CELEX: 62011FJ0125
Avalik teenistus
Avatud konkurss

I. Mendes esitas Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 28. novembril 2011 saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi, milles ta
taotleb esiteks, et tühistataks avaliku konkursi EPSO/AST/111/10 komisjoni otsus mitte lubada teda selle konkursi katsetele,
ning teiseks, et Euroopa Komisjonilt mõistetaks tema kasuks välja hüvitis selle otsuse tõttu väidetavalt kantud kahju eest.

Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad”) artikli 90 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule
kaebuse teda kahjustava meetme kohta, kui nimetatud asutus või ametiisik on teinud otsuse või kui ta pole võtnud käesolevates
personalieeskirjades ettenähtud meedet. Kaebus tuleb esitada kolme kuu jooksul. [...]”
Personalieeskirjade artikli 91 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.      Euroopa Liidu Kohtule esitatud [hagi] käsitletakse ainult juhul, kui:
– ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule on eelnevalt esitatud kaebus vastavalt artikli 90 lõikele 2 ja selles ettenähtud
tähtaja jooksul; ja
– kaebus on otsese otsusega või kaudse otsusega tagasi lükatud.
3.      Kaebused vastavalt lõikele 2 esitatakse kolme kuu jooksul. Tähtaeg algab:
‐ kaebust käsitleva otsuse teatamise kuupäeval;
[...]”
[Täpsustatud tõlge]
Personalieeskirjade III lisa artikli 1 lõige 1 näeb ette:
„Konkursiteadaande koostab ametisse nimetav asutus või ametiisik pärast nõupidamist ühiskomiteega.
See peab sisaldama järgmist:
[...]
e)      kui konkurss põhineb katsetel, siis millised need on ja millist hindamissüsteemi neis kasutatakse;
[...]”
Euroopa Personalivaliku Amet (EPSO) avaldas 17. novembril 2010 Euroopa Liidu Teatajas teate avaliku konkursi EPSO/AST/111/10
kohta, mis korraldati palgaastmega AST 1 assistentide reservnimekirja koostamiseks sekretäritöö valdkonnas (ELT C 312 A, lk 1;
edaspidi „konkursiteade”). Viimaseks registreerimiskuupäevaks oli määratud 16. detsember 2010.
Konkursiteate IV jaotises olid nähtud ette eelvalikutestid ja selle V jaotises katsed. Kuue eelvalikutesti eesmärk oli hinnata
valikvastustega küsimuste abil kandidaatide üldisi võimeid ja oskusi verbaalse mõtlemise (test a), matemaatilise mõtlemise
(test b) ja abstraktse mõtlemise alal (test c) ning sekretäritöö valdkonnas (test f). Lisaks kontrolliti testidega kandidaatide
erialaoskusi: nende eesmärk oli hinnata vastavalt korrektsust ja täpsust (test d) ning prioriteetide seadmise ja organiseerimise
oskust (test e).
Konkursiteate IV jaotise kohaselt oli testide a, d, e ja f eest võimalik saada maksimaalselt 20 punkti, kusjuures minimaalne
nõutav punktisumma oli 10 punkti. Testide b ja c kummagi eest oli võimalik saada 10 punkti, kusjuures kahe eest kokku tuli
saada vähemalt 10 punkti.
Konkursiteate V jaotise punktis 1 oli juhitud tähelepanu, et katsetele lubatakse kandidaadid, kes peale selle, et nad said
eelvalikutestide eest parimad hinded ja nõutava miinimumarvu punkte, vastavad ka oma elektroonilisel registreerumisel tehtud
avalduste kohaselt konkursiteate III jaotises nimetatud katsetele lubamise üld‑ ja eritingimustele.
Samas sättes oli täpsustatud, et katsetele lubamise kohta saadetakse kinnitus, ilma et see piiraks õigust kontrollida hiljem
kandidaadi toimikule lisatud tõendavaid dokumente. Joonealuses märkuses, millele oli viidatud konkursiteate V jaotise 1 punktis,
oli veel täpsustatud, et katsetele lubatakse umbes 2,5 korda rohkem kandidaate, kui on konkursiteates näidatud konkursi edukalt
läbivaid kandidaate. Kandidaatide puhul, kes valisid keeleks portugali keele, oli konkursiteate I jaotise punktis 1 toodud
tabelis märgitud, et reservnimekirja kantakse konkursi edukalt läbinud 19 kandidaati.
Konkursiteates oli ka raami sees ja paksus kirjas järgmine sissejuhatav märkus:
„Enne kandideerimist lugege tähelepanelikult [avalike konkursside] juhendit, mis avaldati Euroopa Liidu Teatajas C 184 A,
8.7.2010, ja EPSO veebilehel.
See juhend, mis on konkursiteate lahutamatu osa, aitab teil mõista registreerumismenetluste ja ‑korra osas kehtivaid nõudeid.”
Avalike konkursside juhendi faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel kehtiva redaktsiooni punktis 6.3 „Edasikaebamise kord”
on sätestatud:
„Kui te leiate konkursimenetluse mis tahes etapis, et EPSO või [konkursi]komisjon ei toiminud õiglaselt või ei järginud
‐ konkursimenetlust käsitlevaid sätteid või
‐ konkursiteate sätteid,
ja kui see kahjustab teie huve, võite võtta järgmisi meetmeid:
esitada halduskaebuse [...] personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel
[...]
‐ [ELTL] artikli 270 ja [...] personalieeskirjade artikli 91 alusel esitatav kaebus tuleb saata järgmisel aadressil:
Tribunal de la fonction publique de l’Union européenne
[...]
Nende kahe menetlusliigi algatamiseks [personalieeskirjades] ette nähtud tähtaeg [...] algab hetkest, mil teid teavitati teid
kahjustavast otsusest.” [täpsustatud tõlge]
EPSO avaldas 3. märtsil 2011 konkursiteate paranduse (ELT C 68 A; edaspidi „parandus”). Parandus, mis puudutas testide d ja e
hindamist, oli sõnastatud järgmiselt:
„Leheküljel 3 IV jaotise punktis 2
asendatakse
„Test d
Erialaoskused:
korrektsus ja täpsus
punktiskaala: 0‐20 punkti
minimaalne nõutav punktisumma: 10 punkti
Test e
Erialaoskused:
prioriteetide seadmise ja organiseerimise oskus
punktiskaala: 0‐20 punkti
minimaalne nõutav punktisumma: 10 punkti
järgmisega:
„Test d
Erialaoskused:
korrektsus ja täpsus
punktiskaala: 0‐20 punkti
Test e
Erialaoskused:
prioriteetide seadmise ja organiseerimise oskus
punktiskaala: 0‐20 punkti


Minimaalne nõutav punktisumma on testide d ja e peale kokku 20 punkti.
”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Hageja kandideeris konkursil EPSO/AST/111/10, valides põhikeeleks portugali keele, ning sooritas eelvalikutestid 11. veebruaril
2011. Eelvalikutestid pidid saama läbi 15. veebruaril 2011.
EPSO teatas 22. veebruari 2011. aasta kirjaga hagejale, et peagi avaldatakse parandus, ning informeeris teda selle sisust,
st asjaolust, et testid d ja e kombineeritakse ning nende eest on kokku võimalik saada 40 punkti, kusjuures minimaalne nõutav
punktisumma on kahe peale kokku 20 punkti.
EPSO teatas 17. märtsi 2011. aasta kirjaga hagejale, et viimane sai eelvalikutestide eest minimaalse nõutava punktisumma,
st testi d eest konkreetselt 11 punkti ja kokku üldse 67,07 punkti ning et talle antakse nii kiiresti kui võimalik teada,
kas ta on kandidaatide hulgas, kes lubatakse konkursi järgmisse vooru.
EPSO informeeris 7. aprilli 2011. aasta kirjaga hagejat, et teda ei kantud nende kandidaatide loetellu, kes kutsutakse katsetele,
sest sinna lubatakse kandidaadid, kes said vähemalt 68,8 punkti ja tema sai vähem punkte (edaspidi „katsetele mittelubamise
otsus”). Samas kirjas teatas EPSO hagejale, et konkursikomisjon ei arutanud tema kandidatuuri.
Hageja esitas 12. aprilli 2011. aasta kirjaga, mis registreeriti 14. aprillil 2011, personalieeskirjade artikli 90 lõike 2
alusel kaebuse (edaspidi „kaebus”), milles ta märkis sisuliselt, et paranduse vastuvõtmine kujutab endast menetlusnormi rikkumist,
mis tekitas talle kahju. Ta palus seega parandus tühistada, sest sellega muudeti konkursi elimineerimisetappi, milles olid
katsed juba toimunud ja testid parandatud („I request […] the annulment of the corrigendum, as modifying an eliminatory stage
that has been already completed and corrected”), ning kutsuda järgmisse etappi ainult kandidaadid, kes said kõikide testide
eest minimaalse nõutava punktisumma („the invitation at the next stage of only those who have obtained a pass mark in all
tests [including test d]”).
Kaebus jäeti ametisse nimetava asutuse ülesannetes tegutseva EPSO 16. augusti 2011. aasta otsusega rahuldamata. EPSO teatas
selles otsuses hagejale, et parandus võeti vastu seetõttu, et eelvalikutestide tulemuste prognoosid, mis tehti pärast testide
toimumist olemasolevate andmete põhjal, näitasid, et testi d edukalt sooritanute protsent oli märgatavalt väiksem, kui arvati.

Poolte nõuded ja menetlus
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        esimese võimalusena:
tühistada katsetele mittelubamise otsus;
otsustada seega, et hageja tuleb töölevõtmismenetlusse ennistada;
igal juhul kohustada EPSO-t avaldama tema käsutuses oleva teabe tulemuste kohta, mis kõik kandidaadid testide d ja e eest
said;
–        teise võimalusena ‐ juhul kui põhinõue rahuldamata jäetakse ‐ mõista hageja kasuks
ex aequo et bono
põhimõtte kohaselt välja esialgselt kindlaks määratud 50 000 euro suurune summa;
–        igal juhul mõista hageja kasuks ja tema mittevaralise kahju hüvitamiseks
ex aequo et bono
põhimõtte kohaselt välja esialgselt kindlaks määratud 50 000 euro suurune summa.
Kostja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Avaliku Teenistuse Kohus küsis 25. aprilli 2012. aasta kirjadega pooltelt teatud teavet ja dokumente ning pooled täitsid need
palved määratud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja Avaliku Teenistuse Kohtu küsimustele antud vastused kuulati ära 28. juuni 2012. aasta kohtuistungil.
Kohtuistungi järel lõpetati suuline menetlus ja asja üle hakati nõu pidama.
Avaliku Teenistuse Kohus algatas 12. juuli 2012. aasta määrusega suulise menetluse uuesti ning palus komisjonil täpsustada,
kuidas konkursi eelvalikutestid korraldatud olid, ja eelkõige seda, kas kandidaadid said vabalt valida, kuidas nad jaotavad
kõikide testide jaoks kokku määratud aja erinevate testide vahel, või oli igaks testiks mõeldud aeg ette kindlaks määratud.
Veel palus Avaliku Teenistuse Kohus komisjonil teatada, kas see info oli ka konkursi kandidaatidel enne teste ja kui oli,
siis kuidas see neile edastati.
Komisjon täitis need palved 17. juuli 2012. aasta kirjas.
Avaliku Teenistuse Kohus teatas 6. septembri 2012. aasta kirjaga pooltele suulise menetluse lõpetamisest ja käesolevas kohtuasjas
nõu pidama hakkamisest.

Hagi vastuvõetavus
1.
Poolte argumendid
Komisjon esitab oma kostja vastuses vastuvõetamatuse vastuväite, mis põhineb asjaolul, et hagile ei eelnenud kaebust.
Esiteks väidab komisjon, et hageja taotles oma kaebuses ainult, et tühistataks paranduse tegemise otsus ning et katsetele
kutsutaks ainult kandidaadid, kes said iga testi eest nõutava miinimumarvu punkte, sh testi d eest. Seevastu käesolev hagi
on esitatud katsetele mittelubamise otsuse peale. Seega erineb hagi ese kaebuse esemest ning hagi ei saa käsitada nii, et
sellele eelnes kaebus, vaid pigem otse kohtu poole pöördumisena. Otse kohtu poole oleks aga pidanud pöörduma kolme kuu jooksul
‐ millele lisandub kindel kümnepäevane lisatähtaeg seoses suurte vahemaadega – alates katsetele mittelubamise otsuse teatavakstegemisest,
st hiljemalt 18. juulil 2011, sest 17. juuli oli pühapäev. Käesolev hagi esitati siiski alles 28. novembril 2011 ja seega
hilinenult ning see hagi on järelikult ilmselgelt vastuvõetamatu.
Hageja väitis kohtuistungil esiteks vastu, et kohtupraktika kohaselt peab kaebus võimaldama ametisse nimetaval asutusel piisavalt
täpselt mõista, mida asjaomased isikud vaidlustatud otsustes kritiseerivad, ning kuna asjaomased isikud võivad selles etapis
tegutseda – nagu tegutses hageja käesoleval juhtumil – ilma advokaadi abita, ei tohi administratsioon tõlgendada kaebusi kitsendavalt,
vaid peab seda tegema avatud meelel. Teiseks kinnitas hageja, et esitas kaebuses ja hagiavalduses täpselt samasugused etteheited,
järgides nii vastavusnõuet niisugusena, nagu see tuleneb kohtupraktikast. Kolmandaks ja viimaseks väitis hageja, et kaebus
oli vaikimisi esitatud katsetele mittelubamise otsuse peale.
2.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et personalieeskirjade artikli 91 lõike 2 kohaselt on kohtule esitatud hagi vastuvõetav vaid siis,
kui ametisse nimetavale asutusele on eelnevalt esitatud kaebus ning kui see kaebus on otsese või kaudse otsusega tagasi lükatud.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt käib personalieeskirjade artiklis 91 sätestatud tingimus siiski ainult aktide kohta,
mida ametisse nimetav asutus saab muuta (vt selle kohta Euroopa Kohtu 14. juuli 1983. aasta otsus kohtuasjas 144/82: Detti
vs.
Euroopa Kohus, punkt 16), ning seega seisneb konkursikomisjoni otsuse puhul eksisteeriv õiguskaitsevahend tavaliselt otseses
pöördumises liidu kohtu poole (vt näiteks Esimese Astme Kohtu 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑294/03: Gibault
vs.
komisjon, punkt 22; Avaliku Teenistuse Kohtu 23. novembri 2010. aasta otsus kohtuasjas F‑50/08: Bartha
vs.
komisjon, punkt 25).
Kui asjaomane isik otsustab siiski esitada konkursikomisjoni otsuse peale eelnevalt administratsioonile halduskaebuse, sõltub
hiljem kohtule selle kaebuse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud hagi vastuvõetavus sellest, kas asjaomane isik järgis
kõiki menetlusnõudeid, mida eelneva kaebuse esitamise korral täita tuleb (eespool viidatud kohtuotsus Gibault
vs.
komisjon, punkt 22). Eelkõige hakatakse kaebuse sõnaselge rahuldamata jätmise otsuse peale hagi esitamise tähtaega vastavalt
personalieeskirjade artiklile 91 arvestama alates päevast, mil sellest otsusest teatati (Avaliku Teenistuse Kohtu 20. juuni
2012. aasta otsus kohtuasjas F‑66/11: Cristina
vs.
komisjon, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb selleks, et teha kindlaks, kas kaebusel ja käesoleval hagil on sama ese, analüüsida, kas see kaebus
esitati katsetele mittelubamise otsuse peale.
Selles osas on mitu korda leitud, et seda, mida kiri või teade õiguslikult endast kujutab, hindab ainult Avaliku Teenistuse
Kohus ning see ei sõltu poolte või poole tahtest (Euroopa Kohtu 29. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑154/99 P: Politi
vs.
Euroopa Koolitusfond, punkt 16).
Kaebus on aga kiri, millega ametnik avaldab selgelt soovi vaidlustada otsus, millega tema huve kahjustatakse, taotlemata sõnaselgelt
selle otsuse tühistamist (Esimese Astme Kohtu 16. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑354/03: Reggimenti
vs.
parlament, punkt 43). Sellega seoses on akti sisu vormi suhtes ülimuslik (Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1998. aasta otsus
kohtuasjas T‑219/97: Brems
vs.
nõukogu, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on kohtueelne menetlus, mille jooksul võivad asjaomased isikud tegutseda ilma advokaadi abita, mitteametlik ja seega
ei tohi administratsioon tõlgendada kaebusi kitsendavalt, vaid peab neid vastupidi analüüsima avatud meelel (vt Euroopa Kohtu
14. märtsi 1989. aasta otsus kohtuasjas 133/88: Del Amo Martinez
vs.
parlament, punkt 11; Esimese Astme Kohtu 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑49/03: Schumann
vs.
komisjon, punkt 39).
Käesoleval juhul tuvastab Avaliku Teenistuse Kohus kohe, et 12. aprilli 2011. aasta kuupäeva kandev kaebus, mille EPSO registreeris
14. aprillil 2011, on hilisem katsetele mittelubamise otsusest, millega kahtlemata kahjustatakse hageja huve.
Seejärel tuleb märkida, et miski kaebuses ei võimalda asuda seisukohale, et hageja tegutses avalikes huvides. Vastupidi, ta
viitab sõnaselgelt oma isiklikule olukorrale, märkides, et ta sooritas edukalt kõik testid, ja eelkõige, et tema oli üks väheseid
kandidaate, kes sooritas edukalt testi d. Kaebuse sõnastuse kohaselt kurdab hageja vormiliselt menetlusnormi rikkumise üle,
millega talle kahju tekitati („I […] hereby would like to formally complain […] about a procedural irregularity that brings
me prejudice”). Pärast seda ta märgib, et ilma paranduseta oleks kandidaadid, kes ei saanud testi d eest minimaalset nõutavat
punktisummat, konkurentsist välja jäänud, kuid parandus muutis olukorda põhjalikult, muutes järgmisse etappi lubatud kandidaatide
arvu ja selle kandidaatiderühma koosseisu („[c]andidates with no pass mark in test [d] would be eliminated, but the corrigendum
changes radically this […] the population of candidates to be admitted to the next stage would change in both composition
and numbers”). Ta kinnitab lisaks, et võttes arvesse minimaalset nõutavat punktisummat, milleks testi d puhul oli 10 punkti,
oli ta valinud teistsuguse lähenemise ja ettevalmistusmetoodika ‐ eelkõige oma aja planeerimise ja testi tähtsaimate osade
väljavalimise osas ‐ kui ta oleks valinud siis, kui selle testi puhul ei oleks olnud kehtestatud minimaalset nõutavat punktisummat
(„in order to succeed in test [d] with a pass mark of 10, I had a different approach and preparation [time management, focusing
on the most important parts, etc.] than if there was no pass mark”).
Kaebuse sõnastusest tervikuna ja selle koostamise faktilistest asjaoludest ilmneb seega, et vastupidi komisjoni seisukohale
oli arvamus, et parandus kujutab endast menetlusnormi rikkumist, mis tekitas talle kahju, väide, millele hageja oma katsetele
mittelubamise otsuse tühistamise nõude rajas, mitte selle nõude ese.
Järelikult tuleb tõdeda, et ametisse nimetav asutus oma kaebuse rahuldamata jätmise otsuses ja komisjon oma kostja vastuses
eksisid, kui leidsid, et kaebus on esitatud ainult paranduse peale, sest sellega vaidlustati vaikimisi, kuid üheselt mõistetavalt
katsetele mittelubamise otsus ja ainult erandkorras parandus.
Seega tuleb asuda seisukohale, et käesoleval hagil ‐ mis on esitatud katsetele mittelubamise otsuse peale ‐ on sama ese, mis
kaebusel ning et sellele hagile eelnes seega kaebus. Isegi eeldusel, et kaebuse rahuldamata jätmise otsus, mis kannab 16. augusti
2011. aasta kuupäeva, tehti hagejale teatavaks samal päeval – mida komisjon ei ole tõendanud –, oli viimane päev, mil hagi
võis esitada, 28. november 2011, sest 26. november 2011 oli laupäev. Et hagi esitati 28. novembril 2011, esitati see järelikult
ettenähtud tähtaja jooksul.
Seega tuleb komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.

Sisulised küsimused
1.
Nõue ennistada hageja töölevõtmismenetlusse ja nõue, millega pakutakse välja menetlust korraldavad meetmed
Oma esimese võimalusena esitatud teise nõudega soovib hageja saavutada seda, et ta ennistataks konkursiga läbiviidavasse töölevõtmismenetlusse.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole liidu kohtu ülesanne anda õiguspärasuse kontrollimise raames liidu institutsioonile
korraldusi või asuda nende asemele (Esimese Astme Kohtu 5. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑336/02: Christensen
vs
. komisjon, punkt 17; Avaliku Teenistuse Kohtu 8. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas F‑23/11: AY
vs.
nõukogu, punktid 13 ja 14).
See nõue tuleb seega jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Oma esimese võimalusena esitatud kolmanda nõudega palub hageja Avaliku Teenistuse Kohtul kohustada EPSO‑t tegema teatavaks
tema käsutuses oleva info tulemuste kohta, mis kõik kandidaadid testide d ja e eest said.
Et Avaliku Teenistuse Kohus leiab, et tal on tänu vahetatud kirjalikele menetlusdokumentidele, vastustele, mis pooled kohtuistungil
esitatud küsimustele andsid, ning pärast kohtuistungit esitatud dokumentidele ja märkustele piisavalt teavet, otsustab ta,
et seda nõuet ei ole vaja rahuldada.
2.
Tühistamisnõue
Hageja põhjendab oma nõuet tühistada katsetele mittelubamise otsus kahe väitega, millest esimese kohaselt on parandus õigusvastane
ning teise kohaselt rikuti hea halduse põhimõtet ja hoolitsemiskohustust.

Esimene väide, et parandus on õigusvastane
Hageja põhistab esimest väidet nelja etteheitega, mille kohaselt rikuti vastavalt personalieeskirjade artikli 29 lõiget 1
ja III lisa ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid.
Esimese kahe etteheite osas tuleb tõdeda, et need on toodud ainult hagiavalduses ja neid ei põhjendata ühegi argumendiga.
Vastupidi kodukorra artikli 35 lõike 1 punktis e nõutule ei täpsusta hageja kuidagi, miks rikuti parandusega personalieeskirjade
artikli 29 lõiget 1 või III lisa. Seega tuleb need etteheited vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta ning analüüsida
ainult etteheiteid, et rikuti õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid.
Poolte argumendid
Mis puudutab õiguspärase ootuse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis hageja meenutab, et konkursiteate esialgse redaktsiooni
järgi sai ta kõikide eelvalikutestide eest minimaalse nõutava punktisumma, ning väidab, et kui tema suhtes ei oleks kohaldatud
parandust, mis võeti vastu pärast seda, kui tema oli eelvalikutestid teinud, oleks ta kahtlemata saanud nende testide eest
ühe parimatest hinnetest.
Testide d ja e hindamise tingimustes tehtud muudatus avaldas kahtlemata mõju tema nende testide tulemustele ja tema kohale
pingereas, mille ta nende tulemuste põhjal sai. Kandidaate, kes sooritasid testid d ja e edukalt koos hinnatuna, oli nimelt
rohkem kui kandidaate, kes sooritasid testid d ja e edukalt eraldi hinnatuna. Et paranduse tulemusena sooritas eelvalikutestid
edukalt rohkem kandidaate, vähenesid tema šansid, et ta saab oma konkurentidest kõrgema keskmise hinde.
Hageja meenutab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õiguskindluse põhimõttega vastuolus see, kui ühenduse õigusakti
ajalise kehtivuse alguspunktina on määratud jõustumisest varasem kuupäev, aga erandkorras võib see olla ka teisiti, kui seda
nõuab saavutatav eesmärk ja kui asjast huvitatud isikute õiguspärase ootuse põhimõttest on nõuetekohaselt kinni peetud. Käesoleval
juhul ei õigustanud paranduse vastuvõtmist aga ükski erakorraline asjaolu.
Lisaks tõdeb hageja, et komisjon õigustab paranduse vastuvõtmist teenistuse huvidega, mis tulenevad suurest ohust, et ei saada
kokku piisavat arvu kandidaate, keda võiks lubada konkursi teise vooru, kus toimuvad katsed, ning väidab, et komisjon ei ole
esitanud mingeid tõendeid, mis võiksid niisuguseid huvisid tõendada.
Komisjon väidab omakorda, et parandus võeti vastu selleks, et vältida testiga d seoses tuvastatud põhjendamatu ranguse tagajärgi,
ning et niisugune eesmärk on iseenesest õiguspärane ja teenistuse huvidega kooskõlas. Kui ametisse nimetav asutus tõdeb, et
konkursiteates kehtestatud tingimused on liiga ranged, võib ta alati neid muuta, kui ta teeb seda objektiivselt, mitte konkursist
osa võtvate kandidaatide isikuid arvestades.
Igal juhul on see meede kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja peegeldab ka hoolitsemist kandidaatide eest, sest hoiab
nende huvides ära viivitused, mis kaasnevad uue konkursi korraldamisega. Pealegi on niisugune meede kooskõlas hea halduse
põhimõttega, sest võimaldab säästa avalikke vahendeid, mida raisataks, kui administratsioon oleks konkursi tühistamise tulemusena
sunnitud korraldama uue konkursi.
Teenistuse huvidega seoses arvab komisjon, et nii nagu ametisse nimetava asutuse huvides nii on ka kandidaatide enda huvides,
et ametisse nimetav asutus kontrolliks pidevalt enda määratud testide usaldusväärsust, eelkõige siis, kui tegemist on esimest
korda kasutatavate testidega nagu käesoleval juhul. Niisuguse kontrolli puudumisel võib juhtuda, et liidu kohtule esitatakse
suur hulk hagisid, milles vaidlustatakse väljajäämine liiga rangete testide tulemusena.
Mis puudutab õiguspärase ootuse põhimõtte väidetavat rikkumist, siis kostja märgib, et parandus tehti hetkel, mil hagejal
ei saanud olla mingit veendumust, et ta vastab konkursi teise vooru pääsemise tingimustele.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et personalieeskirjade III lisa artikli 1 lõike 1 punkti e kohaselt peab konkursiteade juhul,
kui konkurss põhineb katsetel, näitama ära, millised need on ja millist hindamissüsteemi neis kasutatakse (vt selle kohta
eespool viidatud kohtuotsus Detti
vs.
komisjon, punkt 27).
Lisaks kujutab konkursiteate sõnastus endast väljakujunenud kohtupraktika kohaselt konkursikomisjonile nii õiguslikku kui
hindamisraamistikku (vt eespool viidatud kohtuotsus Schumann
vs.
komisjon, punkt 63 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei olegi vaidlustatud, et parandusega muudeti pärast eelvalikutestide toimumist testide d ja e konkursiteates
ette nähtud hindamise süsteemi, otsustades, et need kaks testi kombineeritakse ning nende eest võib saada maksimaalselt 40 punkti
ja minimaalne nõutav punktisumma on kahe peale kokku 20 punkti.
Seega tuleb kontrollida, kas testide hindamise süsteemi muutmisega pärast nende toimumist rikuti õiguspärase ootuse ja õiguskindluse
põhimõtteid, nagu väidab hageja.
–       Õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumine
Avaliku Teenistuse Kohus meenutab, et õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset laieneb kõigile isikutele, kes leiavad end olukorrast,
millest ilmneb, et administratsioon on neile konkreetseid tagatisi andes tekitanud põhjendatud ootusi, edastades täpset teavet,
mis on tingimusteta ja kooskõlaline ning pärineb pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest (Esimese Astme Kohtu 11. juuli
2007. aasta otsus kohtuasjas T‑58/05: Centeno Mediavilla jt
vs.
komisjon, punkt 96).
Käesoleval juhul sisaldas konkursiteade selliseid tagatisi, mille põhjal võis hageja õigustatult oodata, et katsetele lubatavad
kandidaadid valitakse ainuüksi nende hulgast, kes said eelvalikutestide eest minimaalse nõutava punktisumma ja eelkõige testi d
eest nõutavad 10 punkti.
Sellega seoses tuleb meenutada, et võrdlevat laadi katsed on oma määratluse poolest katsed, milles iga kandidaadi sooritust
hinnatakse võrdluses teiste kandidaatide omaga ning need katsed edukalt sooritanud kandidaatide arv võib mõjutada hinnanguid,
mille konkursikomisjon kandidaatidele annab. Need hinnangud peegeldavad väärtushinnangut, mis kandidaadi sooritusele võrreldes
teiste kandidaatide omaga antakse. Sellest järeldub, et mida rohkem isikuid nendel katsetel kandideerib, seda kõrgem on nendele
isikutele konkursikomisjoni esitatavate nõudmiste tase (vt Esimese Astme Kohtu 5. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑24/01:
Staelen
vs.
parlament, punkt 57).
Testide d ja e konkursiteates ette nähtud hindamise nõuete muutmine võib vähendada hageja šansse, et ta kantakse katsetele
lubatavate kandidaatide loetellu, sest see muutmine võib tuua kaasa selle, et suureneb nende kandidaatide arv, kes said testide
eest minimaalse nõutava punktisumma, ning tema šansid, et ta on parimate hulgas, vähenevad.
Pooled on ühel meelel selles, et selle arvu suurendamiseks see parandus vastu võetigi, kui EPSO tuvastas „tõsise ja ootamatu
probleemi, mis puudutas testi d tulemusi”. EPSO sõnul töötati see test välja nii, et edukalt sooritanute arv oleks umbes 50%,
kuid tegelikkuses selgus, et edukalt sooritanute arv oli umbes 15%.
Lisaks ilmneb kohtutoimikust ja eelkõige simulatsioonist, mille EPSO viis läbi pärast testi toimumist olemasolevate andmetega
‐ võtmata arvesse ei teatavate küsimuste tühistamist ega konkursikomisjoni otsuseid kandidatuuride sobivuse osas –, ning mille
komisjon lisas oma kostja vastusele (edaspidi „simulatsioon”), et parandus andis soovitud tulemuse. Konkreetselt kandidaatide
puhul, kes valisid nagu hageja esimeseks keeleks portugali keele, oli neid kandidaate, kes oleksid sooritanud testi d edukalt
ilma paranduseta, hinnanguliselt 50, samas kui paranduse kohaselt oleks kombineeritud testid d ja e edukalt sooritanud 211 kandidaati.
Võttes arvesse nende kandidaatide arvu, kes sooritasid testi d edukalt ilma paranduseta, oli minimaalne punktisumma, mis võimaldas
olla 48 parima kandidaadi hulgas, kes lubatakse katsetele, simulatsiooni kohaselt 65,533 punkti. Seevastu parandusega süsteemi
korral oli minimaalne punktisumma, mis võimaldas olla 48 parima kandidaadi hulgas, 73,400 punkti.
Paranduse mõju hageja kohale pingereas on seda ilmsem, kui tõdeda, et oma 67,07 punktiga eelvalikutestide eest oleks ta olnud
ilma paranduseta 48 parima kandidaadi hulgas, kelle põhikeel on portugali keel.
Veelgi enam, Avaliku Teenistuse Kohus märgib, et vastuses ühele kohtuistungil esitatud küsimusele tunnistas komisjon, et kohaldades
konkursiteate parandust peale katsete toimumist, oleks EPSO või konkursikomisjoni liikmetel olnud teoreetiliselt võimalik
teada saada katsed edukalt sooritanud kandidaatide nimed. Selles olukorras ja rõhutades samal ajal, et hageja ei ole küll
kurtnud niisuguse nõuete rikkumise üle, ega luba ka miski kohtutoimikus oletada, et see leidis käesoleval juhul aset, tuleb
tõdeda, et komisjon ei ole võimeline tõendama, et niisuguse võimaluse kasutamine ei too endaga kaasa nõuete rikkumise ohtu.
Sellest järeldub, et kohaldades hageja suhtes parandust, ei järgitud konkursiteatega talle testide d ja e hindamise osas antud
tagatisi ning seega rikuti õiguspärase ootuse põhimõtet.
–       Õiguskindluse põhimõtte rikkumine
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õiguskindluse põhimõtte eesmärk tagada liidu õiguse valdkonda kuuluvate olukordade
ja õigussuhete ennustatavus (Euroopa Kohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑199/03: Iirimaa
vs.
komisjon, punkt 69).
Kui tavaliselt ei ole see põhimõte aga takistuseks sellele, et liidu institutsioonide akti ulatust ajas hakatakse arvestama
varasemast kuupäevast kui selle avaldamise kuupäev, siis erandkorras võib see olla ka teisiti, kui seda nõuab saavutatav eesmärk
ja kui asjast huvitatud isikute õiguspärase ootuse põhimõttest on nõuetekohaselt kinni peetud (Euroopa Liidu Üldkohtu 10. novembri
2010. aasta otsus kohtuasjas T‑260/09 P: Siseturu Ühtlustamise Amet
vs.
Simões Dos Santos, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei ole täidetud kohtupraktikas sedastatud kumulatiivsed tingimused, mis peavad olema täidetud, et anda niisugune
tagasiulatuva jõuga akt nagu parandus, millega muudetakse testide d ja e hindamise süsteemi pärast nende testide toimumist.
Esimese, taotletava eesmärgi tingimuse kohta märgib komisjon, et paranduse vastuvõtmine võimaldas ametisse nimetaval asutusel
pidevalt kontrollida ette nähtud testide tõhusust, eelkõige eesmärgiga vältida liigset rangust.
Avaliku Teenistuse Kohus tõdeb, et kuigi niisugune kontroll on kahtlemata administratsiooni ja kandidaatide enda huvides,
ei tohi see siiski kahjustada kandidaatide õiguspärast ootust selles osas, et konkursi katsed toimuvad konkursiteates näidatud
korras, ning see välistab võimaluse muuta konkursiteates kindlaks määratud katsete hindamise kriteeriumeid tagantjärele.
Kohtupraktikas on küll nõustutud, et kui ametisse nimetav asutus avastab pärast konkursiteate avaldamist, et nõutavad tingimused
olid rangemad, kui teenistuse huvides vaja, võib ta kas jätkata menetlust, võttes tööle vähem konkursi edukalt läbinud isikuid
kui algselt kavas – kui neid on vähem –, või siis alustada konkursimenetlust uuesti, tühistades esialgse konkursiteate ja
asendades selle parandatud teatega (vt analoogia alusel, mis puudutab teadet vaba ametikoha kohta, Esimese Astme Kohtu 2. oktoobri
1996. aasta otsus kohtuasjas T‑356/94: Vecchi
vs.
komisjon, punkt 56).
Konkursiteate paranduse vastuvõtmist pärast teatavate katsete toimumist ei saa siiski pidada ei üheks ega teiseks käesoleva
kohtuotsuse eelmises punktis kirjeldatud lahenduseks.
Piisab, kui märkida, et kui ametisse nimetav asutus otsustab konkursimenetlust uuesti alustada, saavad esialgsele menetlusele
registreerunud isikud tavaliselt osaleda ka uues menetluses. Niisugust võimalust ei ole aga kandidaatidel, kes jäävad – nagu
hageja käesolevas kohtuasjas – konkursiteate muudatuse põhjal tehtud otsuse tulemusena konkurentsist välja.
Lisaks tuleb märkida, et konkursimenetluse jätkamine nii, et tööle võetakse vähem konkursi edukalt läbinud kandidaate, kui
esialgu kavas, võimaldab pidada kinni kõikide kandidaatide õiguspärasest ootusest selles mõttes, et katsed toimuvad vastavalt
konkursiteates kindlaks määratud korrale.
Konkursiteate muutmine tagantjärele eristub ka kirjalikes katsetes küsimuste tühistamise erinevatest meetoditest (vt näiteks
Esimese Astme Kohtu 17. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑189/99: Gerochristos
vs.
komisjon, punktid 25 ja 26, ja eespool viidatud kohtuotsus Schumann
vs.
komisjon, punktid 58 ja 61).
Käesoleval juhul muutis ametisse nimetav asutus testide d ja e hindamise korda parandusega. See hindamiskord kuulub personalieeskirjade
III lisa artikli 1 lõike 1 punktis e kasutatud mõiste „katsete hindamise süsteem” alla ning see tuleb niisiis kindlaks määrata
konkursiteates. Seevastu küsimuste tühistamine kirjalikes katsetes puudutab katse osaks olevate küsimuste arvu ja iga küsimuse
individuaalset hindamist. Niisugused aspektid ei kuulu eespool nimetatud mõiste „katsete hindamise süsteem” alla ning neid
ei pea tingimata konkursiteates kirjeldama, mistõttu ei muuda nende võimalik muutmine pärast katsete algust midagi konkursiteates.
Komisjon arvab, et paranduse vastuvõtmist õigustavad ka hea halduse ja kandidaatide eest hoolitsemise kohustusega seotud kaalutlused.
Käesoleval juhul ei saa neid pidada põhjendatuks. Piisab, kui märkida, et paranduse vastuvõtmine ei ole kasulik kahtlemata
kõigile kandidaatidele ning tõi kaasa selle, et konkursimenetlusest jäid välja kandidaadid, kes olid saanud – nagu hageja
–eelvalikutestide kohta konkurentsiteates ette nähtud hindamise kriteeriumite põhjal mõlema testi eest minimaalse nõutava
punktisumma.
Lõpuks tuleb tõdeda, et komisjon ei saa väita, et paranduse vastuvõtmisega ei rikutud õiguskindluse põhimõtet, tuginedes seejuures
proportsionaalsuse põhimõttele. Selle põhimõtte kohaselt ‐ mille kohta on väljakujunenud kohtupraktikas leitud, et see kuulub
liidu õiguse üldpõhimõtete hulka – sõltub liidu institutsiooni meetme õiguspärasus sellest, kas järgitakse tingimust, et juhul,
kui on valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb kasutada vähem piiravat meedet ning põhjustatud ebamugavused ei tohi olla võrreldes
taotletava eesmärgiga liiga koormavad (vt eespool viidatud kohtuotsus Schumann
vs.
komisjon, punkt 52). Meetme proportsionaalsusega seotud kaalutlused ei saa siiski õigustada niisugust akti nagu konkursiteate
muutmine pärast eelvalikutestide toimumist, millega rikutakse õiguspärase ootuse põhimõtet, kusjuures proportsionaalsuse põhimõte
on kohaldatav ainult siis, kui on valik mitme sobiva meetme vahel (Avaliku Teenistuse Kohtu 30. septembri 2010. aasta otsus
kohtuasjas F‑76/05: Torijano Montero
vs.
nõukogu, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
Teise tingimuse osas, mis on seotud kinnipidamisega asjaomaste isikute õiguspärasest ootusest, piisab sellest, kui viidata
käesoleva kohtuotsuse punktidele 64‐69, millest ilmneb, et paranduse kohaldamisega on rikutud nende kandidaatide õiguspärast
ootust, kes lootsid nagu hagejagi, et katsetele lubatavate kandidaatide loetellu kantakse üksnes need kandidaadid, kes said
eelvalikutestide eest minimaalse nõutava punktisumma, nagu on nähtud ette konkursiteates.
Eelnevast tuleneb, et paranduse kohaldamisega hageja suhtes rikuti õiguskindluse põhimõtet.
Seega tuleb tuvastada, et kohaldades hageja suhtes – õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtteid rikkudes – parandust,
muutis ametisse nimetav asutus konkursimenetluse õigusvastaseks ning hageja katsetele mittelubamise otsus tuleb niisiis tühistada.

Teine väide, et on rikutud hea halduse põhimõtet ja hoolitsemiskohustust
Hageja arvab, et tehes otsuse mitte lubada teda katsetele, rikkus EPSO hea halduse põhimõtet ja hoolitsemiskohustust selles
mõttes, et vaidlustatud otsuse tulemusena jäi töölevõtmismenetlusest välja kandidaat, kelle puhul on täidetud kõik konkursiteates
kindlaks määratud katsetele lubamise tingimused ning kes oma juba omandatud töökogemusega vastab igati teenistuse huvidele.
Sellega seoses piisab, kui märkida, et hoolitsemiskohustus ei eelda sugugi, et konkursikomisjon kannaks reservnimekirja kõik
kandidaadid, kes vastavad enda arvates täidetavatele ametikohtadele esitatavatele nõudmistele (vt eespool viidatud kohtuotsus
Cristina
vs.
komisjon, punkt 83).
Lisaks tuleb märkida, et isegi eeldusel, et hageja esitas oma hagiavalduses asjaolud, mis võivad tõendada, et ta vastab kõikidele
katsetele lubamise tingimustele ja teenistuse huvidele, on konkursikomisjonil dokumentide ja katsete põhjal otsust tehes personalieeskirjade
konkursimenetlusi käsitlevate sätete raames kaalutlusõigus, kui ta hindab igal üksikul juhul eraldi, kas iga kandidaadi esitatavad
diplomid ja tema varasem töökogemus vastavad personalieeskirjades ja asjaomases konkursiteates nõutavale tasemele. Avaliku
Teenistuse Kohus peab õiguspärasuse kontrolli raames piirduma selle kontrollimisega, kas selle kaalutlusõiguse kasutamisel
ei tehtud ilmset hindamisviga (vt Esimese Astme Kohtu 21. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑214/99: Carrasco Benítez
vs.
komisjon, punktid 69–71). Et hageja ei ole esitanud ühtegi asjaolu, mis võib tõendada, et niisugune viga tehti, tuleb see
väide tagasi lükata.
Järelikult tuleb see väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
3.
Kahju hüvitamise nõuded

Poolte argumendid
Hageja leiab, et ta kandis tema katsetele mittelubamise otsuse õigusvastasuse tõttu varalist ja mittevaralist kahju.
Mis puudutab varalist kahju, mille hageja hindab esialgu ning
ex æquo et bono
50 000 eurole, siis see tekkis tema sõnul seetõttu, et temalt võeti võimalus saada ametnikuks.
Mittevaralise kahju kohta, mille hageja hindab
ex æquo et bono
50 000 eurole, väidab ta, et see on tingitud sellest erilisest hooletusest, millega EPSO tema toimikut käitles, ja asjaolust,
et ta tema eest ei hoolitsenud.
Komisjon leiab, et kuna ta mingit rikkumist toime ei pannud, siis on kahju hüvitamise nõuded ilmselgelt põhjendamatud ning
igal juhul on need vastuvõetamatud, sest neid ei esitatud kaebuses.

Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kahju hüvitamise nõuete vastuvõetavuse osas piisab, kui meenutada, et kui personalieeskirjade artiklitega 90 ja 91 loodud
õiguskaitsevahendite süsteemis eksisteerib tihe seos tühistamisnõude ja kahju hüvitamise nõude vahel, siis on kahju hüvitamise
nõue, mis esitati esmakordselt Avaliku Teenistuse Kohtus ‐ samas kui eelnevas halduskaebuses taotleti üksnes väidetavalt kahju
tekitava otsuse tühistamist ‐ vastuvõetav, sest tühistamisnõudega võib kaasneda nõue hüvitada väidetav kahju (Esimese Astme
Kohtu 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑273/94: N
vs.
komisjon, punkt 159, ja 18. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑320/02: Esch‑Leonhardt jt
vs.
EKP, punkt 47).
Käesoleval juhul eksisteerib tühistamisnõude ja kahju hüvitamise nõude vahel tihe seos ning seega on viimane vastuvõetav,
hoolimata sellest, et seda ei olnud kaebuses.
Lisaks tõdeb Avaliku Teenistuse Kohus nõude kohta hüvitada varaline kahju, et see nõue esitati teise võimalusena. Et hageja
esimese võimalusena esitatud nõue ennistada teda konkursimenetlusse jäeti vastuvõetamatuse tõttu käesoleva kohtuotsuse punktis 44
läbi vaatamata, tuleb analüüsida teise võimalusena esitatud nõuet hüvitada see kahju.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on administratsiooni vastutuse kohaldamiseks vaja, et hageja tõendab rikkumist, tegelikku
kahju ning põhjuslikku seost rikkumise ja väidetava kahju vahel (vt selle kohta Euroopa Kohtu 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑136/92 P:
komisjon
vs.
Brazzelli Lualdi jt, punkt 42, ja 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑348/06 P: komisjon
vs.
Girardot, punkt 52).
Käesoleval juhul palub hageja hüvitada varaline ja mittevaraline kahju, mida ta katsetele mittelubamise otsuse tõttu väidetavalt
kandis. Et see otsus tühistati, tuleb analüüsida, kas tuvastatud rikkumine tekitas hagejale kahju ning kas selle kahju ja
selle rikkumise vahel on põhjuslik seos.
Mis puudutab väidetavat varalist kahju, siis ELTL artikli 266 alusel peab komisjon võtma meetmed käesoleva kohtuotsuse täitmiseks
ja eelkõige võtma seaduslikkuse põhimõtet järgides vastu mis tahes akti, millega õiglaselt heastatakse tühistatud aktiga hagejale
tekitatud ebasoodne olukord (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑132/03: Casini
vs
. komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑253 ja II‑1169, punkt 98; Avaliku Teenistuse Kohtu 7. juuni 2011. aasta otsus kohtuasjas F‑84/09:
Larue ja Seigneur
vs.
EKP, punkt 64), ilma et see piiraks hageja võimalust esitada seejärel hagi meetmete peale, mille komisjon võtab käesoleva
kohtuotsuse täitmiseks. Selles olukorras tuleb asuda seisukohale, et nõue hüvitada varaline kahju on enneaegne ja tuleb seetõttu
jätta rahuldamata.
Mis puudutab aga nõuet hüvitada mittevaraline kahju, mida hageja väidab end olevat kandnud, siis kantud kahju laadi ning põhjuslik
seos käitumise ja väidetava kahju vahel võib tuletada muserdatuse‑ ja ülekohtutundest, mida hageja võis põhjendatult tunda
seetõttu, et talle sai osaks selline õigusvastane kohtlemine.
Avaliku Teenistuse Kohus meenutab aga, et administratsiooni akti tühistamine kujutab endast juba iseenesest sobivat ja põhimõtteliselt
piisavat hüvitist igasuguse mittevaralise kahju eest, kui hageja ei tõenda just, et kandis mittevaralist kahju, mis on tühistamise
tinginud õigusvastasusest lahutatav ja mida see tühistamine täielikult ei hüvita (Euroopa Liidu Üldkohtu 9. detsembri 2010. aasta
otsus kohtuasjas T‑526/08 P: komisjon
vs.
Strack, punkt 99). Nii on see eelkõige esiteks siis, kui tühistatud otsus sisaldab sõnaselgelt negatiivset hinnangut hageja
võimetele, mis võib teda haavata, teiseks siis, kui toime pandud rikkumine on erakordselt tõsine, ning kolmandaks siis, kui
tühistamisel ei ole mingit kasulikku mõju, nii et see ei saa iseenesest olla adekvaatne ja piisav hüvitis igasuguse mittevaralise
kahju eest, mis vaidlustatud otsusega tekitati (Avaliku Teenistuse Kohtu 12. mai 2011. aasta otsus kohtuasjas F‑66/10: AQ
vs
. komisjon, punktid 105, 107 ja 109).
Käesoleval juhul ei kaota see, kui tühistatakse otsus mitte kanda hagejat nende kandidaatide loetellu, kes lubatakse avaliku
konkursi EPSO/AST/111/10 katsetele, tuvastatud õigusvastasuse tagajärgi ning eelkõige ei saa see olla iseenesest adekvaatne
hüvitis jõupingutuste eest, mida hageja asjatult tegi, ja aja eest, mida ta mõttetult kulutas. Seega otsustab Avaliku Teenistuse
Kohus, et komisjon peab maksma hagejale 2000 euro suuruse summa hüvitisena mittevaralise kahju eest.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 1 alusel, ilma et see piiraks kodukorra teise osa kaheksanda peatüki teiste sätete kohaldamist,
kannab kaotaja pool kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Esitatud põhjendustest tuleneb, et komisjon on kohtuvaidluse kaotanud. Et hageja ei ole nõudnud, et kohtukulud mõistetaks
välja komisjonilt, tuleb asuda seisukohale, et kodukorra artikli 89 lõike 3 alusel kannab kumbki pool oma kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Tühistada konkursi EPSO/AST/111/10 komisjoni 7. aprilli 2011. aasta otsus mitte lubada hagejat selle konkursi katsetele.
2.
Mõista Euroopa Komisjonilt hageja kasuks välja 2000 eurot.
3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
4.
Jätta kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. märtsil 2013 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.