CELEX: 62013CJ0551
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2008/98/ES
Článok 15
Nakladanie s odpadmi
Možnosť pôvodcu odpadu vykonať spracovanie odpadu sám
Vnútroštátny zákon na účely prebratia, ktorý bol prijatý, ale zatiaľ nenadobudol účinnosť
Uplynutie lehoty na prebratie
Priamy účinok

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/98/ES z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení určitých smerníc (
Ú. v. EÚ L 312, s. 3
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Società Edilizia Turistica Alberghiera Residenziale (SETAR) SpA (ďalej len „SETAR“), ktorá je vlastníkom turistického hotelového komplexu v oblasti S’Oru e Mari (Taliansko), na jednej strane a Comune di Quartu S. Elena na druhej strane vo veci odmietnutia tejto spoločnosti zaplatiť miestnu daň za odstraňovanie tuhého komunálneho odpadu (tassa per lo smaltimento dei rifiuti solidi urbani, ďalej len „TARSU“).
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 25, 28 a 41 smernice 2008/98 znejú:
„(25)
Náklady by sa mali vykazovať tak, aby odrážali skutočné náklady pre životné prostredie v dôsledku vzniku odpadu a nakladania s ním.
…
(28)
Táto smernica by mala pomôcť EÚ v tom, aby sa priblížila ‚recyklujúcej spoločnosti‘, ktorá sa snaží predchádzať vzniku odpadu a využívať odpad ako zdroj. Najmä v šiestom environmentálnom akčnom programe Spoločenstva sa vyzýva na prijatie opatrení zameraných na zabezpečenie triedenia odpadov priamo pri zdroji, na zber a recykláciu prioritných prúdov odpadov. V súlade s týmto cieľom a ako prostriedok na uľahčenie zhodnocovania odpadu alebo zlepšenie jeho potenciálu zhodnocovania by sa odpad predtým, než sa podrobí činnostiam zhodnocovania, ktorými sa dosiahne najlepší celkový environmentálny výsledok, mal zbierať separovane, ak je to technicky, environmentálne a hospodársky uskutočniteľné. Členské štáty by mali podporovať oddelenie nebezpečných zložiek z odpadových tokov, ak je to potrebné na dosiahnutie environmentálne priaznivého odpadového hospodárstva.
…
(41)
S cieľom priblížiť sa k európskej recyklačnej spoločnosti s vysokou mierou účinnosti zdrojov, by sa mali ustanoviť ciele v oblasti príprav na opätovné použitie a recykláciu odpadu. Členské štáty majú naďalej rozdielne prístupy k zberu odpadu z domácností a odpadu podobného druhu a zloženia. Je preto vhodné, aby tieto ciele zohľadňovali rozdielne systémy zberu v rôznych členských štátoch. Odpadové toky iného pôvodu podobné odpadu z domácností zahŕňajú odpad uvedený v zápise 20 zoznamu ustanoveného rozhodnutím Komisie 2000/532/ES [z 3. mája 2000 nahradzujúceho rozhodnutie 94/3/ES, ktorým sa vydáva zoznam odpadov podľa článku 1 písm. a) smernice Rady 75/442/EHS o odpadoch a rozhodnutie Rady 94/904/ES, ktorým sa vydáva zoznam nebezpečných odpadov podľa článku 1 ods. 4 smernice Rady 91/689/EHS o nebezpečných odpadoch (
Ú. v. ES L 226, s. 3
; Mim. vyd. 15/005, s. 151)].“
Podľa článku 1 smernice 2008/98:
„Táto smernica ustanovuje opatrenia na ochranu životného prostredia a zdravia ľudí predchádzaním alebo znižovaním nepriaznivých vplyvov vzniku odpadu a nakladania s ním a znižovaním celkových vplyvov využívania zdrojov a zvyšovaním efektívnosti takéhoto využívania.“
Článok 4 tejto smernice stanovuje:
„1.   V právnych predpisoch a politikách, ktoré sa týkajú predchádzania vzniku odpadu a nakladania s odpadom, sa ako poradie priorít uplatňuje táto hierarchia odpadového hospodárstva:
a)
predchádzanie vzniku;
b)
príprava na opätovné použitie;
c)
recyklácia;
d)
iné zhodnocovanie, napr. energetické zhodnocovanie; a
e)
zneškodňovanie.
2.   Pri uplatňovaní hierarchie odpadového hospodárstva uvedenej v odseku 1 prijmú členské štáty opatrenia na podporu možností, ktoré poskytujú najlepší celkový environmentálny výsledok. To si môže vyžadovať odklon určitých odpadových tokov od hierarchie, ak je to odôvodnené úvahami o životnom cykle vo vzťahu k celkovým vplyvom vzniku a nakladania s takýmto odpadom.
…“
Článok 13 uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty prijmú potrebné opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby sa nakladanie s odpadom vykonávalo bez ohrozovania zdravia ľudí, poškodzovania životného prostredia, a najmä:
a)
bez rizika pre vodu, ovzdušie, pôdu, rastliny alebo živočíchy;
b)
bez obťažovania okolia hlukom alebo zápachmi; a
c)
bez nepriaznivého vplyvu na krajinu alebo miesta osobitného záujmu.“
Článok 14 smernice 2008/98 stanovuje:
„1.   V súlade so zásadou ‚znečisťovateľ platí‘, znáša náklady na nakladanie s odpadom pôvodca odpadu alebo súčasní alebo predchádzajúci držitelia odpadu.
2.   Členské štáty môžu rozhodnúť, že náklady na nakladanie s odpadom čiastočne alebo úplne znáša výrobca výrobku, z ktorého odpad vznikol, a že distribútori takéhoto výrobku sa môžu na nákladoch podieľať.“
Podľa článku 15 tejto smernice:
„1.   Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že každý pôvodný pôvodca odpadu alebo iný držiteľ odpadu vykoná spracovanie odpadu sám, alebo prenechá spracovanie obchodníkovi alebo zariadeniu alebo podniku, ktorí vykonávajú činnosti spracovania odpadu, alebo zabezpečí, aby spracovanie zariadilo verejné alebo súkromné zariadenie na zber odpadu v súlade s článkami 4 a 13.
2.   Ak sa odpad prepravuje od pôvodného pôvodcu alebo držiteľa k jednej z fyzických alebo právnických osôb uvedených v odseku 1 na predbežné spracovanie, všeobecne platí, že zodpovednosti za úplné vykonanie činnosti zhodnocovania alebo zneškodňovania sa nie je možné zbaviť.
Bez toho, aby bolo dotknuté nariadenie [Európskeho parlamentu a Rady] (ES) č. 1013/2006 [zo 14. júna 2006 o preprave odpadu (
Ú. v. EÚ L 190, s. 1
)], členské štáty môžu spresniť podmienky týkajúce sa zodpovednosti a rozhodnúť o tom, v akých prípadoch si pôvodný pôvodca ponecháva zodpovednosť za celý spracovateľský reťazec alebo v akých prípadoch môže pôvodca a držiteľ znášať zodpovednosť spoločne so subjektmi spracovateľského reťazca alebo ju na nich preniesť.
3.   Členské štáty môžu v súlade s článkom 8 rozhodnúť, že zodpovednosť za zabezpečenie nakladania s odpadom čiastočne alebo úplne znáša výrobca výrobku, z ktorého odpad vznikol, a že distribútori takéhoto výrobku môžu túto zodpovednosť znášať spolu s ním.
…“
Talianske právo
Článok 188 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 152 z 3. apríla 2006 o environmentálnych normách (decreto legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale) (riadna príloha ku GURI č. 88 zo 14. apríla 2006, ďalej len „legislatívny dekrét č. 152/2006“) stanovuje:
„Pôvodca alebo držiteľ špeciálneho odpadu si plní svoje povinnosti v tomto poradí:
a)
odstraňuje odpad sám;
b)
prenechá odpad tretím osobám oprávneným podľa platnej právnej úpravy;
c)
prenechá odpad osobám, ktoré spravujú verejnú službu zberu komunálneho odpadu a s ktorými bola uzatvorená na tento účel osobitná dohoda;
d)
na účely prevozu nebezpečného odpadu na vzdialenosti presahujúce tristo kilometrov a v množstve presahujúcom dvadsaťpäť ton používa železnicu;
e)
vyváža odpad spôsobmi stanovenými v článku 194.“
S cieľom zabezpečiť prebratie smernice 2008/98 článok 16 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 205 o ustanoveniach na vykonanie smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/98/ES z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení určitých smerníc (decreto legislativo n. 205 – Disposizioni di attuazione delle direttiva 2008/98/ES del Parlamento europeo e del Consiglio del 19. novembra 2008 relativa ai rifiuti e che abroga alcune direttive) z 3. decembra 2010 (riadna príloha ku GURI č. 288 z 10. decembra 2010, ďalej len „legislatívny dekrét č. 205/2010“) zmenil a doplnil článok 188 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 152/2006 takto:
„1. Pôvodný pôvodca odpadu alebo iný držiteľ odpadu vykoná spracovanie odpadu sám, alebo prenechá spracovanie sprostredkovateľovi alebo zariadeniu alebo podniku, ktorí vykonávajú činnosti spracovania odpadu, alebo verejnému alebo súkromnému zariadeniu na zber odpadu v súlade s článkami 177 a 179. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia uvedené v nasledujúcich odsekoch tohto článku, pôvodný pôvodca alebo iný držiteľ si ponechávajú zodpovednosť za celý spracovateľský reťazec, čo znamená, že ak pôvodný pôvodca odpadu alebo držiteľ prepravuje odpad na predbežné spracovanie jednej z osôb uvedených v tomto odseku, táto zodpovednosť spravidla zotrváva.“
Článok 16 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 205/2010 okrem iného doplnil za článok 188 legislatívneho dekrétu č. 152/2006 článok 188a, nazvaný „Kontrola sledovateľnosti odpadu“, a článok 188b, nazvaný „Systém kontroly sledovateľnosti odpadu (Sistri)“.
Článok 188a legislatívneho dekrétu č. 152/2006 stanovuje:
„1.   Pri uplatňovaní ustanovení článku 177 ods. 4 musí byť sledovateľnosť odpadu zabezpečená od jeho výroby až po konečné určenie.
2.   Na tento účel musí nakladanie s odpadom prebiehať:
a)
v súlade s povinnosťami zavedenými systémom kontroly sledovateľnosti odpadu (Sistri) stanoveným v článku 14a zákonného dekrétu č. 78 z 1. júla 2009, zmeneného so zmenami a doplneniami na zákon zákonom č. 102 z 3. augusta 2009, a vo vyhláške ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora zo 17. decembra 2009 [(riadna príloha ku GURI č. 9 z 13. januára 2010, s. 1)], alebo
b)
v súlade s povinnosťami týkajúcimi sa vedenia záznamov o nakladaní a skládkovaní, ako aj identifikačného formuláru podľa článkov 190 a 193.
…“
Článok 16 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 205/2010 stanovuje, že „ustanovenia tohto článku nadobúdajú účinnosť odo dňa nasledujúceho po uplynutí lehoty podľa článku 12 ods. 2 vyhlášky ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora zo 17. decembra 2009“.
Podľa článku 12 ods. 2 vyhlášky ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora zo 17. decembra 2009„s cieľom zaručiť dodržiavanie zákonných povinnosť a zabezpečiť správne fungovanie Sistri sú však subjekty uvedené v tých istých článkoch povinné dodržiavať ustanovenia uvedené v článkoch 190 a 193 legislatívneho dekrétu [č. 152/2006] počas jedného mesiaca po vykonaní Sistri, ako sa uvádza v článkoch 1 a 2.“
Článok 1 ods. 1 a 4 vyhlášky ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora zo 17. decembra 2009 stanovuje:
„1.   Systém kontroly sledovateľnosti odpadu, ďalej aj ako Sistri, riadený oddelením karabinierov pre ochranu životného prostredia (Comando carabinieri per la Tutela dell’Ambiente), pôsobí:
a)
od stoosemdesiateho dňa odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto dekrétu pre pôvodných pôvodcov nebezpečného odpadu – vrátane tých, ktorí sú uvedení v článku 212 ods. 8 legislatívneho dekrétu [č. 152/2006] – s viac ako päťdesiatimi zamestnancami, pre podniky a zariadenia pôvodných pôvodcov odpadu neklasifikovaného ako nebezpečný podľa článku 184 ods. 3 písm. c), d) a g) toho istého legislatívneho dekrétu [č. 152/2006] s viac ako päťdesiatimi zamestnancami, pre obchodníkov a sprostredkovateľov, pre konzorciá vytvorené na zhodnotenie a recykláciu osobitných druhov odpadu, ktoré organizujú nakladanie s takýmto odpadom v mene členov konzorcia, ako aj pre podniky podľa článku 212 ods. 5 legislatívneho dekrétu [č. 152/2006], ktoré zbierajú alebo prepravujú špeciálny odpad, pre podniky a zariadenia, ktoré vykonávajú zhodnocovanie alebo zneškodňovanie odpadu a pre osoby podľa článku 5 ods. 10 tejto vyhlášky;
b)
od dvestodesiateho dňa odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto dekrétu pre podniky a zariadenia pôvodných pôvodcov nebezpečného odpadu – vrátane tých, ktorí sú uvedení v článku 212 ods. 8 legislatívneho dekrétu č. 152/2006 – s menej ako päťdesiatimi zamestnancami a pre pôvodných pôvodcov odpadu neklasifikovaného ako nebezpečný podľa článku 184 ods. 3 písm. c), d) a g) toho istého legislatívneho dekrétu [č. 152/2006], ktorí majú medzi päťdesiatimi a jedenástimi zamestnancami.
…
4.   Podniky a zariadenia pôvodných pôvodcov odpadu neklasifikovaného ako nebezpečný podľa článku 184 ods. 3 písm. c), d) a g) legislatívneho dekrétu [č. 152/2006], ktoré nemajú viac ako desať zamestnancov, podniky, ktoré zbierajú a prepravujú svoj odpad neklasifikovaný ako nebezpečný podľa článku 212 ods. 8 legislatívneho dekrétu [č. 152/2006], poľnohospodári uvedení v článku 2135 občianskeho zákonníka, ktorí vytvárajú odpad neklasifikovaný ako nebezpečný, a podniky a zariadenia pôvodných pôvodcov odpadu neklasifikovaného ako nebezpečný pochádzajúceho z iných činností ako činností uvedených v článku 184 ods. 3 písm. c), d) a g) legislatívneho dekrétu [č. 152/2006], sa môžu pripojiť k systému Sistri dobrovoľne odo dňa uvedeného v odseku 1 písm. b).“
Lehota na vykonanie Sistri uvedená vo vyhláške ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora zo 17. decembra 2009 bola následne stanovená do 30. júna 2012 zákonným dekrétom č. 138 z 13. augusta 2011 (GURI č. 188 z 13. augusta 2011, s. 1), zmeneným so zmenami a doplneniami na zákon zákonom č. 148 zo 14. septembra 2011 (GURI č. 216 zo 16. septembra 2011, s. 1), zmeneným a doplneným zákonným dekrétom č. 216 z 29. decembra 2011 (GURI č. 302 z 29. decembra 2011, s. 8), zmeneným so zmenami a doplneniami na zákon zákonom č. 14 z 24. februára 2012 (riadna príloha ku GURI č. 48 z 27. februára 2012).
Článkom 52 ods. 1 a 2 zákonného dekrétu č. 83 z 22. júna 2012 o naliehavých opatreniach na rozvoj krajiny (decreto‑legge n. 83 – Misure urgenti per la crescita del Paese) (riadna príloha ku GURI č. 147 z 26. júna 2012), zmeneného so zmenami a doplneniami na zákon zákonom č. 134 zo 7. augusta 2012 (riadna príloha ku GURI č. 187 z 11. augusta 2012), bola lehota na vykonanie Sistri predĺžená do 30. júna 2013, pričom v tomto článku bolo stanovené, že táto nová lehota sa určí vyhláškou ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora.
Článok 1 vyhlášky ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora z 20. marca 2013 týkajúcej sa lehôt na postupné vykonanie Sistri (decreto – Termini di riavvio progressivo del Sistri) (GURI č. 92 z 19. apríla 2013, s. 16) stanovil lehotu na vykonanie Sistri do 1. októbra 2013 tak v prípade pôvodných pôvodcov špeciálneho nebezpečného odpadu, ktorí zamestnávajú viac ako desať zamestnancov, ako aj v prípade zariadení a podnikov, ktoré nakladajú so špeciálnym nebezpečným odpadom (odsek 1), a do 3. marca 2014 v prípade ostatných zariadení alebo podnikov povinných zaregistrovať sa do Sistri (odsek 2), pričom posledné uvedené zariadenia a podniky sa môžu dobrovoľne zapojiť do Sistri od 1. októbra 2013 (odsek 3).
Napokon článok 11 ods. 3a zákonného dekrétu č. 101 z 31. augusta 2013 o naliehavých opatreniach na účely vykonania cieľov racionalizácie v rámci orgánov verejnej správy (decreto‑legge n. 101 – Disposizioni urgenti per il perseguimento di obiettivi di razionalizzazione nelle pubbliche amministrazioni) (GURI č. 204 z 31. augusta 2013, s. 1), zmeneného so zmenami a doplneniami na zákon zákonom č. 125 z 30. októbra 2013 (GURI č. 255 z 30. októbra 2013, s. 1), stanovuje:
„V období desať mesiacov po 1. októbri 2013 sa ustanovenia a povinnosti uvedené v článkoch 188, 189, 190 a 193 legislatívneho dekrétu [č. 152/2006], ako aj súvisiace sankcie uplatňujú aj naďalej podľa znenia účinného v čase pred prijatím zmien a doplnení, ktoré zaviedol legislatívny dekrét [č. 205/2010]. …“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Dňa 30. novembra 2010 SETAR oznámila Comune di Quartu S. Elena, že od 1. januára 2011 už nebude platiť TARSU za obecnú správu odstraňovania odpadu, keďže od vyššie uvedeného dátumu využíva na odstraňovanie odpadu tvoreného jej hotelierskym komplexom špecializovaný podnik podľa článku 188 legislatívneho dekrétu č. 152/2006 a článku 15 smernice 2008/98.
Rozhodnutím zo 7. decembra 2010 Comune di Quartu S. Elena spoločnosti SETAR oznámila, že táto spoločnosť má naďalej povinnosť uhradiť TARSU za rok 2011, pričom okolnosť, že uvedená spoločnosť si zabezpečuje odstraňovanie svojho odpadu sama, je v tejto súvislosti irelevantná.
SETAR sa predbežne obrátila na Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (správny regionálny súd pre Sardíniu) so žalobou o neplatnosť rozhodnutia, ktorým Comune di Quartu S. Elena schválila sadzby TARSU na rok 2011. Tento súd vyhovel návrhu spoločnosti SETAR.
Počas konania, ktoré sa začalo pred Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna, bol spoločnosti SETAR doručený platobný výmer na sumu 171216 eur, ktorý je predmetom sporu vo veci samej a ktorý sa zakladal na sadzbách TARSU na rok 2011.
Dňa 20. novembra 2012 Comune di Quartu S. Elena priznala spoločnosti SETAR čiastočnú úľavu v súlade s údajmi uvedenými v rozhodnutí Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna a prostredníctvom nového platobného výmeru znížila napadnutú sumu o 74 193 eur.
Vo veci samej sa SETAR obrátila na Commissione tributaria provinciale di Cagliari (daňová komisia v provincii Cagliari) so žalobou o neplatnosť platobného výmeru, ktorý vydala Comune di Quartu S. Elena. Na podporu svojej žaloby uvádza, že tento platobný výmer je v rozpore najmä s článkom 15 smernice 2008/98 a so zásadou „znečisťovateľ platí“ uznanou právom Únie a že na základe tohto ustanovenia a tejto zásady by mala byť oslobodená od povinnosti zaplatiť TARSU, pretože vykonala priamu likvidáciu odpadu, ktorý vyprodukovala.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Commissione tributaria provinciale di Cagliari sa domnieva, že článok 15 smernice 2008/98 bol predmetom opatrenia na prebratie do vnútroštátneho práva, aj keď toto opatrenie nenadobudlo účinnosť. Tento súdny orgán sa však na jednej strane pýta, či tento článok 15 možno z hľadiska jeho obsahu považovať za bezpodmienečný a dostatočne presný na to, aby sa mohol priamo uplatniť na spor vo veci samej. Na druhej strane sa pýta, či taká právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, správne vykonáva článok 15 smernice 2008/98, keďže tento článok umožňuje, aby aj jednotlivec – s využitím vhodných prostriedkov a profesionálnej schopnosti – mohol priamo vykonať odstraňovanie odpadu a nemusel tak platiť súvisiace náklady, s výnimkou nákladov na „spoločenskú správu“, ktoré musí v každom prípade sčasti znášať z dôvodu existencie všeobecnej služby.
Za týchto podmienok Commissione tributaria provinciale di Cagliari rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bráni právo Spoločenstva právnej úprave stanovenej v článku 188 legislatívneho dekrétu č. 152/2006 a vo vyhláške ministra pre životné prostredie, ochranu prírodných zdrojov a mora zo 17. [decembra] 2009, podľa ktorej sa vstup právnej úpravy preberajúcej smernicu 2008/98/ES do platnosti odkladá do prijatia vyhlášky ministerstva, ktorá určí technický postup a lehoty na vstup uvedenej preberajúcej právnej úpravy do platnosti?“
O prejudiciálnej otázke
O prípustnosti
Podľa talianskej vlády je prejudiciálna otázka neprípustná. Na jednej strane sa totiž táto otázka týka výkladu ustanovení vnútroštátneho práva a nie výkladu ustanovení práva Únie. Na druhej strane a v každom prípade uvedená otázka nemá vôbec nijakú súvislosť s predmetom sporu vo veci samej, keďže tento spor musí byť vyriešený na základe relevantnej vnútroštátnej právnej úpravy, a za predpokladu, že by bola relevantná právna úprava práva Únie priamo uplatniteľná, na základe tejto právnej úpravy. Naproti tomu otázka, či v prejednávanom prípade treba poukázať na neskoré prebratie alebo neprebratie smernice 2008/98, je na účely vyriešenia sporu, o ktorom prebieha konanie na vnútroštátnom súde, irelevantná.
Komisia, ktorá v súvislosti s prejudiciálnou otázkou nevzniesla námietku neprípustnosti, navrhuje preformulovať túto otázku tak, že by išlo v podstate na jednej strane o otázku, či smernica 2008/98 a konkrétne článok 15 tejto smernice umožňuje jednotlivcovi, aby priamo sám vykonal odstraňovanie svojho odpadu a bol tak oslobodený od platenia príslušnej miestnej dane, a na druhej strane o otázku, či právo Únie bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá preberá článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 a ktorej účinnosť sa odkladá do prijatia nového vnútroštátneho predpisu, ktorý určí technický postup a lehotu nadobudnutia účinnosti.
Na úvod treba konštatovať, že svojou prejudiciálnou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby rozhodol o súlade určitých vnútroštátnych ustanovení s právom Únie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora tomuto súdu neprináleží, aby v rámci konania začatého podľa článku 267 ZFEÚ posudzoval súlad noriem vnútroštátneho práva s právom Únie, ani aby vykladal zákony a iné právne predpisy vnútroštátneho práva (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Vueling Airlines, C‑487/12,
EU:C:2014:2232
, bod 26 a citovanú judikatúru).
Súdny dvor je však príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky spadajúce do rámca práva Únie, ktoré mu umožnia posúdiť tento súlad na účely rozhodnutia vo veci, o ktorej rozhoduje (pozri najmä rozsudok Lombardini a Mantovani, C‑285/99 a C‑286/99,
EU:C:2001:640
, bod 27 a citovanú judikatúru).
Ďalej treba uviesť, že v prejednávanom prípade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd sa najmä pýta, či za predpokladu, že sa právo Únie má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej, článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 priznáva jednotlivcom práva, ktorých sa môžu domáhať priamo pred súdmi členského štátu. Nemožno teda oprávnene tvrdiť, že spor nemá nijaký vzťah s právom Únie.
Za týchto podmienok treba námietky prednesené talianskou vládou v súvislosti s prípustnosťou návrhu na začatie prejudiciálneho konania zamietnuť.
O veci samej
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta,
—
na jednej strane, či sa právo Únie má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá síce preberá túto smernicu, ale nadobudnutie jej účinnosti je podmienené prijatím neskoršieho vnútroštátneho aktu, ktorý vymedzí technické postupy a dátum nadobudnutia účinnosti, hoci lehota na prebratie uvedenej smernice uplynula, a
—
na druhej strane, či sa článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 v spojení s jej článkami 4 a 13 má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neupravuje možnosť, aby pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykonal sám odstránenie tohto odpadu a nemusel tak platiť miestnu daň za jeho odstraňovanie.
Na účely odpovede na prvú časť takto preformulovanej otázky treba pripomenúť, že povinnosť členských štátov prijať všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie výsledku stanoveného smernicou je záväznou povinnosťou, ktorú stanovujú článok 288 tretí odsek ZFEÚ a samotná smernica 2008/98. Túto povinnosť prijať všetky všeobecné alebo osobitné opatrenia majú všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rámci ich právomocí (pozri najmä rozsudok Waddenvereniging a Vogelbeschermingsvereniging, C‑127/02,
EU:C:2004:482
, bod 65).
Z judikatúry tiež vyplýva, že aj keď členské štáty disponujú pri preberaní širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o voľbu prostriedkov, majú povinnosť zabezpečiť úplnú účinnosť tejto smernice a dodržiavať lehoty, ktoré stanovuje, tak, aby jej vykonanie bolo jednotné v rámci celej Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Taliansko, 10/76,
EU:C:1976:125
, bod 12).
V prejednávanom prípade z článku 40 ods. 1 smernice 2008/98 vyplýva, že členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 12. decembra 2010.
Ďalej treba uviesť, že uvedená smernica neobsahuje ustanovenie o výnimke týkajúce sa nadobudnutia účinnosti opatrení určených na zabezpečenie prebratia jej článku 15 ods. 1 do vnútroštátneho práva ani všeobecnejšiu výnimku umožňujúcu členským štátom platne odložiť účinnosť opatrení na prebratie prijatých pred 12. decembrom 2010 na obdobie po tomto dátume.
Z toho vyplýva, že na prvú časť položenej otázky treba odpovedať tak, že právo Únie a smernica 2008/98 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá síce preberá túto smernicu, ale nadobudnutie jej účinnosti je podmienené prijatím neskoršieho vnútroštátneho aktu, pokiaľ k tomuto nadobudnutiu účinnosti dôjde po uplynutí lehoty na prebratie stanovenej uvedenou smernicou.
V druhom rade, pokiaľ ide o otázku, či článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 ukladá členským štátom povinnosť stanoviť možnosť, aby pôvodný pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykonal sám odstránenie tohto odpadu, tak aby bol oslobodený od povinnosti platiť miestnu daň za odstraňovanie odpadu, treba uviesť, že zo samotného znenia tohto ustanovenia jednoznačne vyplýva, že toto ustanovenie neukladá členským štátom povinnosť stanoviť takú možnosť.
V súlade s článkom 15 ods. 1 smernice 2008/98 členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že každý pôvodný pôvodca odpadu alebo iný držiteľ odpadu vykoná spracovanie odpadu sám, alebo prenechá spracovanie obchodníkovi alebo zariadeniu alebo podniku, ktorí vykonávajú činnosti spracovania odpadu, alebo zabezpečí, aby spracovanie zariadilo verejné alebo súkromné zariadenie na zber odpadu v súlade s článkami 4 a 13 tejto smernice.
Tento článok 15 ods. 1 umožňuje teda členským štátom zvoliť si medzi viacerými možnosťami a odkaz na ustanovenia článkov 4 a 13 smernice 2008/98 nemožno na rozdiel od toho, čo tvrdí spoločnosť SETAR, vykladať v tom zmysle, že zužuje mieru voľnej úvahy, ktorá je takto priznaná členským štátom, tým, že im ukladá povinnosť priznať pôvodnému pôvodcovi odpadu alebo držiteľovi odpadu právo, aby sami vykonali spracovanie tohto odpadu a boli tak oslobodení od povinnosti prispievať na financovanie systému nakladania s odpadom zavedeného verejnými službami.
Konkrétne článok 4 ods. 1 smernice 2008/98, ktorý stanovuje takú hierarchiu odpadového hospodárstva, akú treba uplatňovať v právnych predpisoch a politikách, ktoré sa týkajú predchádzania vzniku odpadu a nakladania s odpadom, neumožňuje prijať záver, že treba uprednostniť systém, ktorý umožňuje pôvodcom odpadu, aby sami vykonali jeho odstránenie. Naopak odstraňovanie odpadu sa nachádza až na poslednom mieste tejto hierarchie.
Výklad, podľa ktorého článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 priznáva členským štátom širokú mieru voľnej úvahy a neukladá im povinnosť umožniť pôvodným pôvodcom odpadu alebo držiteľom odpadu, aby sami vykonali odstránenie odpadu, navyše ako jediný umožňuje platne zohľadniť okolnosť uvedenú v odôvodnení 41 smernice 2008/98, t. j. že uvedené členské štáty majú rôzne prístupy, pokiaľ ide o zber odpadu, a skutočnosť, že ich systémy zberu odpadu sa citeľne odlišujú.
Tento výklad je navyše podporený článkom 14 smernice 2008/98 týkajúcim sa nákladov na nakladanie s odpadom. Tento článok, ktorý je v podstate totožný s článkom 15 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/12/ES z 5. apríla 2006 o odpadoch (
Ú. v. EÚ L 114, s. 9
), ktorý nahradil, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť, aby náklady týkajúce sa systému nakladania s odpadom znášali spoločne pôvodcovia a držitelia odpadu (pozri v tomto zmysle rozsudok Futura Immobiliare a i., C‑254/08,
EU:C:2009:479
, bod 46). Výklad, ktorý odporúča spoločnosť SETAR, by však toto ustanovenie zbavil potrebné účinku, pretože by pôvodcom alebo držiteľom odpadu umožnil vyhnúť sa financovaniu systému nakladania s odpadom, ktorý musia členské štáty zaviesť.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pri neexistencii právnej úpravy v rámci práva Únie, ktorá by členským štátom nariaďovala presnú metódu, pokiaľ ide o financovanie nákladov na správu komunálneho odpadu, môže byť toto financovanie v závislosti od voľby dotknutého členského štátu zabezpečené ľubovoľne prostredníctvom dane, poplatku alebo akýmkoľvek iným spôsobom, a že na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá na financovanie správy takého systému stanovuje napríklad daň, ktorej výška sa určuje na základe odhadu objemu produkovaného odpadu, a nie na základe množstva odpadu skutočne vyprodukovaného a odovzdaného do zberu, nemožno hľadieť tak, že je v rozpore so smernicou 2008/98 (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o smernicu 2006/12, rozsudok Futura Immobiliare a i.,
EU:C:2009:479
, body 52 až 54).
Hoci je však pravda, že príslušné vnútroštátne orgány majú preto, pokiaľ ide o určenie spôsobov výpočtu takej dane, o akú ide v konaní vo veci samej, širokú mieru voľnej úvahy, nič to nemení na tom, že takto stanovená daň nemôže ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa (pozri v tomto zmysle rozsudok Futura Immobiliare a i.,
EU:C:2009:479
, bod 55).
V prejednávanej veci vnútroštátnemu súdu teda prináleží, aby na základe faktických a právnych skutočností, ktoré mu boli predložené, overil, či TARSU nevedie k tomu, že taký pôvodný pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu, akým je SETAR, ktorý sám vykonáva jeho odstraňovanie, musí znášať náklady, ktoré sú v porovnaní s objemom alebo povahou vyprodukovaného odpadu alebo odpadu zahrnutého do systému nakladania s odpadom zjavne neprimerané.
Na druhú časť položenej otázky preto treba odpovedať tak, že článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 v spojení s jej článkami 4 a 13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje možnosť, aby pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykonal sám odstránenie tohto odpadu a nemusel tak platiť miestnu daň za jeho odstraňovanie, pokiaľ táto právna úprava zodpovedá požiadavkám zásady proporcionality.
Vzhľadom na uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že:
—
na jednej strane právo Únie a smernica 2008/98 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá síce preberá túto smernicu, ale nadobudnutie jej účinnosti je podmienené prijatím neskoršieho vnútroštátneho aktu, pokiaľ k tomuto nadobudnutiu účinnosti dôjde po uplynutí lehoty na prebratie stanovenej uvedenou smernicou, a
—
na druhej strane článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 v spojení s jej článkami 4 a 13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje možnosť, aby pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykonal sám odstránenie tohto odpadu a nemusel tak platiť miestnu daň za jeho odstraňovanie, pokiaľ táto právna úprava zodpovedá požiadavkám zásady proporcionality.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

Právo Únie a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/98/ES z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení určitých smerníc sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá síce preberá túto smernicu, ale nadobudnutie jej účinnosti je podmienené prijatím neskoršieho vnútroštátneho aktu, pokiaľ k tomuto nadobudnutiu účinnosti dôjde po uplynutí lehoty na prebratie stanovenej uvedenou smernicou.

Článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 v spojení s jej článkami 4 a 13 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje možnosť, aby pôvodca odpadu alebo držiteľ odpadu vykonal sám odstránenie tohto odpadu a nemusel tak platiť miestnu daň za jeho odstraňovanie, pokiaľ táto právna úprava zodpovedá požiadavkám zásady proporcionality.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.