CELEX: 62010CJ0533
Ühenduse tolliseadustik
Artikli 236 lõige 2
Sellise tollimaksu tagasimaksmine, mille tasumine ei tulenenud seadusest
Tähtaeg
Määrus (EÜ) nr 2398/97
Lõplik dumpinguvastane tollimaks Egiptusest, Indiast ja Pakistanist pärit puuvillase voodipesu impordil
Määrus (EÜ) nr 1515/2001
Hiljem kehtetuks tunnistatud määruse alusel tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmine
Mõiste „vääramatu jõud”
Imporditollimaksu tagasimaksmise kohustuse tekkimise kuupäev

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000 (
EÜT L 311, lk 17
; ELT eriväljaanne 02/10, lk 239)) (edaspidi „tolliseadustik”) artikli 236 lõiget 2.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluse raames, mille algatas Compagnie internationale pour la vente à distance (CIVAD) SA (edaspidi „CIVAD”) Receveur des douanes de Roubaix’ (Roubaix’ regionaalse tollikeskuse tollimaksude koguja), Directeur régional des douanes et droits indirects de Lille’i (Lille’i piirkondlik tolli- ja kaudsete maksude direktor) ning Administration des douanes’i (Prantsusmaa tolliamet) vastu seoses Pakistanist pärit puuvillase voodipesu impordilt alusetult tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmise taotlusega.
Õiguslik raamistik
Tolliseadustiku artikkel 236 sätestab:
„1.   Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi, kui on kindlaks tehtud, et selle summa tasumise ajal ei tulenenud see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2.
Impordi- või eksporditollimaksu vähendatakse, kui on kindlaks tehtud, et selle kohta arvestuskande tegemise ajal ei tulenenud see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2.
Tollimaksu ei maksta tagasi ega vähendata, kui seadusest tulenevast tollimaksu summast erineva summa tasumise või sellest erineva summa kohta arvestuskande tegemise tingis asjaomase isiku tahtlik tegevus.
2.   Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi või seda vähendatakse taotluse alusel, mis tuleb esitada asjakohasele tolliasutusele kolme aasta jooksul arvestades kuupäevast, kui selle tollimaksu summa võlgnikule teatati.
Seda tähtaega võib pikendada, kui asjaomane isik tõendab, et taotluse esitamist ettenähtud tähtaja jooksul takistasid ettenägematud asjaolud või vääramatu jõud.
Kui toll ise avastab nimetatud tähtaja jooksul lõike 1 esimeses või teises [lõigus] kirjeldatud olukorra, maksab ta tollimaksu summa tagasi või vähendab seda omal algatusel.” [täpsustatud tõlge]
Tolliseadustiku artikli 243 lõige 1 sätestab, et „[i]gal isikul õigus esitada kaebusi tolli otsuste peale, mis on seotud tollieeskirjade rakendamisega ning puudutavad kõnealust isikut otseselt ja isiklikult”.
Nõukogu 28. novembri 1997. aasta määrus (EÜ) nr 2398/97 (
EÜT 1998, L 332, lk 1
; parandus
EÜT 1998, L 107, lk 16
) kehtestas lõpliku dumpinguvastase tollimaksu Indiast, Egiptusest ja Pakistanist pärit puuvillase voodipesu impordi suhtes.
Nõukogu 23. juuli 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1515/2001 meetmete kohta, mida ühendus võib võtta pärast WTO vaidluste lahendamise organi aruannet dumpingu- ja subsiidiumivastaste meetmete kohta (
EÜT L 201, lk 10
; ELT eriväljaanne 11/38, lk 50) sätestab artikli 1 lõikes 1 järgmist:
„1.   Kui VLO [Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) vaidluste lahendamise organ] võtab vastu [aruande], mis käsitleb nõukogu [22. detsembri 1995. aasta] määruse (EÜ) nr 384/96 [kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (
EÜT 1996, L 56, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/10, lk 45)], nõukogu [6. oktoobri 1997. aasta] määruse (EÜ) nr 2026/97 [kaitse kohta subsideeritud impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Ühenduse liikmed (
EÜT L 288, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/10, lk 78)] või käesoleva määruse kohast ühenduse meedet (edaspidi „vaidlustatud meede”), võib nõukogu lihthäälteenamusega ja komisjoni ettepaneku põhjal, mis on esitatud pärast määruse (EÜ) nr 384/96 artikli 15 või määruse (EÜ) nr 2026/97 artikli 25 kohaselt loodud nõuandekomiteega (edaspidi „nõuandekomitee”) konsulteerimist, võtta vajaduse korral ühe või mitu järgmist meedet:
a)
vaidlustatud meetme tühistamine või muutmine või
b)
teatavas olukorras vajalikuks peetavate muude erimeetmete võtmine.” [täpsustatud tõlge]
Nimetatud määruse artikkel 3 sätestab:
„Kõiki käesoleva määruse kohaselt kehtestatud meetmeid kohaldatakse alates nende jõustumise kuupäevast ja nende põhjal ei saa [taotleda] enne kõnealust kuupäeva sisse nõutud [tollimaksu tagasimaksmist], kui ei ole sätestatud teisiti.” [täpsustatud tõlge]
Arvestades VLO 30. oktoobri 2000. aasta ja 1. märtsi 2001. aasta aruannetes sisalduvaid soovitusi Indiast pärit kauba impordil tasutava dumpinguvastase tollimaksu kohta (edaspidi „VLO aruanded”), kuulutas nõukogu oma 28. jaanuari 2002. aasta määruse (EÜ) nr 160/2002, millega muudetakse määrust nr 2398/97 (
EÜT L 26, lk 1
), artikliga 2 Pakistanist pärit puuvillase voodipesu importi puudutava dumpinguvastase menetluse lõpetatuks.
Euroopa Kohus leidis kohtuasjas
C-351/04: Ikea Wholesale (EKL 2007, lk I-7723)
27. septembril 2007 tehtud otsuse resolutsiooni punktis 1, et määruse nr 2398/97 artikkel 1 on kehtetu, kuna nõukogu kohaldas uurimisaluse toote dumpingumarginaalide kindlaksmääramisel iga asjassepuutuva tooteliigi osas negatiivsete dumpingumarginaalide „nullimismeetodit”. Neil asjaoludel leidis Euroopa Kohus sama kohtuotsuse resolutsiooni punktis 2, et põhikohtuasjas kõne all oleval importijal, kes esitas siseriiklikus kohtus hagi otsuste peale, millega nõuti dumpinguvastase tollimaksu tasumist vastavalt nimetatud määrusele, mis tunnistati selle kohtuotsusega kehtetuks, on põhimõtteliselt õigus tugineda põhikohtuasjas asjaomase akti kehtetusele, et nõuda tasutud tollimaksu tagasimaksmist vastavalt tolliseadustiku artikli 236 lõikele 1.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Prantsusmaal asuv ettevõtja CIVAD, kelle tegevusala on kauba postimüük, turustas Pakistanist pärit puuvillast voodipesu.
CIVAD esitas 26. juuli 2002. aasta ja 28. oktoobri 2002. aasta kirjades Administration des douanes’ile taotlused et talle makstaks tagasi dumpinguvastane tollimaks, mille ta on määruse nr 2398/97 kohaselt esitatud impordideklaratsioonide alusel tasunud ajavahemikel 15. detsember 1997 kuni 25. jaanuar 1999, 1. veebruar 1999 kuni 23. juuli 1999 ning 29. juuli 1999 kuni 25. jaanuar 2002.
17. märtsi 2008. aasta kirjas saadetud otsusega rahuldas Administration des douanes CIVAD-i taotluse ajavahemikku 29. juuli 1999 kuni 25. jaanuar 2002 puudutavate impordideklaratsioonide osas. Ülejäänud kahte eespool viidatud ajavahemikku puudutavate impordideklaratsioonide osas jättis ta taotlused rahuldamata põhjusel, et need esitati pärast tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud kolmeaastase tähtaja lõppemist.
CIVAD palus 24. aprilli 2008. aasta kirjaga saadetud taotluses Administration des douanes’il oma otsus uuesti läbi vaadata põhjusel, et tal ei olnud võimalik esitada tagasimaksmise taotlusi enne, kui Euroopa Liidu Teatajas avaldati määrus nr 160/2002, millega lõpetatakse dumpinguvastane menetlus Pakistanist pärit impordi suhtes. 14. augusti 2008. aasta kirjas saadetud otsusega jättis tolli selle taotluse rahuldamata.
CIVAD esitas 2. juulil 2009 tolliseadustiku artikli 243 alusel Tribunal d’instance de Roubaix’le kaebuse Receveur des douanes de Roubaix’, Directeur régional des droits indirects de Lille’i ja Administration des douanes’i tegevuse peale.
Kuna Tribunal d’instance de Roubaix leidis, et neil asjaoludel sõltub tema poolt menetletavas kohtuasjas tehtav otsus tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 tõlgendamisest, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ühenduse sellise määruse õigusvastasus, mille peale ettevõtja ei saa ei faktiliselt ega õiguslikult esitada isiklikult tühistamishagi, kujutab endast ettevõtja seisukohalt vääramatu jõu juhtumit, mis lubab tal ületada [tolliseadustiku] artikli 236 lõikes 2 ette nähtud tähtaega?
2.
Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on eitav, kohustab [tolliseadustiku] artikli 236 viimane lõik siis, kui selle määruse õigusvastasus tuvastati pärast seda, kui WTO-ga ühinenud riik vaidlustas selle õiguspärasuse, tolli dumpinguvastast tollimaksu tagasi maksma omal algatusel:
a)
alates asjaomase riigi esimesest teatest, milles vaidlustatakse dumpinguvastase määruse õiguspärasus;
b)
alates hindamiskogu aruandest, milles tuvastatakse dumpinguvastase määruse õigusvastasus;
c)
alates WTO apellatsioonikogu aruandest, mille tulemusena tunnistas Euroopa Ühendus dumpinguvastase määruse õigusvastaseks?”
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib esimeses küsimuses sisuliselt seda, kas tolliseadustiku artikli 236 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et määruse õigusvastasus kujutab endast vääramatu jõu juhtumit, mis võimaldab pikendada kolmeaastast tähtaega, mille jooksul võib importija taotleda selle määruse alusel tasutud imporditollimaksu tagasimaksmist.
Kõigepealt tuleb meenutada, et artikli 236 lõike 2 esimese lõigu kohaselt tuleb ettevõtjal esitada imporditollimaksu tagasimaksmise taotlus asjakohasele tolliasutusele kolme aasta jooksul arvestades kuupäevast, kui selle tollimaksu summa võlgnikule teatati.
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selle üle, et ajavahemikus 1. veebruar 1999 kuni 23. juuli 1999 ja 15. detsember 1997 kuni 25. jaanuar 1999 tasutud tollimaksude kohta esitas CIVAD vastavad taotlused pärast kolmeaastase tähtaja lõppemist.
Meelde tuleb tuletada, et Euroopa Kohus leidis eespool viidatud kohtuotsuse Ikea Wholesale resolutsiooni punktis 1, et määruse nr 2398/97 artikkel 1 on kehtetu, kuna nõukogu kohaldas uurimisaluse toote dumpingumarginaalide kindlaksmääramisel iga asjassepuutuva tooteliigi osas negatiivsete dumpingumarginaalide „nullimismeetodit”.
Eespool viidatud kohtuotsus Ikea Wholesale punktis 67 uuris Euroopa Kohus ka seda, millised tagajärjed kaasnevad siis, kui leitakse, et määrus on kehtetu, ja asus seisukohale, et sellisel juhul ei tulene määruse nr 2398/97 alusel tasutud dumpinguvastane tollimaks seadusest tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 mõttes ja liikmesriigi toll peab selle kõnealuse sätte alusel põhimõtteliselt tagasi maksma, kui sellise tagasimaksmise tingimused – muu hulgas mainitud artiklis 2 sätestatu – on täidetud (vt ka 18. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-419/08 P: Trubowest Handel ja Makarov
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2010, lk I-2259
, punkt 25).
Eeltoodust tuleneb, et pärast seda, kui Euroopa Kohus on tunnistanud dumpinguvastase määruse kehtetuks, ei või ettevõtja põhimõtteliselt enam nõuda dumpinguvastase tollimaksu tagasimaksmist, mille ta on tasunud selle määruse alusel ja mille osas tolliseadustiku artikli 236 lõikes 2 ette nähtud kolmeaastane tähtaeg on lõppenud. Tolliseadustiku artikli 236 lõige 2 piirab nimelt juhul, kui tollimaks ei tulene seadusest, selle tagasimaksmise aja kolme aastaga.
Euroopa Kohus on tunnistanud liidu õigusega kooskõlas olevaks siseriikliku menetlusnormi, milles määratakse mõistlik tähtaeg, mille jooksul on ettevõtja kohustatud nõudma nende maksude tagasimaksmist, mis on sisse nõutud liidu õigust rikkudes. Selline aegumistähtaeg ei muuda liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks. Sellega seoses on Euroopa Kohus juba leidnud, et kolmeaastane aegumistähtaeg on mõistlik (vt 17. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-228/96: Aprile, EKL 1998, lk I-7141
, punkt 19; 24. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas
C-445/06: Danske Slagterier, EKL 2009, lk I-2119
, punkt 32, ning 15. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-542/08: Barth, EKL 2010, lk I-3189
, punkt 28).
Viidatud kohtupraktika on kohaldatav ka siis, kui liidu seadusandja otsustab erandjuhtudel – millega on tegu põhikohtuasjas – ühtlustada alusetult sisse nõutud tollimaksu tagasimaksmise taotlusi reguleerivaid menetlusnorme. Mõistlik aegumistähtaeg, sõltumata asjaolust, kas selle kehtestab siseriiklik õigus või liidu õigus, on õiguskindluse huvides, mis kaitseb ühtaegu nii isikuid kui ka asjaomast asutust ning ei takista isikul liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Aprile, punkt 19, Danske Slagterier, punkt 32, ning Barth, punkt 28).
Mis puudutab küsimust, kas määruse nr 2398/97 õigusvastasust võib pidada vääramatu jõu juhtumiks, siis tuleb meenutada, et tolliseadustiku artikli 236 alusel võib impordi- või eksporditollimaksu tagasi maksta ainult teatavatel tingimustel ja konkreetselt ette nähtud juhtudel. Tagasimaksmine on erand tavapärasest impordi- ja ekspordikorrast ning järelikult tuleb seda reguleerivaid sätteid tõlgendada kitsalt (13. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-156/00: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I-2527
, punkt 91, ja 17. veebruari 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-78/10: Berel jt, EKL 2011, lk I-717
, punkt 62).
Seega tuleb mõistet vääramatu jõud tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 teise lõigu mõttes tõlgendada kitsalt.
Selles osas tuleb meenutada väljakujunenud kohtupraktikat, mis ütleb, et kuna vääramatu jõu mõistel on liidu õiguse kohaldamise erinevates valdkondades erinev sisu, tuleb selle tähendus määratleda sõltuvalt õiguslikust raamistikust, milles selle tagajärjed peavad tekkima (18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-314/06: Société Pipeline Méditerranée et Rhône, EKL 2007, lk I-12273
, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
Tollieeskirjade kontekstis tuleb vääramatu jõu all mõista vääramatule jõule tugineva isiku tahtest sõltumatuid ebatavalisi ja ettenägematuid asjaolusid, mis ei ole selle isiku kontrolli all ja mille tagajärgi ei olnud kogu rakendatud hoolsusele vaatamata võimalik vältida (8. juuli 2010. aasta otsus
C-334/08: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2010, lk I-6865
, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu Euroopa Kohus on juba täpsustanud, tuleneb sellest, et vääramatu jõu mõiste hõlmab objektiivset tunnust, mis on seotud ebatavaliste ja ettevõtjast sõltumatute asjaoludega, ja subjektiivset tunnust, mis on seotud asjassepuutuva isiku kohustusega kaitsta ennast ebatavalise sündmuse tagajärgede eest, võttes asjakohased meetmed ülemäärast kahju kandmata (eespool viidatud kohtuotsus Société Pipeline Méditerranée et Rhône, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).
Põhikohtuasjas käsitletav juhtum ei vasta kummalegi nimetatud tunnustest.
Kõigepealt, mis puudutab objektiivset tunnust, siis dumpinguvastase määruse (määrus nr 2398/97) õigusvastasust ei saa pidada ebatavaliseks asjaoluks. Siinkohal piisab kui meenutada, et liit on õigusel rajanev liit, mille raames kontrollitakse selle institutsioonide, organite ja asutuste aktide kooskõla eeskätt EL lepingu ja ELT lepinguga. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 märkis, on liidu õigusele loomuomane, et õigusnorme, millest see koosneb, saab tunnistada kehtetuks.
Mis puudutab subjektiivset tunnust, siis põhikohtuasjas oleks hageja võinud esitada tagasimaksmise taotluse määruse nr 2398/97 alusel dumpinguvastase tollimaksu esmakordsest tasumisest alates, eelkõige vaidlustamaks selle määruse kehtivust.
Tuleb meenutada, et mainitud aluslepingud loovad täieliku õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteemi, millega antakse Euroopa Kohtule õigus kontrollida liidu institutsioonide, organite ja asutuste aktide õiguspärasust (vt 29. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-550/09: E ja F, EKL 2010, lk I-6213
, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
Juhul kui ettevõtja, kes leiab, et tema arvates õigusvastase dumpinguvastase määruse kohaldamine teda kahjustab, on esitanud tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 alusel juba tasutud tollimaksu tagasimaksmise taotluse ning see on jäetud rahuldamata, võib ta rahuldamata jätmise vaidlustada pädevas siseriiklikus kohtus ja esitada seal määruse õigusvastasuse väite. Nimetatud kohus võib või koguni peab ELTL artiklis 267 ette nähtud tingimustel esitama Euroopa Kohtule kõnealuse määruse kehtivuse kohta küsimuse (eespool viidatud kohtuotsus Trubowest Handel ja Makarov
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 24.)
Kuna CIVAD-il oli võimalus vaidlustada määruse nr 2398/98 kehtivus tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 esimeses lõigus sätestatud kolme aasta jooksul, esitades selle lõike esimese lõigu alusel tagasimaksmise taotluse, ei saa selle määruse kehtetust, mille Euroopa Kohus tunnistas hiljem kehtetuks eespool viidatud kohtuotsuses IKEA Wholesale, pidada vääramatu jõu juhtumiks, mis oleks takistanud põhikohtuasja hagejal esitada tagasimaksmise taotlust selle tähtaja jooksul.
Neil asjaoludel tuleb esimesele küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et määruse õigusvastasus ei kujuta endast selle sätte mõttes vääramatu jõu juhtumit, mis võimaldaks pikendada kolmeaastast tähtaega, mille jooksul võib importija taotleda selle määruse alusel tasutud imporditollimaksu tagasimaksmist.
Teine küsimus
Teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et see kohustab siseriiklikke ametiasutusi omal algatusel tagasi maksma tollimaksu, mis on sisse nõutud sellise määruse alusel, mille VLO tunnistas hiljem kokkusobimatuks 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduslepingu VI artikli rakendamise lepinguga (
EÜT 1994, L 336, lk 103
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 189; edaspidi „dumpinguvastane leping”), mis sisaldub 15. aprillil 1994 Marrakechis alla kirjutatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1A ja mis on heaks kiidetud nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (
EÜT L 336, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80).
Kõigepealt tuleb märkida, et vastavalt tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 kolmandale lõigule maksab toll, kui ta ise avastab kolmeaastase tähtaja jooksul, arvestades kuupäevast, kui selle tollimaksu summa võlgnikule teatati, et see summa ei tulenenud seadusest nimetatud artikli lõike 1 mõttes, impordi- või eksporditollimaksu summa tagasi või vähendab seda omal algatusel.
Kui VLO tuvastab, et dumpinguvastane määrus ei ole dumpinguvastase lepinguga kooskõlas, ei kujuta see endast asjaolu, mis võimaldaks vastavalt tolliseadustiku artikli 236 lõigetele 1 ja 2 imporditollimaksu tagasimaksmist.
Liidu institutsioonide, organite ja asutuste aktide õiguspärasust eeldatakse, mis tähendab, et need loovad õiguslikke tagajärgi seni, kuni neid vastu võtnud institutsioon ei ole neid tühistanud, kui neid ei ole tühistatud tühistamishagi menetluse raames või tunnistatud kehtetuks eelotsusemenetluses või õigusvastasuse tõttu (5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-475/01: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2004, lk I-8923
, punkt 18, ja 12. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas
C-199/06: CELF ja Ministre de la Culture et de la communication, EKL 2008, lk I-469
, punkt 60).
Kuna Euroopa Kohus on ainsana pädev tuvastama sellise liidu õigusakti nagu seda on dumpinguvastane määrus kehtetust – pädevus, mille eesmärk on tagada õiguskindlus seeläbi, et tagatakse liidu õiguse ühetaoline kohaldamine (vt 22. juuni 2010.aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-188/10 ja C-189/10: Melki ja Abdeli, EKL 2010, lk I-5667
, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika), siis ei saa asjaolu, et VLO on tuvastanud, et dumpinguvastane määrus ei ole dumpinguvastase lepinguga kooskõlas, mõjutada eeldust, et selline määrus on õiguspärane.
Niisiis, kui liidu pädevad institutsioonid ei ole määrust nr 2398/97 tunnistanud kehtetuks, seda muutnud või tühistanud, jääb see määrus kehtima ka pärast VLO eespool mainitud tuvastust ning on kogu ulatuses ja kõikides liikmesriikides vahetult kohaldatav.
Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 1515/2001 artiklid 1 ja 3 sätestavad, et kui VLO võtab vastu aruande, mis käsitleb liidu võetud dumpingu- ja subsiidiumivastast meedet, võib nõukogu olenevalt juhtumist sellise meetme kas tühistada või seda muuta, või võtta vajaduse korral vajalikuks peetava muu erimeetme, ning et selliseid nõukogu meetmeid kohaldatakse alates nende jõustumise kuupäevast ja nende põhjal ei saa taotleda enne kõnealust kuupäeva sisse nõutud tollimaksu tagasimaksmist, kui ei ole sätestatud teisiti.
Sellest tuleneb, et kuna kuni 27. septembrini 2007, mil kuulutati välja eespool viidatud kohtuotsus Ikea Wholesale, ei olnud Euroopa Kohus määrust nr 2398/97 kehtetuks tunnistanud, samuti ei olnud seda määrusega nr 160/2002 tühistatud ega muudetud, ning seda sõltumata VLO tuvastusest, et määrus nr 2398/97 ei ole dumpinguvastase lepinguga kooskõlas, tuli selle määruse kehtivust eeldada, mistõttu ei saanud liikmesriigi toll enne seda kuupäeva asuda seisukohale, et nimetatud määruse sätete alusel tasutud tollimaks ei tulenenud seadusest tolliseadustiku artikli 236 lõike 1 mõttes. Seetõttu ei saanud ka toll enne seda kuupäeva tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 kolmanda lõigu alusel omal algatusel tagasi maksta määruse nr 2398/97 alusel tasutud dumpinguvastast tollimaksu.
Neil asjaoludel tuleb teisele küsimusele vastata, et tolliseadustiku artikli 236 lõike 2 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda liikmesriigi tollil dumpinguvastast tollimaksu, mis on sisse nõutud liidu määruse alusel, omal algatusel tagasi maksta VLO tuvastuse põhjal, et nimetatud määrus ei ole dumpinguvastase lepinguga kooskõlas.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 2700/2000) artikli 236 lõike 2 teist lõiku tuleb tõlgendada nii, et määruse õigusvastasus ei kujuta endast selle sätte mõttes vääramatu jõu juhtumit, mis võimaldaks pikendada kolmeaastast tähtaega, mille jooksul võib importija taotleda selle määruse alusel tasutud imporditollimaksu tagasimaksmist.

2.
Määruse (EMÜ) nr 2913/92 (muudetud määrusega (EÜ) nr 2700/2000) artikli 236 lõike 2 kolmandat lõiku tuleb tõlgendada nii, et see ei võimalda liikmesriigi tollil dumpinguvastast tollimaksu, mis on sisse nõutud liidu määruse alusel, omal algatusel tagasi maksta vaidluste lahendamise organi tuvastuse põhjal, et nimetatud määrus ei ole kooskõlas 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduslepingu VI artikli rakendamise lepinguga, mis sisaldub 15. aprillil 1994 Marrakechis alla kirjutatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu lisas 1A ja mis on heaks kiidetud nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994).

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.