeda, et hageja ei esita oma väidete kinnitamiseks ühtegi tõendit, kuna toimikus ei leidu ühtegi dokumenti, mis kinnitaks äriühingu V algset kavatsust kõnealuses projektis osaleda, tema otsust see projekt peatada ning seost selle väidetava otsuse ja pankade poolt rahastamisest keeldumise vahel vaidlustatud otsuse tõttu.
Kõigest eelnevast tuleneb, et vaidlustatud otsus ei kujuta endast vaidlustatavat akti ELTL artikli 263 tähenduses ja et seetõttu on hagi vastuvõetamatu, ilma et oleks vaja rahuldada hageja taotlust menetlust korraldava meetme kohaldamiseks.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna käesolevas asjas on hageja kohtuvaidluse kaotanud, tuleb hageja kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja ka komisjoni kohtukulud.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (viies koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Alro SA‑lt.

Dittrich
Schwarcz
Tomljenović
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 16. oktoobril 2014 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.