CELEX: 62006TJ0191
Hospodárska súťaž
Kartely
Peroxid vodíka a perboritan sodný
Rozhodnutie konštatujúce porušenie článku 81 ES
Trvanie porušenia
Prezumpcia neviny
Právo na obhajobu
Pokuty
Poľahčujúce okolnosti

Skutkové okolnosti
Žalobkyňa FMC Foret SA je spoločnosť založená podľa španielskeho práva, ktorá v čase skutkových okolností okrem iného predávala
peroxid vodíka (ďalej len „PV“) a perboritan sodný (ďalej len „PS“).
Žalobkyňa je stopercentnou dcérskou spoločnosťou spoločnosti FMC Chemicals Netherlands BV a je súčasťou skupiny, ktorú ovláda
americký podnik FMC Corp.
V novembri 2002 Degussa AG informovala Komisiu Európskych spoločenstiev o existencii kartelu na trhoch s PV a s PS a požiadala
o uplatnenie oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim.
vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci“).
Degussa poskytla Komisii hmotné dôkazy, ktoré jej umožnili vykonať v dňoch 25. a 26. marca 2003 šetrenia v priestoroch troch
podnikov.
Po týchto šetreniach viaceré podniky, vrátane spoločností EKA Chemicals AB, Atofina SA (teraz Arkema SA) a Solvay SA, požiadali
o uplatnenie oznámenia o spolupráci a poskytli Komisii dôkazy týkajúce sa predmetného kartelu.
Komisia 26. januára 2005 zaslala žalobkyni a ostatným dotknutým podnikom oznámenie o výhradách.
Po vypočutí dotknutých podnikov, ktoré sa konalo 28. a 29. júna 2005, Komisia prijala rozhodnutie K(2006) 1766 v konečnom
znení z 3. mája 2006 týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP proti spoločnostiam Akzo Nobel NV,
Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, žalobkyni, spoločnostiam Kemira Oyj, Air liquide SA,
Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA a Arkema (vec COMP/F/38.620 – Peroxid
vodíka a perboritan) (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého zhrnutie je uverejnené v
Úradnom vestníku Európskej únie
z 13. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 353, s. 54). Rozhodnutie bolo oznámené žalobkyni listom z 8. mája 2006.

Napadnuté rozhodnutie
Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že podniky, ktorým je rozhodnutie určené, sa podieľali na jedinom a nepretržitom
porušovaní článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) v súvislosti s PV a jeho nadväzujúcim
prípravkom PS (odôvodnenie č. 2 napadnutého rozhodnutia).
Porušenie, ktoré bolo zistené, pokiaľ ide o obdobie od 31. januára 1994 do 31. decembra 2000, spočívalo najmä v tom, že súťažitelia
si medzi sebou vymieňali dôležité obchodné a dôverné informácie o trhoch a podnikoch, obmedzovali a kontrolovali výrobu, ako
aj jej možné a skutočné kapacity, rozdeľovali si podiely na trhu a zákazníkov a stanovovali a monitorovali dodržiavanie cenových
cieľov.
Bolo konštatované, že žalobkyňa je zodpovedná za porušenie „spoločne a nerozdielne“ so spoločnosťou FMC (odôvodnenia č. 389
až 395 napadnutého rozhodnutia).
Na účely stanovenia výšky pokút Komisia použila spôsob uvedený v usmerneniach k metóde stanovovania pokút uložených podľa
článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [ESUO] (Ú. v. ES C 9, 1998, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len
„usmernenia“).
Komisia určila základné sumy pokút v závislosti od závažnosti a dĺžky trvania porušenia (odôvodnenie č. 452 napadnutého rozhodnutia),
ktoré bolo posúdené ako veľmi závažné (odôvodnenie č. 457 napadnutého rozhodnutia).
Na základe rozdielneho zaobchádzania bola žalobkyňa zaradená do tretej a predposlednej kategórie zodpovedajúcej východiskovej
sume 20 miliónov eur (odôvodnenia č. 460 až 462 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na to, že žalobkyňa sa podľa Komisie podieľala na porušení od 29. mája 1997 do 13. decembra 1999, čiže počas obdobia
dvoch rokov a siedmich mesiacov, východisková suma jej pokuty bola zvýšená o 25 % (odôvodnenie č. 467 napadnutého rozhodnutia).
Vo vzťahu k žalobkyni nebola zohľadnená nijaká priťažujúca alebo poľahčujúca okolnosť.
Článok 1 písm. g) napadnutého rozhodnutia stanovuje, že žalobkyňa porušila článok 81 ods. 1 ES a článok 53 Dohody o EHP tým,
že sa podieľala na dotknutom porušení od 29. mája 1997 do 13. decembra 1999.
Komisia v článku 2 písm. d) napadnutého rozhodnutia uložila žalobkyni „spoločne a nerozdielne“ so spoločnosťou FMC pokutu
vo výške 25 miliónov eur.

Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. júla 2006 žalobkyňa podala žalobu, ktorou sa začalo toto konanie.
Keďže zloženie komôr Súdu prvého stupňa sa zmenilo, sudca spravodajca bol pridelený do šiestej komory a po vypočutí účastníkov
konania bola táto vec pridelená šiestej rozšírenej komore.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010 Všeobecný súd položil účastníkom konania písomné otázky,
na ktoré účastníci konania odpovedali vyjadreniami z 29. januára 2010.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov konania a ich
odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté počas pojednávania, ktoré sa uskutočnilo 4. marca 2010.
Vzhľadom na to, že dvaja členovia komory sa nemohli zúčastniť na porade, v súlade s článkom 32 Rokovacieho poriadku Všeobecného
súdu sa na porade Všeobecného súdu zúčastnili traja sudcovia, ktorých podpisy sú uvedené na tomto rozsudku.
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, v ktorej Komisia uložila žalobkyni pokutu,
–        subsidiárne znížil pokutu,
–        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–        zamietol žalobu,
–        uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
V replike, ako aj na pojednávaní žalobkyňa uviedla, že jej prvý žalobný návrh treba chápať v tom zmysle, že smeruje k zrušeniu
napadnutého rozhodnutia v časti, v ktorej sa jej týka, vrátane konštatovania jej účasti na predmetnom porušení.

Právny stav
Na podporu žaloby smerujúcej k zrušeniu napadnutého rozhodnutia alebo subsidiárne k zníženiu pokuty žalobkyňa uvádza tri žalobné
dôvody založené po prvé na nesprávnom posúdení dôkazov o jej účasti na porušení, po druhé na porušení práva na obhajobu v rámci
prístupu k spisu a po tretie na neprimeranej výške pokuty.

O prvom žalobnom dôvode, založenom na údajnom nesprávnom posúdení dôkazov o účasti žalobkyne na porušení
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nepredložila dostatočne presné a zhodujúce sa dôkazy na preukázanie účasti žalobkyne na karteli.
Komisia vychádzala vo veľkej miere z nepresných a nepodložených vyjadrení poskytnutých v rámci žiadostí o zhovievavosť, ktoré
boli spísané narýchlo, boli neodôvodnené, a preto mali zníženú dôkaznú hodnotu. Rovnako neprihliadla na dôkaz o opaku predložený
žalobkyňou, najmä svedecké výpovede zamestnancov žalobkyne údajne zúčastnených na protiprávnom správaní.
Komisia nevyvrátila dôkazy, ktoré žalobkyňa uviedla vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách a na vypočutí, najmä svedecké
výpovede jej zamestnancov. Komisia navyše nezohľadnila informáciu žalobkyne týkajúcu sa jej súťažného správania na trhu.
Úradník poverený vypočutím priznal na vypočutí nedostatok dôkazov uvedených vo vzťahu k žalobkyni. Tento úradník navrhol stretnutie
účastníkov konania, ako aj kontradiktórne preskúmanie nového dôkazu o opaku predloženého žalobkyňou. Komisia týmto návrhom
nevyhovela.
V oznámení o výhradách Komisia obvinila žalobkyňu, že sa zúčastnila na porušení od januára 1994 do júna 2001, ale následne
podstatne zúžila rozsah tohto obvinenia. V napadnutom rozhodnutí sa Komisia obmedzila na obdobie od 29. mája 1997, keď sa
konalo polročné zasadnutie Európskej rady chemického priemyslu (CEFIC), ktoré hostila žalobkyňa v Seville, do 13. decembra
1999, keď sa konalo stretnutie vo Fribourgu, na ktorom bol prítomný zamestnanec žalobkyne.
Komisia na preukázanie protiprávnych skutočností vychádzala z nepodložených informácií pochádzajúcich z jediného zdroja, konkrétne
od spoločností Degussa, Solvay alebo Atofina, pričom nerešpektovala judikatúru, podľa ktorej vyhlásenie jedného podniku nie
je dostatočným dôkazom o porušení (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Enso-Gutzeit/Komisia, T‑337/94, Zb. s. II‑1571,
bod 91).
Pokiaľ ide o informácie od spoločnosti Degussa, Komisia nesprávne uviedla, že boli podporené dôkazmi získanými od ostatných
účastníkov kartelu. Z odôvodnenia č. 86 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia v skutočnosti konštatovala, že keďže niektoré
podniky uznali tvrdenia spoločnosti Degussa, ktoré sa ich týkajú, tvrdenia spoločnosti Degussa proti žalobkyni si potvrdenie
nevyžadujú. Komisia sa teda nepokúsila potvrdiť informácie od spoločnosti Degussa, ktoré sa týkajú žalobkyne.
Pokiaľ ide o ostatné dôkazy pochádzajúce od jediného podniku, Komisia poukázala na to, že boli získané od priamych svedkov
protiprávnych kontaktov, že jej boli odovzdané „po zrelej úvahe“ a že vzhľadom na súbor zhodných dôkazov sú vierohodné (odôvodnenie
č. 86 napadnutého rozhodnutia).
Všetky tieto tvrdenia však nie sú správne. Informácie od spoločnosti Solvay sú nepresné a napríklad uvádzajú, že neidentifikovaný
zdroj zo spoločnosti Solvay tvrdil, že neidentifikovaný zamestnanec spoločnosti Solvay kontaktoval zamestnancov žalobkyne
v štyroch nešpecifikovaných prípadoch. To isté platí aj o tvrdení spoločnosti Solvay, že žalobkyňa poskytla spoločnosti Atofina
odplatu za zatvorenie jej výrobného závodu. Komisia okrem toho nekonfrontovala tieto informácie s opačnými svedeckými výpoveďami
zamestnancov žalobkyne.
Pokiaľ ide o informácie pochádzajúce od zamestnanca spoločnosti Atofina, konkrétne poznámky zo stretnutí kartelu, Komisia
nezohľadnila skutočnosť, že tie isté poznámky boli predložené na preukázanie viacerých stretnutí. Navyše pokiaľ ide o žalobkyňu,
tieto poznámky obsahujú často otázniky.
Komisia preto voči žalobkyni nesprávne uplatnila dôkazy pochádzajúce od jediného podniku, ktoré neboli potvrdené a boli vyvrátené
svedeckými výpoveďami zamestnancov žalobkyne.
Žalobkyňa ďalej kritizuje konštatovania Komisie týkajúce sa konkrétnych stretnutí.
–       O telefonických hovoroch prijatých žalobkyňou
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne vychádzala z informácií od spoločností Solvay a Atofina, na základe ktorých konštatovala,
že žalobkyňa bola telefonicky informovaná o niektorých stretnutiach kartelu.
Informácie od spoločnosti Solvay sa týkali štyroch stretnutí spoločností Degussa, Solvay a Kemira na „vysokej úrovni“ (odôvodnenia
č. 171 až 174, 211, 215 až 217 a 239 až 242 napadnutého rozhodnutia). V prípade týchto stretnutí Komisia vychádzala z vyhlásenia
spoločnosti Solvay, že „ostatné subjekty na trhu boli informované o výsledku týchto stretnutí“, „Solvay napríklad informovala
spoločnosti Foret (v Španielsku) a Ausimont (v Taliansku) o konkrétnych výsledkoch týchto rokovaní“. Toto vyhlásenie bolo
podľa Komisie potvrdené spoločnosťou Atofina (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).
Uvedené vyhlásenie spoločnosti Solvay neumožňuje odôvodniť konštatovanie, že Solvay tvrdila, že žalobkyňu priebežne informovala
„vyčerpávajúcim spôsobom… spravidla telefonicky“ (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia). Solvay neuvádza, „kto komu
volal“, ani obsah rozhovoru. Nekonkretizuje stretnutia, na ktoré sa odvoláva, s výnimkou stretnutia z augusta 1997. Tento
údaj poskytla sama Komisia. Vyhlásenie spoločnosti Solvay nemohlo byť potvrdené spoločnosťou Atofina, ktorá nebola prítomná
na stretnutiach. Atofina sa totiž odvoláva na telefonáty spoločnosti Solvay v rámci jednotlivých stretnutí, konkrétne stretnutí
„skupiny B“, ktoré sa uskutočnili od konca roku 1999 do začiatku roku 1997. Informácie od spoločností Solvay a Atofina sa
teda nepotvrdili.
Solvay okrem toho sama spochybnila, že sa zúčastnila na jednom zo štyroch predmetných stretnutí, konkrétne na stretnutí, ktoré
sa konalo vo Frankfurte nad Mohanom v apríli 1998 (odôvodnenie č. 217 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o stretnutie zo
septembra 1998 v Bruseli, Solvay nespomenula, že sa spojila so žalobkyňou.
Komisia sa na vypočutí neúspešne usilovala získať od spoločnosti Solvay presnejšie informácie. Vyhlásenie spoločnosti Solvay
týkajúce sa telefonických hovorov nemá bez bližšieho spresnenia dôkaznú hodnotu. V každom prípade je spochybnené svedeckou
výpoveďou zamestnancov žalobkyne, ktorí popierajú, že prijali telefonické hovory od spoločnosti Solvay.
Pokiaľ ide o informácie od spoločnosti Atofina, Komisia nesprávne vychádzala z tvrdenia zamestnanca spoločnosti Atofina, že
žalobkyňa sa štyrikrát zúčastnila na telefonických rozhovoroch (odôvodnenia č. 180 až 192 a 247 až 253 napadnutého rozhodnutia).
Toto tvrdenie nepotvrdil žiadny z ďalších účastníkov predmetných rozhovorov.
Ďalšie informácie v spise spochybňujú vierohodnosť informácií, ktoré poskytol dotknutý zamestnanec spoločnosti Atofina. Konkrétne
v oznámení o výhradách vychádza Komisia z jeho vyjadrenia, že zástupca žalobkyne sa 12. februára 1996 zúčastnil na stretnutí
v Paríži (body č. 137 a 138 oznámenia o výhradách). Žalobkyňa preukázala, že toto vyjadrenie bolo nepresné, keďže pas údajného
účastníka stretnutia potvrdzuje, že tento účastník sa v priebehu predmetného týždňa nachádzal v Spojených štátoch. Komisia
sa v napadnutom rozhodnutí o tomto omyle vôbec nezmieňuje. Okrem toho svedok spoločnosti Atofina niekoľkokrát predložil tú
istú stranu svojich poznámok ako dôkaz o jednotlivých stretnutiach. Pokiaľ ide o informácie od žalobkyne a jej účasť na stretnutiach,
predmetné poznámky obsahovali často otázniky. Komisia nevzala tieto okolnosti do úvahy pri hodnotení vierohodnosti dôkazov
spoločnosti Atofina.
Čo sa týka prvého predmetného stretnutia v septembri 1997 v Paríži, prvotné informácie od spoločnosti Atofina neumožňujú identifikovať
zamestnanca žalobkyne, ktorý bol údajne kontaktovaný telefonicky. Zamestnanec žalobkyne, ktorý bol neskôr identifikovaný v tabuľke
vyhotovenej spoločnosťou Atofina, vo vyhlásení pod prísahou spochybnil, že tento hovor prijal. Toto spochybnenie Komisia nevzala
do úvahy.
Komisia konštatovala, že skutočnosť, že žalobkyňa bola kontaktovaná, je vzhľadom na skôr nadviazané kontakty a jej telefonickú
účasť na dvoch neskorších stretnutiach pravdepodobná (odôvodnenie č. 186 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o údajné skoršie
kontakty, napadnuté rozhodnutie uvádza iba jeden telefonický hovor prijatý mesiac predtým (odôvodnenie č. 172 napadnutého
rozhodnutia), ktorý vyplýva z nepodložených informácií od spoločnosti Solvay. Údajná telefonická účasť žalobkyne na dvoch
neskorších stretnutiach vychádza z tých istých nepodložených informácií od spoločnosti Atofina.
Čo sa týka druhého predmetného stretnutia 17. novembra 1997 vo Frankfurte nad Mohanom (odôvodnenia č. 188 až 192 napadnutého
rozhodnutia), zamestnanec spoločnosti Atofina si protirečil, keďže identifikoval najprv jedného, potom dvoch údajne kontaktovaných
zamestnancov žalobkyne. Komisia sa o tomto rozpore nezmienila, a pokiaľ ide o meno identifikovanej osoby, sama sa pomýlila
(poznámka pod čiarou č. 204 napadnutého rozhodnutia). Predmetná informácia nie je podložená a je spochybnená identifikovanými
zamestnancami žalobkyne.
Na rozdiel od vyjadrení Komisie nie sú informácie od spoločnosti Atofina podložené listinnými dôkazmi. Predmetné dôkazy predložil
ten istý zamestnanec spoločnosti Atofina a nemôžu podporiť jeho vlastné tvrdenia. Navyše ide o tabuľku vytvorenú na dotknutom
stretnutí, ktorá uvádza ceny podľa zákazníka a podľa výrobcu (odôvodnenie č. 192 napadnutého rozhodnutia) a ktorá, pokiaľ
ide o žalobkyňu, obsahuje aj štyri otázniky. Tieto informácie okrem toho neposkytla nevyhnutne žalobkyňa, ale mohli byť získané
prostredníctvom iných zdrojov, najmä od zákazníkov žalobkyne.
Degussa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách nepotvrdila ani hovor, ktorý údajne prijal zamestnanec žalobkyne. Degussa
v skutočnosti len zhrnula obsah oznámenia o výhradách, vrátane tvrdenia spoločnosti Atofina, že niektoré iné podniky, vrátane
žalobkyne, boli o tomto stretnutí informované, a potom potvrdila jej účasti na tomto stretnutí. Priznanie spoločnosti Degussa
je iba dôkazom proti nej a žalobkyne sa vôbec netýka.
Čo sa týka tretieho predmetného stretnutia z 21. novembra 1997 v Paríži (odôvodnenia č. 193 až 197 napadnutého rozhodnutia),
žiadny iný člen kartelu s výnimkou spoločnosti Atofina sa nezmienil o účasti žalobkyne. Komisia nesprávne vychádzala z tvrdenia
spoločnosti Atofina, ktoré je nepodložené a je v rozpore s predmetnou svedeckou výpoveďou zamestnanca žalobkyne.
Komisia okrem toho nesprávne vychádzala zo skutočnosti, že ceny, ktoré žalobkyňa uplatňovala, boli uvedené v poznámkach spísaných
na predmetnom stretnutí (odôvodnenie č. 197 napadnutého rozhodnutia). Prevažná časť tabuľky obsahovala iba hviezdičky. Niektoré
uvádzané ceny sú cieľovými cenami, ktoré odhadol zamestnanec spoločnosti Atofina, a nepochádzajú z informácií od žalobkyne.
Tá istá tabuľka navyše obsahuje informácie o ďalších dvoch výrobcoch, vo vzťahu ku ktorým Komisia toto stretnutie nezohľadnila.
Komisia sama uznala, že cieľové ceny môžu byť v prípade výrobcu vložené do tabuľky bez toho, aby sa tento o nich dozvedel.
Predmetná tabuľka teda nepotvrdzuje informácie od spoločnosti Atofina.
Čo sa týka štvrtého predmetného stretnutia z 12. októbra 1998 v Düsseldorfe, poznámky, ktoré si robil zamestnanec spoločnosti
Atofina, neuvádzajú prítomné osoby a neskoršie vysvetlenie, ktoré k nim tento zamestnanec podal, uvádza: „FMC neprítomná“.
Iba tabuľka pripravená na účely žiadosti o zhovievavosť, ktorú podala Atofina, uvádza, že žalobkyňa bola „neprítomná, ale
[bola] telefonicky kontaktovaná a zastúpená spoločnosťou Solvay“. Žiadny ďalší účastník, vrátane spoločnosti Solvay, nepotvrdil
účasť žalobkyne na tomto stretnutí. Naproti tomu Degussa na otázku v tejto súvislosti uviedla, že „pokiaľ vie…, štvrtý podnik
sa na stretnutí nezúčastnil“. Komisia v tomto smere nesprávne iba uviedla, že „tri ďalšie podniky uskutočnenie tohto stretnutia
potvrdili“ (odôvodnenie č. 253 napadnutého rozhodnutia), bez toho, aby zohľadnila skutočnosť, že žiadny z týchto podnikov
nepotvrdil informácie od spoločnosti Atofina, ktoré sa týkajú žalobkyne. Okrem toho Komisia tým, že uviedla, že vyhlásenia
spoločnosti Atofina boli „pravdepodobné vo vzťahu k dôkazom, ktoré Komisia mala k dispozícii“ (odôvodnenie č. 253 napadnutého
rozhodnutia), iba odkázala na iné nepodložené tvrdenia spoločnosti Atofina. Jej úvahy sa teda pohybujú v kruhu.
Z toho vyplýva záver, že tvrdenie zamestnanca spoločnosti Atofina, že sa telefonicky spojil so zamestnancami žalobkyne, nie
je podložené. Naproti tomu svedecké výpovede zamestnancov žalobkyne, ktoré potvrdzujú, že títo zamestnanci neprijali hovory,
sú podporené mlčaním ostatných členov kartelu v tejto otázke, ako aj otáznikmi, ktoré obsahujú poznámky zo stretnutia predložené
spoločnosťou Atofina. Informácie o cenách žalobkyne obsiahnuté v týchto poznámkach mohli pochádzať z iných zdrojov. Tieto
okolnosti ako celok vedú teda k neúčasti žalobkyne na predmetných stretnutiach.
–       O kontaktoch nadviazaných v rámci zasadnutí CEFIC
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne konštatovala jej účasť na šiestich stretnutiach kartelu, ktoré sa uskutočnili v rámci
zasadnutí CEFIC od mája 1997 do novembra 1999. Žalobkyňa uvádza, že jej zamestnanci sa zúčastnili na predmetných zasadnutiach
CEFIC. Každý z týchto zamestnancov však potvrdil, že v rámci týchto zasadnutí sa nezúčastnil na činnostiach kartelu. Komisia
však bez odôvodnenia odmietla svedecké výpovede zamestnancov žalobkyne.
Samotná prítomnosť na stretnutí kartelu nepreukazuje účasť na karteli. Podnik môže preukázať svoju neúčasť na činnostiach
kartelu najmä tým, že preukáže, že svojim konkurentom naznačil, že sa na týchto činnostiach zúčastnil s odlišným zámerom ako
oni.
Pokiaľ ide o stretnutia v máji 1997 v Seville, zamestnanec žalobkyne, ktorý sa na nich zúčastnil, v tejto súvislosti oznámil
Komisii, že výslovne vyhlásil, že jeho podnik sa jednak „rozvíjal v Nemecku“ a „nemal záujem“ na akomkoľvek obmedzení cien,
a jednak o nich odmietol rokovať. Túto svedeckú výpoveď potvrdzuje skutočnosť, že po tomto vyhlásení zodpovedný zamestnanec
spoločnosti Degussa počas jedného z týchto stretnutí opustil miestnosť, pričom buchol dvermi (odôvodnenie č. 162 napadnutého
rozhodnutia). Zástupca žalobkyne nebol v dôsledku toho pozvaný nasledujúci deň na večeru do reštaurácie (odôvodnenie č. 163
napadnutého rozhodnutia).
Podľa svedeckej výpovede toho istého zamestnanca žalobkyne dospelo zasadnutie CEFIC v máji 1998 v Évian-les-Bains k rovnakému
výsledku. Malí výrobcovia, vrátane žalobkyne, odmietli pristúpiť k protisúťažným dohodám, keďže chceli pokračovať v súťažnom
konaní.
Zamestnanci žalobkyne sa nezúčastnili ani na rokovaniach kartelu počas ďalších štyroch stretnutí v rámci zasadnutí CEFIC (odôvodnenia
č. 198 až 207, 254 až 258, 264 a 265, 273 až 275 napadnutého rozhodnutia). Tieto stretnutia sa konali v reštauráciách, v baroch
alebo v hotelových kuloároch. Je ťažké predstaviť si mnohostranné rokovania kartelu na takých verejných miestach. Rozhovory
sa teda museli konať dvojstranne alebo po odchode zamestnancov žalobkyne z reštaurácie.
Komisia sa nezaoberala skutočnosťou, že žalobkyňa poprela svoju účasť na týchto rokovaniach. Uvádza, že žalobkyňa nepreukázala,
že jej zamestnanci sa dištancovali od protisúťažných rokovaní (odôvodnenie č. 207 napadnutého rozhodnutia), hoci v prípade
jedného zo stretnutí pripustila, že „nie je nepredstaviteľné, že… rozličné rokovania sa uskutočnili skôr na dvojstrannom základe“
(odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia). Keďže rozhovory boli podľa žalobkyne dvojstranné, jej zamestnanci o nich nevedeli
a nemohli sa od nich dištancovať.
Pokiaľ ide o večeru, ktorá sa konala v rámci zasadnutia CEFIC 26. novembra 1997 v Bruseli, podľa odôvodnenia č. 199 napadnutého
rozhodnutia „Degussa, EKA, Solvay a Atofina uviedli, že [žalobkyňa a Kemira] boli skutočne prítomné, že určite vedeli o protiprávnej
povahe nižšie opísaných rokovaní a že sa na nich zúčastnili“. EKA Chemicals sa však o žalobkyni vôbec nezmienila. Solvay zostavila
zoznam účastníkov, v ktorom zamestnanci žalobkyne neboli uvedení, aj keď dodala, že „pravdepodobne všetci ostatní účastníci“
zasadnutia boli prítomní.
Informácie od spoločností Atofina a Degussa iba uvádzajú osoby prítomné na večeri, vrátane zástupcov žalobkyne, bez akéhokoľvek
tvrdenia, pokiaľ ide o ich účasť na protisúťažných rokovaniach.
Čo sa týka stretnutia, ktoré sa uskutočnilo v rámci zasadnutia CEFIC v novembri 1999 (odôvodnenia č. 273 až 275 napadnutého
rozhodnutia), Komisia neuviedla, že toto stretnutie sa konalo na verejnom mieste, konkrétne v kuloári hotela pri príležitosti
oficiálnej večere. Rokovania museli byť dvojstranné a neexistuje dostatočne presný a zhodujúci sa dôkaz o účasti žalobkyne
na týchto rokovaniach.
–       O stretnutí z 13. júla 1998 v Königswinteri
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne uviedla, že jej generálny riaditeľ sa zúčastnil na stretnutí so spoločnosťami Solvay
a Degussa v Königswinteri v júli 1998, ktoré sa týkalo zatvorenia výrobného závodu spoločnosti Atochem (odôvodnenie č. 233
napadnutého rozhodnutia). Dotknutý zamestnanec poprel svoju účasť na tomto stretnutí a predložil účet za taxík, na ktorom
bolo uvedené jeho meno, ktorý dokazoval, že v ten deň bol v Barcelone.
Komisia nespochybnila tento dôkaz a iba naznačila, že zamestnanec žalobkyne mohol byť súčasne prítomný na stretnutí v Königswinteri
a neskôr v ten istý deň použiť taxík v Barcelone. Čo sa týka ostatných stretnutí, Degussa predložila poznámky z reštaurácie,
v ktorých je uvedený zoznam účastníkov. Čo sa však týka predmetného stretnutia, Komisia od spoločností Degussa alebo Solvay
nezískala viac dôkazov. Solvay nepotvrdila prítomnosť žalobkyne na tomto stretnutí.
Skutočnosť, že žalobkyňa sa nezúčastnila na rokovaniach o zatvorení výrobného závodu spoločnosti Atochem, je potvrdená jej
neprítomnosťou na neskorších stretnutiach k tejto otázke. Komisia nesprávne konštatovala, že Solvay potvrdila účasť žalobkyne
na dohode so spoločnosťou Atochem (odôvodnenie č. 244 napadnutého rozhodnutia). Solvay neuvádza okolnosti tejto údajnej účasti
a Degussa sa o nej vôbec nezmieňuje. Je možné, že Solvay omylom poukázala na legálnu zmluvu o dodávke, ktorú vtedy uzatvorila
žalobkyňa so spoločnosťou Atochem.
V odôvodnení č. 234 napadnutého rozhodnutia Komisia neuvádza, že žalobkyňa súhlasila s poskytnutím odplaty spoločnosti Atochem.
O neopodstatnenosti vyhlásenia spoločnosti Solvay v tomto zmysle svedčia neskoršie skutočnosti, najmä neprítomnosť žalobkyne
na neskoršom stretnutí spoločností Solvay, Degussa a Atofina v októbri 1998. Z odôvodnenia č. 245 napadnutého rozhodnutia
však vyplýva, že na tomto stretnutí Degussa a Solvay presvedčili spoločnosť Atochem, aby za odplatu od spoločností Degussa
a Solvay zatvorila výrobný závod.
–       O stretnutí so spoločnosťou Degussa 28. septembra 1998 v Bruseli
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia nesprávne posúdila informácie od spoločnosti Degussa, ktoré sa týkali dvojstranného stretnutia
v septembri 1998. Podľa odôvodnenia č. 241 napadnutého rozhodnutia bolo účelom tohto stretnutia informovať žalobkyňu o výsledkoch
stretnutia, ktoré sa konalo v ten deň ráno. Degussa uviedla v skutočnosti jedine to, že „predmetom stretnutia bolo všeobecné
rokovanie týkajúce sa vývoja európskeho trhu s PV, najmä vzhľadom na zvýšenú úroveň dosiahnutých cien a možnosti udržania
takej úrovne“. Degussa sa vôbec nezmieňuje o akejkoľvek dohode o cenách alebo podieloch na trhu, ale poznamenáva, že rokovanie
bolo „všeobecné“.
–       O rokovaniach týkajúcich sa PS
Žalobkyňa uvádza, že jej zamestnanec si spomína, že sa zúčastnil na dvoch zo štyroch stretnutí týkajúcich sa PS, ktoré sa
uvádzajú v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenia č. 237 a 238, 259 až 263, 267 až 270 a 276 až 279 napadnutého rozhodnutia),
konkrétne stretnutí začiatkom roku 1999 v Miláne a v decembri 1999 vo Fribourgu.
Cieľom týchto dvoch stretnutí bolo rokovať o prostriedkoch, ktoré môže výrobné odvetvie použiť na zmiernenie obáv, pokiaľ
ide o účinky jednej zo zložiek PS na zdravie. Žalobkyňa vzhľadom na tieto obavy začala už uvažovať o vývoji „alternatívneho
výrobku“ ? perkarbonátu sodného (ďalej len „PKS“). Je poľutovaniahodné, že ostatní výrobcovia sa počas predmetných stretnutí
podieľali na protiprávnych rokovaniach. Tieto rokovania žalobkyňu nezaujímali, keďže už prijala rozhodnutie o postupnom upustení
od výroby PS v prospech PKS. Jej zástupca sa teda na protiprávnych rokovaniach nezúčastnil. Toto vysvetlenie podporuje Degussa,
ktorá potvrdila, že predmetné stretnutia sa konali „náhodou“ v rámci protiprávnych rokovaní.
Čo sa týka dvoch ďalších stretnutí týkajúcich sa PS v septembri 1998 v Lyone a v lete 1999 v Bazileji, údajná účasť žalobkyne
vyplýva iba z nepodloženej informácie od spoločnosti Solvay. Komisia nezohľadnila svedeckú výpoveď predmetného zamestnanca
žalobkyne, ktorý si nespomína, že by sa na uvedených stretnutiach zúčastnil.
–       Tvrdenia uvedené v rámci repliky
V replike žalobkyňa tvrdí, že Komisia porušila zásadu prezumpcie neviny, keďže nemala k dispozícii presné a zhodujúce sa dôkazy
o jej účasti na činnostiach predstavujúcich kartel.
Komisia po prvé nevzala do úvahy dôkazy podporujúce stanovisko žalobkyne a skreslila ďalšie dôkazy, aby odôvodnila svoj záver.
Komisia podľa žalobkyne nezohľadnila skutočnosť, že najlepšími dôkazmi boli priame svedecké výpovede jej zamestnancov, uplatnila
neodôvodnené domnienky v jej neprospech, pozmenila dôkazy, ktoré svedčili v jej prospech, prirovnala jej účasť na zasadnutiach
CEFIC, ktoré sú legálne, k činnostiam tvoriacim kartel a „prikrášlila“ dôkazy v jej neprospech.
Komisia nezohľadnila dôkazy objektívne a v celku. Nezohľadnila dôkazy, ktoré preukazujú, že žalobkyňa pristupovala k rozdeleniu
trhu agresívne, že konkurenti stratili podiely na trhu v prospech žalobkyne a sťažovali sa na to a že dva pokusy o stretnutia
kartelu sa skončili, keď sa na nich žalobkyňa odmietla zúčastniť. Komisia nezískala ďalšie dôkazy o nepodložených tvrdeniach
proti žalobkyni.
Žalobkyňa po druhé kritizuje skutočnosť, že Komisia nepoužila krížový výsluch, aby overila pravdivosť svedeckých výpovedí
jej zamestnancov. Žalobkyňa bola jediným podnikom, ktorý zabezpečil účasť svedkov na vypočutí pred Komisiou. Žiadna z troch
spoločností, ktoré svedčili proti žalobkyni, nezabezpečili účasť svedkov na vypočutí. Mnohé dôkazy predložené spoločnosťami
Degussa a Solvay boli prevažne z anonymných zdrojov. Komisia nezohľadnila vyhlásenia zamestnancov žalobkyne z dôvodu, že neboli
uskutočnené pod prísahou.
Žalobkyňa po tretie tvrdí, že Komisia nesprávne uviedla informácie, ktoré získala na základe vypočutia.
Úradník poverený vypočutím na vypočutí uviedol, že niektoré dôkazy, z ktorých Komisia vychádzala, najmä tvrdenia anonymných
zdrojov predložené spoločnosťou Solvay, pokiaľ ide o telefonické hovory žalobkyne, neboli vierohodné. Komisia však po vypočutí
nezískala ďalšie dôkazy.
Pokiaľ ide konkrétne o stretnutia v máji 1997 v Seville, Komisia vo vyjadrení k žalobe nesprávne uvádza, že na základe vypočutia
získala od iných podnikov potvrdenie niektorých skutkových aspektov a poskytla žalobkyni možnosť vyjadriť svoj názor. Po vypočutí
neboli k týmto stretnutiam predložené žiadne ďalšie vyjadrenia.
Ďalšie dôkazy poskytnuté žalobkyni na rozdiel od tvrdenia Komisie vôbec nesúvisia s údajnými telefonickými hovormi spoločnosti
Solvay. Solvay a Degussa vo svojich vyjadreniach po vypočutí len opísali obsah oznámenia o výhradách v niektorých konkrétnych
bodoch (pokiaľ ide o spoločnosť Degussa, stretnutie v novembri 1997 vo Frankfurte nad Mohanom, a pokiaľ ide o spoločnosť Solvay,
stretnutie v júli 1998 v Königswinteri) a potvrdili účasť svojich zamestnancov. Žiadna z týchto spoločností sa pôvodne nezmienila
o účasti žalobkyne na týchto stretnutiach. Komisia sama uznala, že odpoveď spoločnosti Solvay bola „nepriama“ a že Degussa
„výslovne“ nezahrnula žalobkyňu.
Komisia po štvrté uviedla rozporné tvrdenia. Vo vzťahu k spoločnosti Kemira konštatovala, že nebolo nerozumné predpokladať,
že v rámci zasadnutí CEFIC sa jednotlivé rokovania viedli skôr na dvojstrannom základe (odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ však ide o žalobkyňu, Komisia nesprávne tvrdí, že je nemožné, aby sa jej zástupcovia zúčastnili na rovnakých stretnutiach
bez toho, aby vedeli, že išlo o tajne dohodnuté konanie.
Komisia po piate skreslila určité dôkazy svedčiace v prospech žalobkyne. V prvom rade ide o vyjadrenia, podľa ktorých bola
žalobkyňa súčasťou skupiny „neposlušných žiakov“, keďže chcela zvýšiť celkové kapacity v Európe na úkor cien. Komisia nesprávne
odmietla tento dôkaz, pričom vo vyjadrení tvrdila iba to, že tento dôkaz svedčil o úsilí žalobkyne využiť kartel vo svoj prospech.
Pokiaľ ide v druhom rade o stretnutia v Seville, ktoré sa konali v rámci zasadnutí CEFIC, zamestnanec žalobkyne uviedol, že
sa odmietol zúčastniť na akomkoľvek rokovaní kartelu a že zástupcovia spoločností Solvay a Degussa v dôsledku toho opustili
rokovaciu miestnosť. Keďže Komisia odmietla pripustiť túto svedeckú výpoveď, oprela sa o svoj vlastný nedôvodný výklad dôvodov,
pre ktoré Solvay a Degussa opustili rokovaciu miestnosť, konkrétne, že malí výrobcovia vrátane žalobkyne boli s návrhmi nespokojní
pravdepodobne z dôvodu podielu na trhu, ktorý im bol pridelený. Nijaký dôkaz nepodporuje toto tvrdenie Komisie. Naproti tomu
náhly koniec stretnutí v Seville súvisiaci so skutočnosťou, že konkurenti sa sťažovali na pokles jej cien a rast jej podielu
na trhu, podľa žalobkyne preukazuje, že svojim konkurentom dala najavo, že sa na týchto stretnutiach zúčastnila s odlišným
zámerom ako oni.
Komisia po šieste skreslila určité listinné dôkazy.
Pokiaľ ide o v prvom rade o pečiatku nachádzajúcu sa v pase zamestnanca žalobkyne, ktorá svedčí o jeho vstupe na územie Spojených
štátov 19. februára 1996, Komisia nesprávne tvrdila, že táto pečiatka nevyhnutne nedokazuje, že predmetný zamestnanec sa o dva
dni neskôr nemohol nachádzať v Paríži. Podľa žalobkyne však nie je možné, aby predmetný zamestnanec odletel do Spojených štátov
10. februára, strávil tam 24 hodín, letel transatlantickým nočným letom späť, dostavil sa priamo na stretnutie kartelu 12. februára
a potom sa vrátil naspäť do Spojených štátov. Ak by to bolo tak, v jeho pase by sa podľa žalobkyne nachádzala ďalšia pečiatka.
Zamestnanec spoločnosti Atofina teda nesprávne tvrdil, že zástupca žalobkyne bol 12. februára 1996 v Paríži. Ak sa k tomu
pridá skutočnosť, že Atofina bola v mnohých prípadoch jedinou spoločnosťou, ktorá tvrdila, že žalobkyňa sa zúčastnila na stretnutiach
kartelu a že niektoré z jej informácií obsahovali otázniky, spochybňuje to vierohodnosť informácií od spoločnosti Atofina.
Pokiaľ ide v druhom rade o účet za taxík vystavený 13. júla 1998 v Barcelone obsahujúci meno zamestnanca žalobkyne, ktorý
sa údajne zúčastnil v ten istý deň na stretnutí v Königswinteri, Komisia túto skutočnosť spochybňuje bez akéhokoľvek odôvodnenia,
pričom uvádza, že tento účet mohol byť vystavený inokedy počas tohto dňa (odôvodnenie č. 236 napadnutého rozhodnutia). Prezumpcia
neviny však musí prevážiť nad takou špekuláciou.
V treťom rade poznámky zo stretnutí predložené spoločnosťou Atofina, ktoré v stĺpci týkajúcom sa cien žalobkyne obsahujú otázniky,
vyjadrujú skutočnosť, že Atofina nemala žiadnu informáciu o cenách žalobkyne, keďže táto sa na stretnutí nezúčastnila. Komisia
však vo vyjadrení k žalobe nesprávne naznačila, že tieto otázniky svedčia o „opatrnosti“ zamestnanca spoločnosti Atofina.
Komisia nezohľadnila iné vysvetlenie navrhnuté žalobkyňou, že predmetná informácia „mohla pochádzať odkiaľkoľvek“. Pokiaľ
teda ide o toto stretnutie, Komisia skreslila jasnú svedeckú výpoveď zamestnancov žalobkyne, ktorú podporujú listinné dôkazy.
Komisia vo štvrtom rade uviedla, že poznámka zamestnanca spoločnosti Atofina, ktorá sa týka stretnutia v októbri 1998 v Düsseldorfe,
sa viackrát zmieňuje o žalobkyni. Predmetná poznámka nie je podľa žalobkyne jasná, ale z neskorších vysvetlení spoločnosti
Atofina vyplýva, že odkazuje na nasledujúce stretnutie, ktoré sa malo konať 9. novembra, počas ktorého mal byť prijatý „konečný
model“, a že sa zmieňuje o „komentári k spôsobu, ako prinútiť [žalobkyňu], aby na nátlak spoločnosti Solvay prijala svoje
podiely na trhu“. V októbri 1998 sa žalobkyňa ešte odmietla zúčastniť na činnostiach kartelu. Komisia však bez analýzy obsahu
poznámky nesprávne vychádzala iba zo skutočnosti, že bolo spomenuté meno žalobkyne.
Po siedme Komisia „prikrášlila“ dôkazy doplnením neexistujúcich podrobností alebo zveličením konštatovaných skutočností.
Pokiaľ ide v prvom rade o dvojstranné stretnutie so spoločnosťou Degussa v septembri 1998 v Bruseli, ktoré žalobkyňa spochybňuje,
Komisia uviedla, že toto stretnutie spočívalo v „debriefingu“ ranného stretnutia (odôvodnenie č. 241 napadnutého rozhodnutia).
Informácie od spoločnosti Degussa sa však nezmieňujú o existencii takého „debriefingu“ a nespomínajú nijaké rokovanie o PS
alebo o zmrazení podielov na trhu v prípade PV. Pokiaľ ide o PV, Degussa výslovne vyhlásila, že rokovania ostali „všeobecné“.
Závery Komisie nie sú odôvodnené.
Pokiaľ ide v druhom rade o stretnutia v Seville, žalobkyňa sa na rozdiel od tvrdenia Komisie dištancovala od protisúťažných
rokovaní, keď sa odmietla zapojiť do činností tvoriacich kartel, čo viedlo k „náhlemu odchodu“ zástupcov spoločností Degussa
a Solvay, a teda k ukončeniu tejto série stretnutí. Atofina vyhlásila, že uvedené stretnutia sa skončili odchodom zástupcov
spoločností Degussa a Solvay. Komisia v tejto súvislosti skreslila informácie v spise.
Pokiaľ ide v treťom rade o tvrdenie Komisie, že Atofina potvrdila tvrdenia spoločnosti Solvay týkajúce sa telefonických hovorov,
informácie od spoločností Solvay a Atofina sa jasne týkajú odlišných stretnutí. Nemohlo teda dôjsť k nijakému vzájomnému prelínaniu,
pokiaľ ide o účastníkov alebo čas týchto stretnutí.
Žalobkyňa po ôsme tvrdí, že Solvay a Atofina, ktoré súčasne predložili žiadosti o zhovievavosť, sa „pretekali“, aby dôkazom,
ktoré mala Komisia k dispozícií, dodali významnú pridanú hodnotu, čo spochybňuje vierohodnosť ich vyhlásení.
Podniky, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, nemohli preveriť spomienky svojich zamestnancov, ani predložiť jasné a presné
dôkazy. Komisia napríklad poukazuje na odôvodnenie č. 236 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého Solvay vo svojej odpovedi
na oznámenie o výhradách „dobrovoľne potvrdila“ stretnutie v júli 1998 v Köningswinteri, zatiaľ čo vo vyjadrení k žalobe dodala
v zátvorkách: „budeme musieť overiť, či to bolo skutočne dobrovoľné, alebo na žiadosť Komisie“. Rovnako pokiaľ ide o stretnutie
v októbri 1998 v Düsseldorfe, Degussa na žiadosť Komisie „pokračovala vo vypočúvaní“ svojich zamestnancov, pokiaľ ide o účastníkov.
Žalobkyňa napokon uvádza, že nebola nikdy uznaná vinnou za vykonávanie protisúťažných činností. Jej zamestnanci vypovedali
na vypočutí a podali vyhlásenia, ktoré spochybňujú tvrdenia uvedené v oznámení o výhradách. Práve podniky, ktoré sa dopustili
opakovaných porušení, sa usilovali získať zhovievavosť a v „honbe“ za týmto cieľom predložili v listoch svojich advokátov
alebo v záhadných rukou písaných poznámkach „preplnených otáznikmi“ tvrdenia, ktoré sú neurčité, nepotvrdené a často pochádzajú
z anonymných zdrojov. Komisia neposkytla nijaké vysvetlenie, ktoré by umožnilo uprednostniť tieto dôkazy pred jasnými a nespornými
dôkazmi predloženými žalobkyňou.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa článku 81 ods. 1 ES sú nezlučiteľné so spoločným trhom a zakázané všetky dohody medzi podnikmi, rozhodnutia združení
podnikov a zosúladené postupy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie,
obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu.
Na to, aby išlo o dohodu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, stačí, aby predmetné podniky vyjadrili svoju spoločnú vôľu správať
sa na trhu určitým spôsobom (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. decembra 1991, Hercules Chemicals/Komisia, T‑7/89, Zb. s. II‑1711,
bod 256, a z 20. marca 2002, HFB a i./Komisia, T‑9/99, Zb. s. II‑1487, bod 199).
Možno konštatovať, že dohoda v zmysle článku 81 ods. 1 ES je uzatvorená, pokiaľ existuje zhoda vôle týkajúca sa samotného
princípu obmedzenia hospodárskej súťaže, aj keď konkrétne prvky zamýšľaného obmedzenia sú ešte predmetom rokovaní (pozri v tomto
zmysle rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, body 151 až 157 a 206).
Pojem zosúladený postup sa týka takej formy koordinácie medzi podnikmi, ktorá síce nedospela až do uzatvorenia dohody v pravom
zmysle slova, ale spôsobila, že dotknuté podniky sa vedome rozhodli pre praktickú spoluprácu medzi sebou namiesto rizík hospodárskej
súťaže (rozsudky Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 115, a Hüls/Komisia,
C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287, bod 158).
V tomto smere článok 81 ods. 1 ES bráni akémukoľvek priamemu alebo nepriamemu nadviazaniu kontaktu medzi hospodárskymi subjektmi,
ktorý môže buď ovplyvniť správanie skutočného či potenciálneho konkurenta na trhu, alebo odhaliť takému konkurentovi správanie,
ktoré sa tieto subjekty rozhodli samy dodržiavať na trhu či ktoré zamýšľajú dodržiavať, pokiaľ je cieľom alebo výsledkom týchto
kontaktov obmedzenie hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 99
vyššie, body 116 a 117).
Oznámenie informácií svojim konkurentom s cieľom pripraviť protisúťažnú dohodu stačí na preukázanie existencie zosúladeného
postupu v zmysle článku 81 ES (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. apríla 1995, Tréfilunion/Komisia, T‑148/89, Zb. s. II‑1063,
bod 82, a z 8. júla 2008, BPB/Komisia, T‑53/03, Zb. s. II‑1333, bod 178).
Podľa ustálenej judikatúry pojmy dohoda a zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES zahŕňajú formy tajne dohodnutého
konania, ktoré majú rovnakú povahu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v akých sa prejavujú (rozsudky Komisia/Anic
Partecipazioni, už citovaný v bode 99 vyššie, body 131 a 132, a HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 190).
V rámci komplexného porušenia, na ktorom sa počas viacerých rokov podieľali viacerí výrobcovia a ktorého cieľom bola spoločná
regulácia trhu, od Komisie nemožno vyžadovať, aby presne kvalifikovala porušenie ako dohodu alebo zosúladený postup, keďže
na obe tieto formy porušenia sa v každom prípade vzťahuje článok 81 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni,
už citovaný v bode 99 vyššie, body 111 až 114, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij
a i./Komisia, T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931,
bod 696).
Dvojakú kvalifikáciu porušenia ako dohody „a/alebo“ zosúladeného postupu treba chápať tak, že označuje celý súbor jednotlivých
skutkových okolností, z ktorých boli niektoré kvalifikované ako dohoda a iné ako zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1
ES, ktorý nestanovuje osobitnú kvalifikáciu tohto druhu komplexného porušenia (rozsudky Hercules Chemicals/Komisia, už citovaný
v bode 97 vyššie, bod 264, a HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 187).
Pokiaľ ide o preukázanie porušenia, je potrebné pripomenúť, že Komisia musí predložiť dôkazy, ktorými možno z právneho hľadiska
dostatočne preukázať existenciu skutočností, ktoré predstavujú porušenie článku 81 ods. 1 ES (rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra
1998, Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 58).
V tomto smere musí Komisia predložiť presné a zhodujúce sa dôkazy (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. júla 2000, Volkswagen/Komisia,
T‑62/98, Zb. s. II‑2707, bod 43 a tam citovanú judikatúru).
Každý z dôkazov predložených Komisiou však nemusí nevyhnutne zodpovedať týmto kritériám vo vzťahu ku každému porušeniu. Postačuje,
ak súbor nepriamych dôkazov, na ktoré sa inštitúcia odvoláva, zodpovedá tejto požiadavke ako celok (pozri rozsudok Súdu prvého
stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00, Zb. s. II‑2501, bod 180 a tam citovanú
judikatúru).
Nepriame dôkazy, ktoré Komisia uviedla v rozhodnutí s cieľom preukázať existenciu porušenia článku 81 ods. 1 ES zo strany
podniku, sa nemajú posudzovať izolovane, ale ako celok (pozri rozsudok BPB/Komisia, už citovaný v bode 101 vyššie, bod 185
a tam citovanú judikatúru).
Tiež je potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že protisúťažné činnosti sa vykonávajú tajne, a preto sa vo väčšine prípadov existencia
protisúťažného postupu alebo dohody musí vyvodiť z určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré ako
celok môžu predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie (rozsudok
Súdneho dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, body 55 až 57).
Pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania, z ustálenej judikatúry vyplýva, že keď Všeobecný súd rozhoduje o žalobe o neplatnosť
rozhodnutia podľa článku 81 ods. 1 ES, musí vo všeobecnosti úplne preskúmať otázku, či sú splnené podmienky uplatnenia článku
81 ods. 1 ES (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra 2000, Bayer/Komisia, T‑41/96, Zb. s. II‑3383, bod 62 a tam citovanú
judikatúru).
Ak má súd pochybnosti, táto skutočnosť musí byť na prospech podniku, ktorému je určené rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie,
v súlade so zásadou prezumpcie neviny, ktorá sa ako všeobecná zásada práva Únie uplatňuje najmä na konania týkajúce sa porušení
pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky, ktoré môžu viesť k uloženiu pokút alebo penále (rozsudok Hüls/Komisia,
už citovaný v bode 99 vyššie, body 149 a 150).
Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné skúmať, či Komisia v prejednávanej veci z právneho hľadiska dostatočne preukázala, že
sa žalobkyňa na predmetnom porušení zúčastnila.
–       Úvodné poznámky
Žalobkyňa uvádza viacero všeobecných výhrad, ktoré sa týkajú vykonania dôkazov v prejednávanej veci, pričom po prvé tvrdí,
že dôkazy predložené podnikmi, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, majú obmedzenú dôkaznú hodnotu, po druhé, že boli použité
nepodložené informácie pochádzajúce z jediného zdroja, po tretie, že opačné svedecké výpovede jej zamestnancov neboli spochybnené,
a po štvrté, že sa nevyhovelo návrhom úradníka povereného vypočutím, ktoré predložil na vypočutí.
Hoci sa tieto výhrady vo veľkej miere zhodujú s výhradami smerujúcimi proti skutkovým okolnostiam, ktoré Komisia uvádza v napadnutom
rozhodnutí, vyžadujú si určité úvodné poznámky.
Pokiaľ ide po prvé o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa hodnoty dôkazov predložených v rámci žiadostí o zhovievavosť, je potrebné
pripomenúť, že samotná skutočnosť, že informácia bola predložená podnikom, ktorý podal žiadosť o zhovievavosť, nespochybňuje
dôkaznú hodnotu tejto informácie.
Podľa ustálenej judikatúry totiž žiadne ustanovenie ani žiadna všeobecná zásada práva Únie Komisii nezakazuje, aby voči podniku
použila vyhlásenia iných obvinených podnikov (rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný v bode 103 vyššie,
bod 512). Vyhlásenia uskutočnené v rámci oznámenia o spolupráci nemožno z tohto jediného dôvodu považovať za vyhlásenia bez
dôkaznej hodnoty (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, Lafarge/Komisia, T‑54/03, neuverejnený v Zbierke, body 57 a 58).
Určitá nedôvera vo vzťahu k dobrovoľným výpovediam hlavných účastníkov protiprávneho kartelu je pochopiteľná, keďže títo účastníci
by mohli zmenšiť význam svojej účasti na porušení a maximalizovať význam účasti ostatných. Vzhľadom na logiku konania upraveného
v oznámení o porušení však požadovanie prospechu z jeho uplatnenia s cieľom znížiť pokutu nevytvára nevyhnutne podnet na predloženie
skreslených dôkazov, pokiaľ ide o ostatných účastníkov obvineného kartelu. Akýkoľvek pokus uviesť Komisiu do omylu môže totiž
spochybniť úprimnosť, ako aj úplnosť spolupráce podniku, a tým ohroziť jeho možnosť mať úplný prospech z oznámenia o spolupráci
(rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. novembra 2006, Peróxidos Orgánicos/Komisia, T‑120/04, Zb. s. II‑4441, bod 70, a Lafarge/Komisia,
už citovaný v bode 116 vyššie, bod 58).
Osobitne je potrebné uviesť, že skutočnosť, že osoba sa priznala k spáchaniu porušenia a pripustila tým existenciu iných skutočností,
ako sú tie, ktorých existencia môže byť priamo vyvodená z predmetných dokumentov,
a priori
znamená, že ak neexistujú osobitné okolnosti naznačujúce opak, táto osoba sa rozhodla povedať pravdu. Vyhlásenia, ktoré sú
v rozpore so záujmami toho, kto ich urobil, treba v zásade považovať za osobitne vierohodné dôkazy (rozsudky Súdu prvého stupňa
JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, body 211 a 212; z 26. apríla 2007, Bolloré a i./Komisia, T‑109/02,
T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02 a T‑126/02, T‑128/02 a T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02, Zb. s. II‑947, bod 166, a Lafarge/Komisia,
už citovaný v bode 116 vyššie, bod 59).
Vyhlásenia, ktoré obvinené podniky uskutočnili v rámci žiadostí o zhovievavosť, je však potrebné posudzovať s opatrnosťou
a vo všeobecnosti ich nemožno prijať bez potvrdenia.
Podľa ustálenej judikatúry totiž vyhlásenie podniku obvineného z účasti na karteli, ktorého správnosť viaceré iné obvinené
podniky spochybňujú, nemožno považovať za dostatočný dôkaz existencie porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho,
aby bolo podporené inými dôkazmi (rozsudky Súdu prvého stupňa JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie,
bod 219; z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 285; Bolloré a i./Komisia, už citovaný v bode
118 vyššie, bod 167, a Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, bod 293; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok Enso‑Gutzeit/Komisia,
už citovaný v bode 32 vyššie, bod 91).
Na účely preskúmania dôkaznej sily vyhlásení podnikov, ktoré podali žiadosť o zhovievavosť, Všeobecný súd predovšetkým zohľadňuje
jednak význam zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, ktoré podporujú relevantnosť týchto vyhlásení, ako aj neexistenciu nepriamych
dôkazov, že tieto podniky mali sklon minimalizovať význam svojej účasti na porušení a maximalizovať účasť ostatných podnikov
(pozri v tomto zmysle rozsudky Peróxidos Orgánicos/Komisia, už citovaný v bode 117 vyššie, bod 70, a Lafarge/Komisia, už citovaný
v bode 116 vyššie, body 62 a 295).
Pokiaľ ide po druhé o námietku žalobkyne založenú na tom, že vzhľadom na niektoré skutkové okolnosti vychádzala Komisia iba
z jediného dôkazu, je potrebné pripomenúť, že žiadna zásada práva Únie nebráni tomu, aby Komisia na účely vyvodenia záveru
o existencii porušenia vychádzala z jediného listinného dôkazu, za predpokladu, že jeho dôkazná sila nevyvoláva pochybnosti,
a pokiaľ predmetný dôkaz sám osebe s určitosťou potvrdzuje existenciu predmetného porušenia (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. marca
2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95, T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95,
T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491, bod 1838).
Je pravda, že vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 120 vyššie sa tento predpoklad vo všeobecnosti neuplatní na samotné vyhlásenia
obvineného podniku, ktoré v prípade, že boli spochybnené ostatnými dotknutými podnikmi, musia byť potvrdené ďalšími nezávislými
dôkazmi.
Táto úvaha však môže byť relativizovaná v prípade, ak je vyhlásenie spolupracujúceho podniku osobitne vierohodné, keďže za
týchto okolností je požadovaný stupeň potvrdenia nižší, čo sa týka presnosti, ako aj intenzity.
V prípade, ak súbor zhodujúcich sa nepriamych dôkazov umožňuje potvrdiť existenciu a niektoré osobitné aspekty tajne dohodnutého
konania, ktoré je uvedené vo vyhlásení predloženom v rámci spolupráce, totiž toto vyhlásenie samo osebe môže stačiť na potvrdenie
ostatných aspektov napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode
107 vyššie, body 220 a 334). Za týchto podmienok môže Komisia vychádzať výlučne z tohto vyhlásenia pod podmienkou, že pravdivosť
toho, čo bolo potvrdené, nevyvoláva pochybnosti a že vyjadrenia nie sú neurčité.
Okrem toho, aj keď vyhlásenie podniku nie je podložené, pokiaľ ide o konkrétne preukázané okolnosti, v rámci súboru zhodujúcich
sa nepriamych dôkazov, z ktorého vychádza Komisia, môže mať na účely potvrdenia existencie porušenia určitú dôkaznú hodnotu.
Pokiaľ totiž dokument obsahuje konkrétne informácie, ktoré zodpovedajú informáciám obsiahnutým v iných dokumentoch, je potrebné
konštatovať, že tieto informácie sa môžu vzájomne podporovať (pozri v tomto zmysle rozsudok JFE Engineering a i./Komisia,
už citovaný v bode 107 vyššie, bod 275).
Komisia navyše musí byť schopná vyvodiť z období, ku ktorým sa viaže pomerne veľa dôkazov, závery týkajúce sa ostatných období,
v prípade ktorých môže byť medzi jednotlivými dôkazmi väčší odstup. Bude teda potrebné skutočne hodnoverné vysvetlenie, aby
súd nadobudol presvedčenie, že počas určitej fázy série stretnutí sa stali veci úplne odlišné od tých, ku ktorým došlo počas
predchádzajúcich a neskorších stretnutí, hoci sa tieto stretnutia vyznačovali rovnakým okruhom účastníkov, uskutočnili sa
za rovnakých vonkajších okolností a mali nesporne rovnaký cieľ (návrhy, ktoré predniesol sudca Vesterdorf ako generálny advokát
vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 1991, Rhône-Poulenc/Komisia, T‑1/89, Zb. s. II‑867,
II‑885, spoločné návrhy k rozsudkom nazývaným „Polypropylén“, Zb. s. II‑954).
Žalobkyňa po tretie tvrdí, že Komisia v rámci posúdenia dôkazov nevypočula zamestnancov a nezohľadnila ich svedecké výpovede.
Žalobkyňa predovšetkým tvrdí, že konštatovanie porušenia spočíva vo veľkej miere na vyhláseniach spoločnosti Solvay a zamestnanca
spoločnosti Atofina, ktoré potvrdzujú, že hoci niektorí zo zamestnancov žalobkyne neboli na určitom počte stretnutí prítomní,
boli kontaktovaní alebo informovaní telefonicky. Žalobkyňa uvádza, že tí z jej zamestnancov, ktorí sú v týchto vyhláseniach
identifikovaní, predložili Komisii opačné vyhlásenia, ktoré neboli zohľadnené.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že je nesporné, že Komisia disponovala písomnými vyhláseniami dotknutých zamestnancov
žalobkyne a že títo boli prítomní na vypočutí.
Za týchto podmienok sa otázka, či boli uvedené vyhlásenia v napadnutom rozhodnutí náležite zohľadnené, zhoduje s posúdením
výhrad žalobkyne smerujúcich proti predmetným konkrétnym skutkovým okolnostiam.
V tomto štádiu je však potrebné poukázať na to, že žalobkyňa nesprávne tvrdí, že vzhľadom na to, že predmetné vyhlásenia boli
uskutočnené pod prísahou, majú vysokú dôkaznú hodnotu a že z tohto dôvodu bola Komisia povinná preukázať, že svedkovia žalobkyne
„krivo prisahali“.
Aj keď totiž svedecká výpoveď uskutočnená pod prísahou pred súdnym orgánom alebo prípadne v rámci vyšetrovania pred prokurátorom
môže mať vysokú dôkaznú hodnotu vzhľadom na negatívne dôsledky, ktoré môžu z trestnoprávneho hľadiska vyplývať pre svedka,
ktorý v rámci vyšetrovania klamal, čo takúto výpoveď robí vierohodnejšou ako obyčajné vyhlásenie (pozri v tomto zmysle rozsudok
JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 107 vyššie, bod 312), tieto úvahy nie sú uplatniteľné v prejednávanej veci,
keďže ide o písomné vyhlásenia zamestnancov žalobkyne predložené Komisii v priebehu správneho konania, ako aj o ich svedecké
výpovede podané počas vypočutia pred Komisiou.
Žalobkyňa navyše nesprávne tvrdí, že Komisia bola na vypočutí v rámci krížového výsluchu povinná konfrontovať svedecké výpovede,
ktoré podali spoločnosti Atofina a Solvay, s opačnými svedeckými výpoveďami jej vlastných zamestnancov.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v priebehu správneho konania Komisia nemá možnosť nariadiť výsluch osôb ako
svedkov pod prísahou.
Podľa článku 19 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených
v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) môže Komisia klásť otázky každej fyzickej
alebo právnickej osobe, ktorá s tým súhlasí, s cieľom získať informácie týkajúce sa predmetu vyšetrovania. Okrem toho podľa
odôvodnenia č. 3 nariadenia Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov
81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. EÚ L 123, s. 18; Mim. vyd. 08/003, s. 81) pred zaznamenaním ústnych vyjadrení od fyzických alebo
právnických osôb, ktoré súhlasia s poskytnutím rozhovoru, Komisia musí informovať tieto osoby o právnom základe rozhovoru
a o jeho dobrovoľnom charaktere.
Komisia je okrem toho povinná vypočuť fyzické alebo právnické osoby, ktoré preukážu dostatočný záujem, iba pokiaľ tieto osoby
skutočne požiadajú o vypočutie. Komisia teda disponuje primeranou mierou voľnej úvahy pri rozhodovaní o záujme, ktorý môže
predstavovať výsluch osôb, ktorých svedecká výpoveď môže mať pre prešetrenie veci význam. Zaručenie práva na obhajobu totiž
nevyžaduje, aby Komisia pristúpila k výsluchu svedkov označených dotknutými osobami, pokiaľ sa domnieva, že vec dostatočne
prešetrila (pozri v tomto zmysle rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, body 382 a 383, a tam citovanú judikatúru).
Je pravda, že článok 6 ods. 3 písm. d) Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme
stanovuje, že „každý, kto je obvinený z trestného činu, má tieto minimálne práva… vypočuť alebo dať vypočuť svedkov proti
sebe a dosiahnuť predvolanie a výsluch svedkov vo svoj prospech za rovnakých podmienok ako svedkov proti sebe“. Okrem toho,
aj keď Komisia nie je súdom v zmysle tohto článku a aj keď pokuty uložené Komisiou nemajú trestnoprávny charakter, nič to
nemení na tom, že Komisia je v priebehu správneho konania povinná dodržiavať všeobecné zásady práva Únie.
Podľa ustálenej judikatúry však skutočnosť, že ustanovenia práva Únie v oblasti hospodárskej súťaže nestanovujú Komisii povinnosť
predvolať svedkov v prospech, ktorých výpoveď sa požaduje, nie je v rozpore s uvedenými zásadami. Je totiž potrebné poznamenať,
že aj keď Komisia môže, ak to považuje za potrebné, vypočuť fyzické alebo právnické osoby, nemá právo predvolať svedkov v neprospech
podniku bez získania ich súhlasu (rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, body 389 až 392, a Bolloré a i./Komisia,
už citovaný v bode 118 vyššie, body 86 a 87). Keďže konanie pred Komisiou má iba správny charakter, nie je povinná poskytnúť
dotknutému podniku možnosť klásť otázky konkrétnemu svedkovi a analyzovať jeho vyhlásenia v štádiu vyšetrovania (rozsudok
Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 109 vyššie, bod 200). Stačí, že vyhlásenia použité Komisiou boli obsiahnuté
v spise zaslanom žalobkyni, ktorá ich môže pred súdom Únie spochybniť (rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie,
body 147 až 149).
Vzhľadom na tieto úvahy žalobkyňa nemôže namietať porušenie svojho práva vypočuť alebo dať vypočuť svedkov vo svoj neprospech.
V každom prípade žalobkyni nič nebránilo, aby podaním návrhu na vykonanie dokazovania v tomto zmysle požiadala o predvolanie
a výsluch svedkov vo svoj neprospech pred Všeobecným súdom. Treba však konštatovať, že žalobkyňa taký návrh nepodala. Všeobecný
súd by navyše predvolanie predmetných svedkov považoval za potrebné iba vtedy, ak by sa na základe nižšie uvedeného preskúmania
ukázalo, že dôkazy uvedené v spise a vysvetlenia podané na pojednávaní nie sú dostačujúce pre rozhodnutie sporu.
Po štvrté žalobkyňa napokon tvrdí, že úradník poverený vypočutím priznal na vypočutí nedostatok dôkazov uplatnených voči žalobkyni
a navrhol kontradiktórne preskúmanie nového dôkazu o opaku predloženého žalobkyňou, konkrétne vyhlásení jej zamestnancov,
pričom Komisia tomuto návrhu nevyhovela.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že správa úradníka povereného vypočutím je výlučne interným dokumentom Komisie,
ktorého účelom nie je doplniť alebo opraviť argumentáciu podnikov a ktorý teda nepredstavuje rozhodujúci aspekt, ktorý by
mal súd Únie pri výkone svojho preskúmania zohľadniť (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2009, Hoechst/Komisia,
T‑161/05, Zb. s. II‑3555, bod 176 a tam citovanú judikatúru).
Tieto úvahy sa tým skôr vzťahujú na pripomienky, ktoré úradník poverený vypočutím vyslovil na vypočutí, akými sú pripomienky
uvádzané žalobkyňou v prejednávanej veci. V záverečnej správe z 20. apríla 2006 pripojenej k vyjadreniu k žalobe úradník poverený
vypočutím v každom prípade uviedol, že v rámci predmetného správneho konania boli dodržané pravidlá súvisiace s právom na
spravodlivý proces a právom na obhajobu.
Vzhľadom na všetky tieto poznámky sú výhrady, ktoré žalobkyňa uvádza v súvislosti s vykonávaním dôkazov zo strany Komisie
a s vedením vypočutia, sčasti nedôvodné a sčasti sa zhodujú s výhradami, ktoré smerujú proti nižšie skúmaným skutkovým okolnostiam
porušenia.
–       O dôkazoch o účasti žalobkyne na porušení
Pokiaľ ide o hlavné znaky porušenia, Komisia konštatovala, že od 31. januára 1994 si súťažitelia vymieňali dôverné informácie
týkajúce sa objemov výroby a ich možného zníženia a diskutovali o nich s cieľom zabrániť, aby sa na trh uviedli nové kapacity.
Rokovali aj o rozdelení zákazníkov a podielov na trhu, ako aj o predajných cenách. Založili systém dohľadu, prostredníctvom
ktorého si pravidelne vymieňali dôverné informácie o trhu, o spoločnostiach, o objemoch predaja a predajných cenách. Súťažitelia
sa okrem toho podieľali na znížení kapacity a pravidelne na mnohostranných stretnutiach analyzovali vývoj podielov na trhu
(odôvodnenia č. 100, 351 až 354 napadnutého rozhodnutia).
Veľká časť mnohostranných stretnutí sa uskutočnila v rámci polročných zasadnutí CEFIC, ktorá je legálnou organizáciou dotknutého
priemyselného odvetvia.
V auguste 1997 v Bruseli, ako aj na troch neskorších stretnutiach vo februári, apríli a septembri 1998 sa účastníci týchto
výmen dohodli na koordinovanom zvýšení cien PV (odôvodnenia č. 171 a 172 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o PS, na prvých
rokovaniach o tejto otázke došlo k výmene citlivých údajov o trhu s cieľom uzavrieť protisúťažnú dohodu a prinajmenšom od
15. mája 1998 „bola pripravená pôda“ pre formálnu dohodu (odôvodnenia č. 100, 214 a 229 napadnutého rozhodnutia). Posledné
mnohostranné stretnutie v rámci tohto tajne dohodnutého konania sa konalo 18. mája 2000, ale dohoda o udržaní úrovní cien
PV trvala až do konca roku 2000 (odôvodnenia č. 281 a 282, 355 až 360 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o účasť žalobkyne na porušení, Komisia konštatovala, že žalobkyňa patrila k „tvrdému jadru“ účastníkov kartelu
(odôvodnenie č. 99 napadnutého rozhodnutia). Komisia poznamenala, že nepriame dôkazy o účasti žalobkyne na tajných kontaktoch
existujú od roku 1991 (odôvodnenie č. 106 napadnutého rozhodnutia). Konkrétne podľa informácií od spoločnosti Atofina poznámky
zo stretnutí v júli, októbri a novembri 1995, ktoré Atofina predložila, obsahujú údaje o žalobkyni a poukazujú na vyjadrenie
postoja žalobkyne (odôvodnenia č. 120, 127, 128, 129, 133 a 136 napadnutého rozhodnutia). Okrem toho podľa informácií od spoločnosti
Degussa na dvojstrannom stretnutí, ktoré prebehlo v druhom polroku 1996 alebo v prvom polroku 1997, žalobkyňa „prijala základnú
myšlienku koordinovaného zvýšenia úrovne cien“ (odôvodnenie č. 151 napadnutého rozhodnutia).
Ako vyplýva zo spisu, tieto informácie o počiatočnom období kartelu žalobkyňa spochybnila, a keďže sa nepotvrdili, neboli
vo vzťahu k žalobkyni zohľadnené.
V dôsledku toho Komisia v napadnutom rozhodnutí podstatne skrátila dĺžku trvania účasti žalobkyne na porušení v porovnaní
s dĺžkou trvania, ktorá bola uvedená v oznámení o výhradách. Pokiaľ ide o začiatok účasti žalobkyne na porušení, Komisia konštatovala,
že má dôkazy potvrdzujúce účasť žalobkyne na stretnutí kartelu z 29. mája 1997 a že tento dátum je treba vo vzťahu k žalobkyni
použiť na účely určenia dĺžky trvania porušenia (odôvodnenie č. 352 napadnutého rozhodnutia). Čo sa týka skončenia účasti
žalobkyne na porušení, Komisia uviedla, že je pevne presvedčená o účasti žalobkyne na porušení až do 13. decembra 1999, keď
sa konalo posledné stretnutie kartelu, v prípade ktorého mala Komisia dôkaz o účasti zamestnancov žalobkyne (odôvodnenie č. 365
napadnutého rozhodnutia).
V napadnutom rozhodnutí boli vo vzťahu k žalobkyni konštatované nasledujúce protiprávne kontakty:
–        tri mnohostranné stretnutia, ktoré sa konali 28. alebo 29. mája 1997 v Seville v rámci zasadnutia CEFIC (odôvodnenia č. 156
až 167 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na dvoch z nich, ale tvrdí, že s protiprávnymi rokovaniami
nesúhlasila,
–        štyri mnohostranné stretnutia, ktoré sa konali v auguste 1997 v Bruseli, 18. septembra 1997 v Paríži, 17. novembra 1997 vo
Frankfurte nad Mohanom a 21. novembra 1997 v Paríži, na ktorých sa žalobkyňa fyzicky nezúčastnila, ale spoločnosť Atochem
ju o nich telefonicky informovala (odôvodnenia č. 171 až 197 napadnutého rozhodnutia), čo žalobkyňa spochybňuje,
–        mnohostranné stretnutia, ktoré sa konali 26. a 27. novembra 1997 v Bruseli v rámci zasadnutia CEFIC (odôvodnenia č. 198 až
209 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na uvedenom zasadnutí, ale tvrdí, že o protiprávnych
rokovaniach nevedela,
–        dvojstranné stretnutia spoločností Degussa, Kemira a Solvay v období od konca roka 1997 do začiatku roka 1998, o ktorých výsledku
žalobkyňu telefonicky informovala Solvay (odôvodnenie č. 210 napadnutého rozhodnutia), čo žalobkyňa spochybňuje,
–        mnohostranné stretnutia zo 14. mája 1998 v Évian-les-Bains v rámci zasadnutia CEFIC (odôvodnenia č. 221 až 232 napadnutého
rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť na zasadnutí CEFIC, ale tvrdí, že o protiprávnych rokovaniach nevedela,
–        stretnutie spoločností Degussa, Solvay a žalobkyne z 13. júla 1998 v Königswinteri, ktoré sa týkalo zatvorenia továrne spoločnosti
Atochem na výrobu PS (odôvodnenia č. 233 až 236 napadnutého rozhodnutia), na ktorom žalobkyňa svoju účasť spochybňuje,
–        stretnutie spoločností Degussa a Solvay na „vysokej úrovni“ z 28. septembra 1998 v Bruseli týkajúce sa PV a PS, po ktorom
sa Degussa stretla so žalobkyňou, aby ju informovala o výsledku (odôvodnenia č. 239 až 242 napadnutého rozhodnutia), pričom
žalobkyňa nepopiera, že sa so spoločnosťou Degussa stretla, ale tvrdí, že obsah tohto stretnutia bol legálny,
–        mnohostranné stretnutie z 12. októbra 1998 v Düsseldorfe týkajúce sa PV, na ktorom sa žalobkyňa nezúčastnila, ale s ktorým
bola žalobkyňa podľa spoločnosti Atofina telefonicky spojená (odôvodnenia č. 247 až 253 napadnutého rozhodnutia), čo žalobkyňa
spochybňuje,
–        mnohostranné stretnutia a dvojstranné kontakty v rámci zasadnutí CEFIC z 25. a 26. novembra 1998 v Bruseli (odôvodnenia č. 254
až 258 napadnutého rozhodnutia), z 30. apríla 1999 v Estorile (Portugalsko) (odôvodnenia č. 264 až 265 napadnutého rozhodnutia)
a zo 16. novembra 1999 v Bruseli (odôvodnenia č. 273 až 275 napadnutého rozhodnutia), pričom žalobkyňa pripustila svoju účasť
na uvedených zasadnutiach CEFIC, ale tvrdí, že o protiprávnych rokovaniach nevedela,
–        štyri mnohostranné stretnutia týkajúce sa výlučne PS, ktoré sa konali 16. septembra 199 v Lyone (odôvodnenia č. 237 a 238
napadnutého rozhodnutia), začiatkom roka 1999 v Miláne (odôvodnenia č. 259 až 263 napadnutého rozhodnutia), v lete 1999 v Bazileji
(odôvodnenia č. 267 až 270 napadnutého rozhodnutia) a 13. decembra 1999 vo Fribourgu (odôvodnenia č. 276 až 279 napadnutého
rozhodnutia), pričom žalobkyňa spochybňuje svoju účasť na stretnutiach v Lyone a Bazileji, a hoci uznáva, že na ďalších dvoch
stretnutiach bola prítomná, uvádza, že ich predmet bol úplne legálny, a to voľba postoja, ktorý sa má zaujať voči hnutiu „antibór“,
a že aj keď rokovania „skĺzli“ k „nevhodným“ témam, venovala im „málo pozornosti“ vzhľadom na svoje rozhodnutie prejsť od
PS k PKS z dôvodov týkajúcich sa životného prostredia.
Z týchto konštatovaní vyplýva, že pokiaľ ide o ostatné skutočnosti uvedené v napadnutom rozhodnutí, žalobkyňa spochybňuje
svoju účasť na tajných kontaktoch okrem dvoch stretnutí týkajúcich sa PS, ktoré sa konali začiatkom roka 1999 v Miláne a 13. decembra
1999 vo Fribourgu.
–       O mnohostranných stretnutiach z 28. a 29. mája 1997 v Seville
Pokiaľ ide o tri stretnutia, ktoré sa konali v Seville, medzi účastníkmi konania je nesporné, že žalobkyňa bola zastúpená
na prvých dvoch stretnutiach týkajúcich sa PV (účastníkmi prvého stretnutia boli spoločnosti Atochem, Degussa, Solvay, Kemira
a žalobkyňa) a PS (účastníkmi druhého stretnutia boli spoločnosť Caffaro a rovnakí účastníci, ako na prvom stretnutí). Žalobkyňa
sa však v nasledujúci deň nezúčastnila na večeri v reštaurácii (odôvodnenia č. 156, 162 a 163 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o dve stretnutia, na ktorých bola žalobkyňa prítomná, žalobkyňa nespochybňuje obsah rokovaní, ktoré jednak umožnili
výmenu informácii o vývoji trhu a jednak sa týkali návrhov celkového zvýšenia cien a dohody o rozdelení trhu s PV (odôvodnenia
č. 157 až 161 napadnutého rozhodnutia), ako aj súbežných pokusov týkajúcich sa PS (odôvodnenie č. 162 napadnutého rozhodnutia).
Komisia bez toho, aby jej žalobkyňa protirečila, konštatovala, že „z dôvodu nedostatku dôvery a nesúhlasu, ktorý prejavilo
niekoľko malých európskych výrobcov, sa vtedy nedosiahla žiadna konečná dohoda“ (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia).
Konkrétne pokusy o rokovania o PS sa podľa vyhlásenia spoločnosti Atofina skončili „hrozným rozčúlením zodpovedného zamestnanca
spoločnosti Degussa…, ktorý vzhľadom na odpor malých výrobcov, ktorí [odmietli] prijať názory spoločností Solvay a Degussa,
[opustil] miestnosť, pričom zabuchol dvere“ (odôvodnenie č. 162 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o tieto skutočnosti, žalobkyňa však tvrdí, že ako malý výrobca v skutočnosti nesúhlasila s protiprávnym správaním,
čo preukazuje jej neúčasť na večeri organizovanej v nasledujúci deň v reštaurácii.
Žalobkyňa vychádza najmä z vyhlásenia svojho vtedajšieho zástupcu generálneho riaditeľa, ktoré je pripojené k žalobe a z ktorého
podľa nej vyplýva, že pokiaľ ide o stretnutie týkajúce sa PV, jej zástupca spoločnostiam Degussa a Solvay oznámil, že žalobkyňa
sa „rozvíja v Nemecku“ a „nemá záujem“ na akomkoľvek obmedzení cien. Žalobkyňa teda odmietla o nich rokovať, čo spôsobilo
náhly odchod zástupcu spoločnosti Degussa.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, pokiaľ sa podnik zúčastnil na stretnutí, počas ktorého
sa diskutovalo o protiprávnom zosúladení, považuje sa – aj keď nehral aktívnu úlohu – za podnik, ktorý sa na uvedenom zosúladení
zúčastnil, okrem prípadu, ak preukáže, že sa od neho otvorene dištancoval alebo že ostatných uchádzačov informoval, že na
predmetnom stretnutí sa chcel zúčastniť s odlišným zámerom ako oni (pozri rozsudok Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný
v bode 122 vyššie, bod 3199 a tam citovanú judikatúru).
Keďže žalobkyňa pripustila, že bola prítomná na predmetných protiprávnych rokovaniach, musí preukázať, že jej účasť vôbec
nemala protisúťažný charakter.
Je však potrebné konštatovať, že aj keby bol nesúhlas žalobkyne s konkrétnymi návrhmi spoločnosti Degussa preukázaný, za okolností prejednávanej
veci nestačí na preukázanie toho, že žalobkyňa svojim konkurentom oznámila, že sa na stretnutiach zúčastnila s zámerom ako
oni.
Pokiaľ ide totiž konkrétne o tvrdenia žalobkyne týkajúce sa stretnutí opísaných v odôvodneniach č. 156 až 162 napadnutého
rozhodnutia, Komisia uviedla, že „hoci Solvay a Degussa opustili rokovaciu miestnosť, nebolo to z dôvodu, že malí výrobcovia
sa odmietli dohodnúť na zvýšení cien v pravom zmysle slova, ale skôr preto, lebo malí výrobcovia zjavne neboli s návrhom spokojní,
s najväčšou pravdepodobnosťou z dôvodu podielu na trhu, ktorý im bol pridelený,“ že „nič nenaznač[ovalo], že [žalobkyňa] samotnú
myšlienku dohody s konkurentmi skutočne odmietla, alebo že sa od navrhnutej dohody ako takej dištancovala,“ a že na predmetnom
stretnutí došlo navyše k výmene dôverných informácií (odôvodnenie č. 166 napadnutého rozhodnutia).
Na jednej strane treba poznamenať, že toto tvrdenie Komisie je v súlade s priebehom kartelu, z ktorého vyplýva, že od stretnutí
v Seville sa účastníci kartelu „rozhodli priznať menší význam podielom na trhu, ktoré boli až dovtedy hlavným predmetom rokovaní,
aby presunuli svoj záujem na celkové zvýšenie cien,“ (odôvodnenie č. 157 napadnutého rozhodnutia) a že o koordinovanom zvýšení
cien sa rozhodlo na ďalšom stretnutí v auguste 1997 v Bruseli (odôvodnenia č. 171 a 172 napadnutého rozhodnutia).
Na druhej strane argumentácia žalobkyne založená na jej údajnom nesúhlase s protiprávnou povahou rokovaní nie je vôbec potvrdená
informáciami pochádzajúcimi od iných podnikov, ktoré iba potvrdzujú nedostatok dôvery medzi účastníkmi kartelu a rozdielnosť
názorov veľkých a malých výrobcov (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia).
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že dôkaz o účasti žalobkyne na karteli sa netýka iba stretnutí v Seville, ktoré
sú súčasťou nižšie skúmaných tajných kontaktov.
Postoj, ktorý žalobkyňa zaujala na predmetných stretnutiach, okrem toho nie je jednoznačný. Aj keď žalobkyňa tvrdila, že nesúhlasila
s protisúťažnými rokovaniami na stretnutí týkajúcom sa PV, ktoré sa týkalo podrobného modelu rozdelenia trhu, ako aj cien,
je nesporné, že jej zástupca neopustil miesto stretnutia a zúčastnil sa na nasledujúcom stretnutí týkajúcom sa PS. Ani jej
neprítomnosť na večeri v reštaurácii v nasledujúci deň nepredstavuje nepriamy dôkaz jej nesúhlasu s tajnými rokovaniami, keďže
niektorí ďalší dotknutí účastníci, najmä Solvay a Ausimont, sa na jej tiež nezúčastnili.
Vzhľadom na tieto úvahy skutočnosti uvádzané žalobkyňou nepostačujú na preukázanie toho, že jej účasť na predmetných stretnutiach,
v priebehu ktorých došlo k protiprávnemu zosúladeniu, vôbec nemala protisúťažný charakter.
–       O telefonických hovoroch prijatých žalobkyňou
Pokiaľ ide o mnohostranné stretnutia, ktoré nasledovali po stretnutiach v Seville, Komisia konštatovala, že žalobkyňa sa na
nich fyzicky nezúčastnila, ale že bola telefonicky kontaktovaná alebo informovaná o ich výsledku. Ide jednak o štyri stretnutia
na „vysokej úrovni“, v prípade ktorých Komisia vychádzala z informácií spoločnosti Solvay, a jednak o viacero stretnutí spomenutých
spoločnosťou Atofina.
Pokiaľ ide po prvé o stretnutia spoločností Degussa, Solvay a Kemira na „vysokej úrovni“ (stretnutia v auguste 1997 a vo februári
1998 v Bruseli, stretnutia v apríli 1998 vo Frankfurte nad Mohanom a v septembri 1998 v Bruseli; odôvodnenia č. 172, 211,
215 a 239 napadnutého rozhodnutia), Komisia uviedla, že „aj keď sa [na nich] zúčastnili iba tri podniky, rokovania mali podporu
celého odvetvia“ a že „[žalobkyňa] a Ausimont boli vždy vyčerpávajúcim spôsobom (spravidla telefonicky) informované o výsledku
rokovaní“ (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).
Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že toto konštatovanie vychádza jednak z vyhlásenia spoločnosti Solvay, že „ostatné subjekty
na trhu boli informované o výsledku stretnutí spoločností Degussa, Solvay a Kemira“, pričom Komisia uviedla, že „napríklad
Solvay informovala [žalobkyňu] a spoločnosť Ausimont… o konkrétnom výsledku rokovaní“, a jednak z vyhlásenia spoločnosti Atofina,
že „FMC sa z dôvodu Company Policy (americká spoločnosť) fyzicky nezúčastnila na všetkých stretnutiach, ale bola prostredníctvom
spoločnosti Solvay priebežne informovaná a jednoznačne bola účastníkom všetkých dohôd a [všetkých] rokovaní“ (odôvodnenie
č. 172 a poznámky pod čiarou č. 175 a 176 napadnutého rozhodnutia).
Komisia rovnako zohľadnila vyhlásenie spoločnosti Solvay, pokiaľ ide o dvojstranné stretnutia spoločností Degussa a Kemira
od konca roka 1997 do začiatku roka 1998, na ktorých sa Solvay „občas zúčastňovala“. Degussa a Solvay podľa Komisie vyhlásili,
že žalobkyňa sa na nich nezúčastnila z dôvodu, že zaviedla program dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže, ale že Solvay
ju o výsledku týchto stretnutí telefonicky informovala (odôvodnenie č. 210 napadnutého rozhodnutia, ktoré odkazuje na vyššie
citované vyhlásenie spoločnosti Solvay).
Žalobkyňa popiera, že ju Solvay kontaktovala. Zdôrazňuje nepresnosť vyhlásenia spoločnosti Solvay a tvrdí, že vyjadrenia spoločnosti
Atofina sa netýkajú stretnutí na „vysokej úrovni“ a nemôžu potvrdiť vyhlásenie spoločnosti Solvay. Žalobkyňa okrem toho tvrdí,
že Komisia skreslila vyjadrenia spoločnosti Solvay, keďže konštatovala, že niektoré podniky boli informované „vyčerpávajúcim
spôsobom“ a „spravidla telefonicky“ (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu vyhlásenia spoločnosti Solvay, je potrebné poznamenať, že ide o informáciu podanú obvineným podnikom
v rámci žiadosti o zhovievavosť. Čo sa týka všetkých stretnutí na „vysokej úrovni“, predmetné vyhlásenie je formulované všeobecným
spôsobom a neumožňuje identifikovať fyzické osoby, ktoré sa zúčastnili na kontaktoch, čo bráni jeho overeniu prostredníctvom
svedeckej výpovede. V dotknutej časti vyhlásenia spoločnosti Solvay tak, ako je citovaná v poznámke pod čiarou č. 175 napadnutého
rozhodnutia, sa nespomína, že informácia bola podaná „telefonicky“ a „vyčerpávajúcim spôsobom“. Pokiaľ ide o informáciu podanú
najväčším subjektom na trhu, že viaceré podniky odvetvia boli priebežne informované o protiprávnych rokovaniach, za okolností prejednávanej
veci nemožno vylúčiť, že tento subjekt sa usiloval minimalizovať svoju úlohu pri uskutočňovaní kartelu.
Čo sa týka potvrdenia vyhlásenia spoločnosti Solvay, treba poukázať na to, že toto vyhlásenie týkajúce sa informácie poskytnutej
žalobkyni nie je potvrdené inými dôkazmi týkajúcimi sa spomenutých stretnutí. Zo spisu totiž vyplýva, že vyhlásenie spoločnosti
Atofina, ktoré Komisia uvádza v poznámke pod čiarou č. 176 napadnutého rozhodnutia, sa v skutočnosti nezmieňuje o stretnutiach
na „vysokej úrovni“, ale iba o stretnutiach „skupiny B“, ktoré sa konali od konca roka 1995 do začiatku roka 1997, pričom
posledné uvedené stretnutia prebehli prinajmenšom v prevažnej miere pred obdobím porušenia, ktoré bolo konštatované vo vzťahu
k žalobkyni. Navyše je nesporné, že Atofina sa nezúčastnila na stretnutiach, ktorých sa vyhlásenie spoločnosti Solvay týka.
Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné konštatovať, že vyhlásenie spoločnosti Solvay má skutočnú dôkaznú hodnotu, ktorá je veľmi
slabá na to, aby preukázalo, že žalobkyňa bola informovaná o výsledkoch stretnutí na „vysokej úrovni“, a že nie je priamo
potvrdené inými dôkazmi. Toto vyhlásenie preto nemôže samo osebe preukázať účasť žalobkyne na tajných kontaktoch od septembra
1997 do septembra 1998, ale môže predstavovať nanajvýš doplňujúcu skutočnosť v súbore nepriamych dôkazov, ktoré boli na tento
účel zohľadnené.
Pokiaľ ide po druhé o päť stretnutí, ktoré spomína Atofina (stretnutia z 18. septembra 1997 v Paríži, 17. novembra 1997 vo
Frankfurte nad Mohanom, 21. novembra 1997 v Paríži a z októbra 1998 v Düsseldorfe; odôvodnenia č. 180, 188, 193 a 247 napadnutého
rozhodnutia), žalobkyňa spochybňuje vierohodnosť vyhlásenia spoločnosti Atofina, že bola telefonicky informovaná, a tvrdí,
že toto vyhlásenie nie je potvrdené inými dôkazmi. Žalobkyňa predkladá vyhlásenia svojich zamestnancov identifikovaných vo
vyhlásení spoločnosti Atofina, ktorí popierajú, že boli kontaktovaní.
Čo sa týka dôkaznej hodnoty vyhlásenia spoločnosti Atofina, je potrebné poznamenať, že skutočnosť, že toto vyhlásenie bolo
uskutočnené v rámci žiadosti o zhovievavosť, sama osebe nespochybňuje jeho vierohodnosť. Nie je dôvod domnievať sa, že Atofina
sa usilovala minimalizovať svoju účasť na karteli tým, že uviedla, že v rámci viacerých stretnutí žalobkyňu kontaktovala.
Rovnako je potrebné poznamenať, že vyjadrenia o kontaktoch so žalobkyňou nie sú vôbec formulované nejasne, ale vykazujú naopak
významnú mieru podrobnosti a umožňujú identifikovať kontaktovaných zamestnancov žalobkyne. Informácia pochádza od priameho
svedka, konkrétne od zamestnanca spoločnosti Atofina, ktorý sa na sporných stretnutiach zúčastnil. Je potrebné pripomenúť,
že tento zamestnanec uskutočnil svoje vyhlásenie 26. mája 2003, čiže viacero týždňov po predložení prvých dôkazov 3. apríla
2003 (odôvodnenie č. 513 napadnutého rozhodnutia). Z podmienok jeho spolupráce, ako aj z presného obsahu jeho vyhlásenia vyplýva,
že bolo urobené zámerne a po zrelej úvahe.
Všetky tieto okolnosti teda svedčia o významnej dôkaznej hodnote predmetného vyhlásenia spoločnosti Atofina.
Pokiaľ ide o potvrdenie vyhlásenia spoločnosti Atofina, čo sa týka stretnutia z 18. septembra v Paríži, poznámka zo stretnutia
spísaná tým istým zamestnancom odkazuje – okrem vyhlásenia zamestnanca spoločnosti Atofina, že žalobkyňa bola „telefonicky
kontaktovan[á], aby sa jej poskytli informácie o stretnutiach“ – na veľké písmeno „E“, ktoré označuje žalobkyňu, a uvádza,
že táto „nebola prítomná, ale bola kontaktovaná telefonicky“ (odôvodnenia č. 180 a 181 napadnutého rozhodnutia, ako aj informácie
zo správneho spisu citované v poznámke pod čiarou č. 188 tohto rozhodnutia).
Čo sa týka stretnutia 17. novembra 1997 vo Frankfurte nad Mohanom, podľa tohto vyhlásenia boli v priebehu stretnutia telefonicky
kontaktovaní jeden alebo dvaja zamestnanci žalobkyne a zástupca spoločnosti Atofina im o stretnutí podal správu (odôvodnenie
č. 188 napadnutého rozhodnutia). Toto vyhlásenie potvrdzuje tiež poznámka zo stretnutia, ktorú predložila Atofina a ktorá
uvádza toto: „FMC = neprítomná, ale telefonicky som sa s ňou spojil (pán…), iný miestny zástupca (pán…) veľmi aktívny“ (poznámka
pod čiarou č. 200 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyňa je okrem toho spomenutá ako prvý podnik, ktorý mal oznámiť zvýšenie
cien, a jej informácie sa nachádzajú v tabuľke zo stretnutia, ktorá obsahuje minimálne ceny na zákazníka a na výrobcu (odôvodnenie
č. 192 napadnutého rozhodnutia). Degussa v odpovedi na oznámenie o výhradách okrem toho uviedla, že zástupca spoločnosti Atofina
zavolal počas stretnutia zástupcovi žalobkyne (odôvodnenie č. 192 a poznámka pod čiarou č. 206 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide o stretnutie 21. novembra v Paríži, žalobkyňa bola podľa toho istého vyhlásenia spoločnosti Atofina telefonicky
kontaktovaná, aby sa získal jej súhlas s koordinovaným zvýšením cien (odôvodnenie č. 193 napadnutého rozhodnutia) a poznámky
spísané v rámci tohto stretnutia uvádzajú ceny žalobkyne (odôvodnenie č. 197 napadnutého rozhodnutia, ako aj informácie zo
správneho spisu citované v poznámke pod čiarou č. 216).
Čo sa týka stretnutia v októbri 1998 v Düsseldorfe, správa z tohto stretnutia spomína – okrem vyhlásenia, že zástupca žalobkyne
„sledoval priebeh stretnutia telefonicky“ – aktuálny a navrhovaný podiel žalobkyne na trhu (odôvodnenia č. 247 až 249 napadnutého
rozhodnutia, ako aj informácie zo správneho spisu citované v poznámke pod čiarou č. 282 napadnutého rozhodnutia).
Z týchto skutočností vyplýva, že vyhlásenie spoločnosti Atofina má nielen významnú dôkaznú hodnotu, ale v prípade každého
dotknutého stretnutia je podložené aj listinnými dôkazmi o uvedených skutočnostiach z relevantného obdobia, ktoré poskytla
Atofina, a v prípade jedného zo stretnutí je podporené aj vyhlásením spoločnosti Degussa, ktoré táto spoločnosť uviedla vo
svojej odpovedi na oznámenie o výhradách.
Okrem toho vzhľadom na významnú dôkaznú hodnotu vyhlásenia spoločnosti Atofina, ako aj na mieru podrobnosti predložených listinných
dôkazov ich vierohodnosť nemožno spochybniť tým, že listinné dôkazy pochádzajú od toho, kto predmetné vyhlásenie uskutočnil.
Žalobkyňa totiž nespochybňuje ani pravosť listinných dôkazov predložených spoločnosťou Atofina, ani vysvetlenia, ktoré Atofina
podala, pokiaľ ide o ich obsah. Žalobkyňa spochybňuje jedine vierohodnosť týchto dokumentov ako dôkazov o jej účasti na karteli.
Vzhľadom na skutočnosť, že ide o dokumenty, ktoré spísal priamy svedok v čase skutkových okolností, ako aj vzhľadom na ich
presný a podrobný obsah je potrebné priznať im určitú dôkaznú hodnotu.
Vierohodnosť týchto dokumentov nie je spochybnená tvrdeniami žalobkyne týkajúcimi sa ich obsahu a ich miery presnosti.
Po prvé skutočnosť, že niektoré informácie sú doplnené hviezdičkami a otáznikmi, niekedy s poznámkou „overiť“, totiž nespochybňuje
vierohodnosť všetkých informácií obsiahnutých v dotknutých dokumentoch.
Po druhé tvrdenie žalobkyne, že informácie o jej cenách mohli pochádzať z iného zdroja, napríklad od jej zákazníkov, nie je
vierohodné vzhľadom na to, že tabuľky obsahujú ďalšie údaje, ktoré žalobkyňu priamo uvádzajú, konkrétne poznámky, v ktorých
sa spomína, že žalobkyňa bola kontaktovaná, že mala byť prvá, ktorá oznámi zvýšenie cien, ako aj podiel na trhu, ktorý jej
mal byť pridelený (odôvodnenia č. 188, 192 a 282 napadnutého rozhodnutia).
Po tretie je potrebné poznamenať, že žalobkyňa svojím tvrdením založeným na údajnom dvojitom použití dôkazov vychádzajúcich
z vyhlásenia spoločnosti Atofina, pokiaľ ide o mnohé stretnutia, iba odkazuje na informácie zo spisu, ktoré v napadnutom rozhodnutí
neboli vo vzťahu k nej zohľadnené.
Z jej argumentácie totiž vyplýva, že ide buď o stretnutia predchádzajúce obdobiu porušenia, ktoré bolo vo vzťahu k nej konštatované
(konkrétne stretnutia z 23. novembra 1995, 12. februára 1996, 22. a 23. mája 1996, 27. novembra 1996 ako aj „iné všeobecné
stretnutia“ v roku 1996), alebo stretnutia, v prípade ktorých pripustila svoju účasť, ako aj obsah rokovaní (stretnutia z 28.
a 29. mája 1997), alebo stretnutia, ktoré síce boli uvedené v oznámení o výhradách, ale neboli nakoniec v napadnutom rozhodnutí
konštatované (dve stretnutia v roku 1999 v Roissy a vo Frankfurte nad Mohanom). Pokiaľ ide o údajne použitú poznámku týkajúcu
sa stretnutia 26. novembra 1997 v Bruseli a ďalšie stretnutie, ktoré sa konalo „medzi júnom a septembrom 1997“, žalobkyňa
okrem toho neuvádza dotknuté odôvodnenia napadnutého rozhodnutia.
Žalobkyňa v tejto súvislosti na otázku k tomuto vyjadreniu v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára
2010 nebola schopná uviesť odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, v ktorých boli niektoré dôkazy použité dvakrát.
Teda aj za predpokladu, že niektoré rukou písané poznámky, ktoré predložila Atofina a v ktorých nebol uvedený dátum, by nebolo
možné spojiť s konkrétnymi stretnutiami, takéto tvrdenie je neúčinné, keďže sa netýka dôkazov, ktoré boli v napadnutom rozhodnutí
zohľadnené vo vzťahu k žalobkyni.
Okrem toho je potrebné poukázať na to, že aj keby údajná nepresnosť dôkazov predložených spoločnosťou Atofina bola preukázaná,
je vysvetlená odstupom času, ktorý uplynul medzi spornými skutočnosťami a okamihom, keď bol ten, kto urobil vyhlásenie, vyzvaný,
aby si na ne spomenul. Vzhľadom na to, že tieto nepresnosti sa týkajú iných skutočností ako sú tie, ktoré boli vo vzťahu k žalobkyni
zohľadnené, nemôžu spochybniť vierohodnosť dôkazov o nadviazaní kontaktov so žalobkyňou a o použití jej informácií, keďže
tieto posledné uvedené aspekty sa jednoznačne a presne potvrdili.
Žalobkyňa po štvrté uvádza, že v rámci svojej odpovede na oznámenie o výhradách spochybnila informáciu, ktorú poskytol dotknutý
zamestnanec spoločnosti Atofina, týkajúcu sa údajnej účasti jedeného z jej zástupcov na stretnutí 12. februára 1996 v Paríži.
Žalobkyňa na spochybnenie tejto informácie uvádza, že predložila opačné vyhlásenie svojho zamestnanca, ako aj kópiu jeho pasu
s pečiatkou potvrdzujúcou jeho vstup na územie Spojených štátov 10. februára 1996.
Je potrebné poznamenať, že vyhlásenie predložené žalobkyňou spochybňuje konkrétne vyjadrenie zamestnanca spoločnosti Atofina.
Vzhľadom na dôkaz predložený žalobkyňou je totiž málo pravdepodobné, že jej zástupca, ktorý vstúpil na územie Spojených štátov
10. februára, sa mohol o dva dni neskôr dostaviť do Paríža. Okrem toho treba poznamenať, že Komisia toto konštatovanie vzala
do úvahy, a keďže informácia spoločnosti Atofina nebola potvrdená, Komisia nekonštatovala účasť žalobkyne na predmetnom stretnutí.
Skutočnosť, že žalobkyňa spochybnila informáciu predloženú spoločnosťou Atofina, ktorá nebola vo vzťahu k žalobkyni zohľadnená,
však nemôže ovplyvniť vierohodnosť dotknutého vyhlásenia ako celku.
Vzhľadom na to, že žalobkyňa napokon tvrdí, že Komisia nezohľadnila vyhlásenia jej zamestnancov, ktorí spochybnili, že ich
Atofina kontaktovala, treba poznamenať, že ako vyplýva najmä z odôvodnení č. 186, 191, 192 a 253 napadnutého rozhodnutia,
Komisia správne zohľadnila toto konštatovanie zamestnancov žalobkyne a posúdila ho vzhľadom na ostatné dôkazy, ktoré mala
k dispozícii.
Vzhľadom na tieto konštatovania je potrebné vyvodiť záver, že súbor nepriamych dôkazov, ktoré vyplývajú jednak z informácií
od spoločnosti Atofina týkajúcich sa telefonických kontaktov so žalobkyňou v rámci stretnutí, ktoré sa konali od septembra
1997 do októbra 1998, a jednak z uvedenia jej názvu a údajov, ktoré sa jej týkajú, v listinných dôkazoch týkajúcich sa týchto
stretnutí, z právneho hľadiska dostatočne preukazujú účasť žalobkyne na protiprávnych kontaktoch počas dotknutého obdobia.
Rovnako je potrebné poukázať na to, že pokiaľ ide o jedno stretnutie, tieto skutočnosti potvrdila Degussa, a okrem toho sa
tieto skutočnosti zhodujú s vyhlásením spoločnosti Solvay, ktoré sa týka informácie, ktorá bola poskytnutá žalobkyni v rámci
ostatných stretnutí uskutočnených počas toho istého obdobia.
Argumentáciu žalobkyne týkajúcu sa dotknutých dôkazov teda nemožno prijať.
–       O kontaktoch nadviazaných v rámci zasadnutí CEFIC
Komisia konštatovala účasť žalobkyne na tajných kontaktoch, ktoré sa uskutočnili v rámci piatich polročných zasadnutí CEFIC,
ktoré nasledovali po zasadnutí v Seville (konkrétne zasadnutia v novembri 1997, v máji a novembri 1998, v apríli a novembri
1999; odôvodnenia č. 198 až 207, 221 až 232, 254 až 258, 264 a 265, 273 až 275 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyňa priznáva svoju účasť na polročných zasadnutiach CEFIC, ale popiera, že sa zúčastnila na tajných kontaktoch, pričom
tvrdí, že v tomto smere neexistuje dostatočne presný a zhodujúci sa dôkaz. Žalobkyňa uvádza, že predmetné stretnutia sa konali
na verejných miestach, a to v reštauráciách, baroch alebo hotelových kuloároch. Podľa žalobkyne teda rokovania museli spočívať
iba v dvojstranných kontaktoch alebo sa museli uskutočniť po odchode jej zástupcov.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry citovanej v bode 159 vyššie, ak Komisia preukáže
účasť dotknutého podniku na protiprávnych stretnutiach, prináleží tomuto podniku, aby predložil dôkazy, ktoré môžu preukázať,
že jeho účasť na uvedených stretnutiach nemala protisúťažný charakter.
V prvom rade je teda potrebné preskúmať, či bola účasť žalobkyne na protiprávnych rokovaniach preukázaná, pokiaľ ide o tajné
kontakty v rámci predmetných piatich zasadnutí CEFIC, a potom prípadne, či žalobkyňa predložila dôkazy, ktoré by mohli preukázať,
že jej účasť napriek tomu nemala protisúťažný charakter.
Pokiaľ ide po prvé o kontakty nadviazané na večeri v reštaurácii, ktorá sa konala v predvečer zasadnutia CEFIC 26. a 27. novembra
1997 v Bruseli, Komisia konštatovala, že Degussa, EKA Chemicals, Solvay a Atofina uviedli, že žalobkyňa a Kemira „boli skutočne
prítomné, že určite vedeli o protisúťažnej povahe rokovaní… a že sa na nich zúčastnili“ (odôvodnenie č. 199 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyňa tvrdí, že EKA Chemicals sa o nej vôbec nezmienila, že Solvay iba zostavila zoznam účastníkov, v ktorom sa jej zamestnanci
nenachádzajú, pričom dodala, že „pravdepodobne všetci ostatní účastníci“ zasadnutia boli tiež prítomní, a že informácie od
spoločností Atofina a Degussa pozostávali iba z uvedenia osôb prítomných na večeri, vrátane jej zástupcov. Žalobkyňa uvádza,
že jeden z jej zástupcov predložil vyhlásenie, ktoré popiera jej účasť na protiprávnych stretnutiach.
Je potrebné poukázať na to, že ako vyplýva z dôkazov uvedených v poznámke pod čiarou č. 218 napadnutého rozhodnutia, ktoré
Komisia predložila v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010, konštatovanie, že zamestnanec žalobkyne
sa zúčastnil na večeri, počas ktorej účastníci viedli protiprávne rokovania, vyplýva z vyhlásení spoločností Atofina a Degussa,
ktoré sú v tomto smere presné.
Keďže účasť žalobkyne na týchto protiprávnych kontaktoch vyplýva zo súboru zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, nemôže byť spochybnená
vyhlásením jej dotknutého zamestnanca, ktorý výslovne nepopiera, že sa na večeri zúčastnil, ale iba tvrdí, že sa nezúčastnil
na tajných kontaktoch.
Rovnako je potrebné poznamenať, že účasť žalobkyne na predmetných protiprávnych rokovaniach vyplýva aj z ďalších skutočností
uvedených v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorých jednak pri rozdelení regionálnych právomocí bolo rozhodnuté, že žalobkyňa
bude zodpovedná za Španielsko a Portugalsko, a jednak žalobkyňa sa zúčastnila na stretnutí týkajúcom sa PS, ktoré sa konalo
v rámci toho istého zasadnutia, ako aj na jednom z nasledujúcich miestnych stretnutí (odôvodnenia č. 201 a 208 napadnutého
rozhodnutia).
Pokiaľ ide po druhé o kontakty nadviazané v rámci nasledujúceho zasadnutia v máji 1998 v Évian-les-Bains, konkrétne na dvoch
stretnutiach týkajúcich sa PV a PS, z dôkazov uvedených v odôvodneniach č. 222 a 226 napadnutého rozhodnutia, ktoré Komisia
predložila v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010, vyplýva, že Degussa a Solvay účasť žalobkyne
potvrdili. Pokiaľ ide o stretnutie týkajúce sa PS, Atofina pripojila tabuľku zo stretnutia, ktorá obsahuje číselné údaje o predaji
PS, vrátane údajov o žalobkyni (odôvodnenie č. 228 napadnutého rozhodnutia).
Vo vyhlásení, ktoré žalobkyňa predložila v prílohe žaloby, jej dotknutý zamestnanec pripustil existenciu protiprávnych rokovaní
o PS v rámci tohto zasadnutia takto:
„Tiež som sa zúčastnil na zasadnutí CEFIC v máji 1998 v Évian-les-Bains. V priebehu tohto stretnutia sa konverzácia ešte raz
odchýlila k téme podielov na trhu, ako je uvedené v [oznámení o výhradách]. Malí výrobcovia ako [žalobkyňa] odmietli prijať
zmrazenie podielov na trhu, lebo sme chceli pokračovať v hospodárskej súťaži.“
Pokiaľ ide po tretie o kontakty nadviazané v rámci zasadnutí z 25. a 26. novembra 1988 v Bruseli, konkrétne stretnutie týkajúce
sa PS z 25. novembra v reštaurácii a stretnutie týkajúce sa PS v nasledujúci deň, z dôkazov uvedených v odôvodneniach č. 255
a 257 napadnutého rozhodnutia, ktoré Komisia predložila v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010,
vyplýva, že Degussa vyhlásila, že zástupca žalobkyne sa zúčastnil na týchto dvoch protiprávnych stretnutiach. Pokiaľ ide o stretnutie
týkajúce sa PV, toto vyhlásenie potvrdila Kemira (odôvodnenie č. 255 napadnutého rozhodnutia).
Pokiaľ ide po štvrté o kontakty nadviazané v rámci zasadnutí CEFIC v apríli 1999 v Estorile, z odôvodnenia č. 265 napadnutého
rozhodnutia vyplýva, že podľa spoločnosti Degussa kontakty týkajúce sa PV sa uskutočnili večer v hotelovom bare.
Po piate z odôvodnenia č. 273 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že podľa spoločnosti Degussa sa žalobkyňa v predvečer zasadnutia
CEFIC zo 16. novembra 1999 v Bruseli zúčastnila na stretnutí týkajúcom sa PV. Konanie tohto protiprávneho rokovania uznali
spoločnosti Solvay, Atofina, Kemira a Ausimont.
Je potrebné poukázať na to, že hoci konštatovanie týkajúce sa účasti žalobkyne na protiprávnych kontaktoch nadviazaných v rámci
týchto posledných uvedených stretnutí priamo vyplýva iba z vyhlásenia spoločnosti Degussa, môže sa považovať za preukázané,
ako to uviedla Komisia v odôvodnení č. 275 napadnutého rozhodnutia, vzhľadom na všetky nepriame dôkazy o účasti žalobkyne
na tajne dohodnutých konaniach v rámci viacerých stretnutí organizovaných za rovnakých podmienok. Predmetné stretnutia konkrétne
spadajú do toho istého obdobia, do ktorého spadajú dve stretnutia, v prípade ktorých žalobkyňa pripustila svoju prítomnosť
na protiprávnych rokovaniach (pozri body 235 až 242 nižšie).
Konštatovanie vyplývajúce z týchto zhodujúcich sa dôkazov nemôže byť spochybnené vyhlásením zamestnanca žalobkyne, ktorý bez
toho, aby výslovne poprel, že bol prítomný na stretnutiach, ktoré sa uskutočnili v rámci predmetných zasadnutí, spochybňuje
iba to, že sa zúčastnil na protiprávnych kontaktoch.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti je potrebné konštatovať, že Komisia uviedla súbor nepriamych dôkazov, ktoré presvedčivým
spôsobom odôvodňujú jej záver týkajúci sa účasti žalobkyne na protiprávnych stretnutiach, ktoré sa uskutočnili v rámci predmetných
zasadnutí CEFIC.
Tento záver nemôže byť spochybnený tvrdením žalobkyne, že predmetné protiprávne kontakty sa mohli konať dvojstranne alebo
v jazykoch, ktoré jej zamestnanci neovládali, a unikli teda jej pozornosti. Táto argumentácia nie je vierohodná jednak vzhľadom
na zložitosť rokovaní, ktorých obsah je uvedený predovšetkým v odôvodneniach č. 200 až 205, 223 až 229, 256, 257 a 274 napadnutého
rozhodnutia, a jednak vzhľadom na uvedenie názvov žalobkyne a jej údajov v dokumentoch vypracovaných v bezprostrednej súvislosti
s tajnými kontaktmi, ktoré sa uskutočnili počas toho istého obdobia (pozri body 179 až 182 vyššie).
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti potvrdzujúce účasť žalobkyne na predmetných tajných kontaktoch sa žalobkyňa nemôže úspešne
odvolávať na vedľajšiu poznámku Komisie v súvislosti s jedným z dotknutých stretnutí, podľa ktorej „nie je nepredstaviteľné,
že… rozličné rokovania sa uskutočnili skôr na dvojstrannom základe“ (odôvodnenie č. 167 napadnutého rozhodnutia).
Keďže žalobkyňa neuviedla žiadny ďalší dôkaz, ktorý by mohol preukázať, že jej účasť na predmetných stretnutiach nemala protisúťažný
charakter, Komisia správne konštatovala jej účasť na tajných kontaktoch nadviazaných v rámci dotknutých zasadnutí CEFIC.
–       O stretnutí z 13. júla 1998 v Königswinteri
V odôvodneniach č. 233 až 236 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že 13. júla 1998 sa v Königswinteri uskutočnilo
stretnutie spoločností Degussa, Solvay a žalobkyne, ktoré zorganizovala Degussa s cieľom „overiť, či boli tieto tri spoločnosti
rozhodnuté presvedčiť spoločnosť Atochem, aby ukončila výrobu PS s cieľom znížiť kapacity v tomto odvetví“.
Z odôvodnení č. 234 a 235 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že účasť žalobkyne na tomto stretnutí vyplýva z vyhlásenia spoločnosti
Degussa, ktoré je potvrdené odpoveďou spoločnosti Solvay na oznámenie o výhradách.
Žalobkyňa popiera svoju účasť na stretnutí v Königswinteri, pričom vychádza z vyhlásenia svojho dotknutého zamestnanca, ako
aj z účtu za taxík, ktorý obsahuje jeho meno a ktorý bol v deň stretnutia vystavený v Barcelone. Žalobkyňa okrem toho tvrdí,
že Solvay v skutočnosti nepotvrdila jej účasť na tomto stretnutí. Žalobkyňa spochybňuje vyhlásenie spoločnosti Solvay, že
„sa zúčastnila na dohode so spoločnosťou Atochem tým, že na výmenu poskytla určitú náhradu v Španielsku“ (odôvodnenie č. 244
napadnutého rozhodnutia).
Je potrebné poznamenať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, sú vyhlásenia spoločností Degussa a Solvay formulované
jasne a jednoznačne potvrdzujú prítomnosť žalobkyne v Königswinteri. Aj keď totiž Solvay predmetné stretnutie nespomenula
vo svojej žiadosti o zhovievavosť, ale len vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách, po podaní svojej žiadosti o zhovievavosť
uviedla, že Atochem žiadala náhradu za zatvorenie svojho závodu na výrobu PS, pričom uviedla, že Degussa v tejto súvislosti
nadviazala kontakt so žalobkyňou a s ňou samotnou (informácie zo spisu čiastočne citované v poznámke pod čiarou č. 271 napadnutého
rozhodnutia).
Vzhľadom na tieto skutočnosti, ako aj na skutočnosť, že účet za taxík vystavený v deň stretnutia v Barcelone nie je dôkazom,
že zástupca žalobkyne sa v ten istý deň nedostavil do Königswinteru, Komisia správne konštatovala účasť žalobkyne na predmetnom
stretnutí (odôvodnenie č. 236 napadnutého rozhodnutia).
Rovnako je potrebné konštatovať, že hoci sa žalobkyňa nezúčastnila na neskoršom stretnutí v rovnakej veci z 1. októbra 1998,
informácie o tomto stretnutí sú tiež nepriamymi dôkazmi o jej účasti na rokovaniach týkajúcich sa zatvorenia závodu spoločnosti
Atochem na výrobu PS.
Ako vyplýva z odôvodnení č. 243 a 244 napadnutého rozhodnutia, Degussa aj Solvay uviedli, že cieľom stretnutia 1. októbra
1998 v Paríži bolo predložiť spoločnosti Atochem návrh, ktorý prijali spoločnosti Degussa a Solvay a žalobkyňa na stretnutí
v Königswinteri. Z odôvodnenia č. 277 napadnutého rozhodnutia rovnako vyplýva, že po zatvorení výrobných závodov spoločností
Atochem a Caffaro mali byť podiely týchto dvoch spoločností na trhu s PS v zásade pridelené spoločnostiam Solvay a Degussa
a žalobkyni.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti nemožno prijať tvrdenia, ktoré žalobkyňa uvádza na účely spochybnenia svojej účasti na
kontaktoch nadviazaných v Königswinteri, pokiaľ ide o zatvorenie závodu spoločnosti Atochem.
–       O stretnutí so spoločnosťou Degussa z 28. septembra 1998 v Bruseli
V odôvodneniach č. 239 až 242 napadnutého rozhodnutia sa Komisia zmienila o stretnutí spoločností Degussa a Solvay na „vysokej
úrovni“ z 28. septembra 1998 v Bruseli. Komisia konštatovala, že „následne (popoludní) sa uskutočnilo dvojstranné stretnutie
vysokého zástupcu spoločnosti Degussa a vysokého zástupcu [žalobkyne], tiež v Bruseli […, ktoré malo] za cieľ umožniť spoločnosti
Degussa oznámiť výsledky stretnutia z rána toho istého dňa“. Toto konštatovanie vychádza z informácie spoločnosti Degussa,
ako aj zo záznamu v diári zamestnanca spoločnosti Degussa (odôvodnenie č. 241 a poznámka pod čiarou č. 267 napadnutého rozhodnutia).
Žalobkyňa nespochybňuje konanie tohto stretnutia, ale iba jeho predmet, pričom uvádza, že Degussa sa vo svojej žiadosti o zhovievavosť
o tomto stretnutí vôbec nezmienila a že vo svojich neskorších informáciách iba poznamenala, že „predmetom stretnutia bolo
všeobecné rokovanie týkajúce sa vývoja európskeho trhu s PV, najmä vzhľadom na zvýšenú úroveň dosiahnutých cien a možnosti
udržania takej úrovne“.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že skutočnosť, že predmetné stretnutie sa v žiadosti spoločnosti Degussa o zhovievavosť
nespomína, je nepodstatná, keďže žalobkyňa jeho uskutočnenie nespochybňuje. Pokiaľ ide o kolúzny predmet tohto stretnutia,
je potrebné poznamenať, ako to uviedla aj Komisia, že tento je potvrdený skutočnosťou, že stretnutie so žalobkyňou sa uskutočnilo
po stretnutí so spoločnosťou Solvay, ktorého protiprávny predmet nie je spochybnený, že v diári zamestnanca spoločnosti Degussa
je toto stretnutie uvedené ako „nasledujúce stretnutie“ (nächstes Meeting) a že bolo zahrnuté do zoznamu tajných kontaktov
poskytnutých spoločnosťou Degussa (poznámka pod čiarou č. 267 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na tieto skutočnosti nemôžu tvrdenia žalobkyne spochybniť konštatovania Komisie vo vzťahu k predmetnému stretnutiu.
–       O stretnutiach týkajúcich sa PS
Komisia v napadnutom rozhodnutí zohľadnila túto sériu stretnutí spoločností Degussa, Solvay a Ausimont a žalobkyne, ktoré
sa týkali PS:
–        stretnutie zo 16. septembra 1998 v Lyone (odôvodnenia č. 237 a 238 napadnutého rozhodnutia),
–        stretnutie začiatkom roka 1999 v Miláne (odôvodnenia č. 259 až 263 napadnutého rozhodnutia),
–        stretnutie počas leta 1999 v Bazileji (odôvodnenia č. 267 až 270 napadnutého rozhodnutia),
–        stretnutie z 13. decembra 1999 vo Fribourgu (odôvodnenia č. 276 až 279 napadnutého rozhodnutia).
Je potrebné poukázať na to, že pokiaľ ide o stretnutia v Miláne a vo Fribourgu, žalobkyňa priznáva svoju účasť, ako aj skutočnosť,
že rokovania „skĺzli“ k „nevhodným“ témam, ale tvrdí, že jej zástupca im venoval „málo pozornosti“.
Keďže prítomnosť žalobkyne a protiprávny obsah rokovaní boli preukázané, prináleží žalobkyni, aby predložila dôkazy, ktoré
môžu preukázať, že jej účasť na uvedených stretnutiach vôbec nemala protisúťažnú povahu, tak, že preukáže, že svojim konkurentom
oznámila, že na týchto stretnutiach sa zúčastnila s odlišným zámerom ako oni (pozri judikatúru citovanú v bode 159 vyššie).
Žalobkyňa v tejto súvislosti tvrdí, vychádzajúc z vyhlásenia svojho zamestnanca, ktorý sa na týchto dvoch stretnutiach zúčastnil,
že účelom týchto stretnutí bolo rokovanie o prostriedkoch, ktorými mohlo priemyselné odvetvie disponovať na zmierenie obáv
vytvorených hnutím „antibór“, a že vzhľadom na tieto obavy už začala uvažovať o vývoji „alternatívneho výrobku“ – PKS. Hoci
teda žalobkyňa pripúšťa, že ostatní výrobcovia sa počas predmetných stretnutí podieľali na protiprávnych rokovaniach, tvrdí,
že tieto rozhovory nezaujímali jej zástupcu, ktorý sa teda nezúčastnil na protiprávnych rokovaniach, aj keď miesto rokovania
neopustil. Toto vysvetlenie je podľa žalobkyne potvrdené spoločnosťou Degussa, ktorá tvrdí, že predmetné stretnutia sa konali
v rámci protiprávnych rokovaní.
Je potrebné poukázať na to, že predmetné stretnutia sa uskutočnili v čase, keď bol kartel značne rozvinutý, a predchádzalo
im viacero tajných kontaktov za účasti žalobkyne. Sama žalobkyňa pripúšťa protiprávny obsah rokovaní, bez akéhokoľvek náznaku,
že s nimi otvorene nesúhlasila alebo že svojim konkurentom dala najavo, že sa na týchto stretnutiach zúčastnila s odlišným
zámerom ako oni.
Okrem toho je málo pravdepodobné, že by žalobkyňa nemala nijaký záujem na protiprávnych rokovaniach týkajúcich sa cien PS,
keďže v rokoch 1999 a 2000 pokračovala v jeho výrobe a patrila medzi jeho štyroch najväčších výrobcov, ktorí sa všetci zúčastnili
na tých istých stretnutiach, a PKS začala predávať až v roku 2002 (odôvodnenie č. 36 napadnutého rozhodnutia).
Dôkazy o predmetných stretnutiach okrem toho zahŕňajú tabuľky obsahujúce spresnenia týkajúce sa podielov účastníkov na trhu
(odôvodnenie č. 261 napadnutého rozhodnutia) a poukazujú na rokovania o pridelení podielov na trhu, ktoré sa uvoľnili po zatvorení
výrobných závodov spoločností Atochem a Caffaro a ktoré „mali byť v zásade pridelené spoločnostiam Solvay a Degussa a žalobkyni
v závislosti od ich skutočného podielu na trhu“ (odôvodnenie č. 277 napadnutého rozhodnutia).
Navyše vyjadrenie spoločnosti Degussa, že predmetné stretnutia sa konali „pri príležitosti“ legálnych stretnutí na rozdiel
od toho, čo tvrdí žalobkyňa, neznamená, že protiprávne rokovania sa uskutočnili „náhodou“ alebo mali náhodný charakter.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti tvrdenia žalobkyne nie sú dostatočné na to, aby preukázali, že jej účasť na predmetných
rokovaniach vôbec nemala protisúťažný charakter.
Pokiaľ ide o stretnutia v Lyone a Bazileji, treba poznamenať, že hoci účasť žalobkyne na týchto stretnutiach vyplýva z informácií
pochádzajúcich od spoločností Degussa a Solvay, ktoré nie sú podložené ďalšími dôkazmi, vzhľadom na totožnosť ich účastníkov
a ich predmetu, ako aj na malý časový odstup medzi nimi Komisia správne konštatovala účasť žalobkyne na všetkých týchto stretnutiach.
Tvrdenia žalobkyne týkajúce sa stretnutí, ktorých predmetom bol PS, konaných od septembra 1998 do decembra 1999 preto nemôžu
uspieť.
–       Záver
Je potrebné pripomenúť, že dôkazy, ktoré Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, aby preukázala, že podnik porušil článok
81 ods. 1 ES, musia byť posúdené nie izolovane, ale ako celok (pozri judikatúru citovanú v bode 108 vyššie).
Na základe preskúmania uvedeného v bodoch 133 až 244 vyššie je potrebné konštatovať, že všetky analyzované skutočnosti predstavovali
súbor nepriamych dôkazov, ktoré z právneho hľadiska dostatočne preukazujú účasť žalobkyne na porušení.
Komisia totiž v prípade každej zo skutočností zakladajúcich toto porušenie predložila vierohodný dôkaz, ktorý bol v mnohých
prípadoch priamo potvrdený ďalšími dôkazmi. Účasť žalobkyne na karteli vyplýva jednak z jej účasti na viacerých stretnutiach
a tajných kontaktoch a jednak z uvedenia jej názvu a jej údajov v jednotlivých dokumentoch vypracovaných v bezprostrednej
súvislosti s týmito kontaktmi. Tvrdenia žalobkyne založené na údajnom skreslení alebo „prikrášlení“ dôkazov nie sú vzhľadom
na vyššie uvedenú analýzu dôvodné.
Pokiaľ Komisia v prípade niektorých protiprávnych skutočností uviedla samostatné dôkazy, ktoré nemohli byť priamo potvrdené
ďalšími dôkazmi, je potrebné pripomenúť, že v prípade súboru zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, ktoré preukazujú účasť na
karteli, sa vyžaduje skutočne vierohodné vysvetlenie, aby súd nadobudol presvedčenie, že počas určitej fázy série stretnutí
sa stali veci úplne odlišné od tých, ku ktorým došlo počas predchádzajúcich a neskorších stretnutí (pozri bod 127 vyššie).
Vzhľadom na vyššie vykonanú analýzu je však potrebné konštatovať, že žalobkyňa neuviedla presvedčivé tvrdenie, aby spochybnila
dôkazy, ktoré Komisia vo vzťahu k nej zohľadnila, najmä pokiaľ ide o niektoré stretnutia, ktoré sa uskutočnili v rámci zasadnutí
CEFIC, v prípade ktorých Komisia vychádzala z nepriamych dôkazov pochádzajúcich z jediného informačného zdroja (pozri body
216 a 243 vyššie).
Vzhľadom na všetky tieto úvahy je potrebné zamietnuť námietku žalobkyne, ktorou sa domáha, aby sa na základe zásady
in dubio pro reo
zohľadnili pochybnosti v jej prospech. Na základe celkového posúdenia táto námietka, ako aj osobitné výhrady žalobkyne nemôžu
spochybniť súbor presných a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov zohľadnený v napadnutom rozhodnutí.
Zákonnosť konštatovania účasti žalobkyne na predmetnom porušení napokon nemôže byť spochybnená jej tvrdeniami, ktorými sa
na základe opisu vývoja na trhu v minulosti a najmä na základe významného zvýšenia jej podielu na trhu v EHP v rokoch 1993
až 2001 usilovala preukázať, že sa na trhu správala „agresívne“.
Po prvé totiž skúmať účinky dohody alebo zosúladeného postupu nie je potrebné, pokiaľ sa preukáže ich protisúťažný cieľ (rozsudky
Súdneho dvora z 19. marca 2009, Archer Daniels Midland/Komisia, C‑510/06 P, Zb. s. I‑1843, bod 140, a zo 4. júna 2009, T‑Mobile
Netherlands a i., C‑8/08, Zb. s. I‑4529, body 28 až 30).
Po druhé zodpovednosť konkrétneho podniku za porušenie je náležite preukázaná vtedy, ak sa zúčastnil na stretnutiach a vedel
o ich protisúťažnom cieli, aj keď následne nevykonal niektoré z opatrení, ktoré boli dohodnuté na týchto stretnutiach (rozsudok
Súdneho dvora z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb. s. I‑8375, body 508 a 509).
Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba konštatovať, že prvý žalobný dôvod nie je dôvodný a musí sa preto zamietnuť.

O druhom žalobnom dôvode, založenom na porušení práva na obhajobu v rámci prístupu k spisu
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa tvrdí, že Komisia vychádzala z určitých skutočností v jej neprospech, ktoré sa zakladajú na odpovediach spoločností
Solvay a Degussa na oznámenie o výhradách, bez toho, aby jej dala možnosť vyjadriť sa k týmto skutočnostiam.
Pokiaľ ide po prvé o informácie od spoločnosti Solvay týkajúce sa telefonických hovorov, táto neuviedla dátumy, v ktorých
kontaktovala žalobkyňu. Komisia dospela k záveru, že išlo o stretnutia opísané v odôvodneniach č. 171 až 174, 211, 215 až
217, a 239 až 242 napadnutého rozhodnutia (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia). Zdá sa však, že Solvay vo svojej odpovedi
na oznámenie o výhradách svoju účasť na stretnutí spomenutom v odôvodneniach č. 215 až 217 napadnutého rozhodnutia poprela.
Táto skutočnosť má osobitný význam vzhľadom na to, že Komisia vychádzala z údajných hovorov spoločnosti Solvay, aby následne
potvrdila údajné hovory spoločnosti Atofina. Žalobkyňa však nemala prístup k odpovedi spoločnosti Solvay na oznámenie o výhradách,
aby sa mohla oboznámiť s tým, čo Solvay uviedla k predmetu tohto stretnutia.
Po druhé Komisia vychádzala z odpovedí spoločností Degussa a Solvay na oznámenie o výhradách, pokiaľ ide o stretnutie v septembri
1998 v Bruseli (odôvodnenia č. 239 až 242 napadnutého rozhodnutia). Žalobkyňa však nemala možnosť oboznámiť sa s prípadnými
vyjadreniami spoločnosti Solvay v jej odpovedi na oznámenie o výhradách vo veci telefonického hovoru, ktorý v súvislosti s týmto
stretnutím údajne prijala.
Po tretie Komisia vychádzala z odpovedi spoločnosti Solvay na oznámenie o výhradách, aby podporila tvrdenie spoločnosti Degussa,
že žalobkyňa sa zúčastnila na stretnutí v novembri 1999 v Bruseli (odôvodnenia č. 273 až 275 napadnutého rozhodnutia). Keďže
žalobkyňa nevedela, čo Solvay uviedla, nemohla na túto výhradu odpovedať.
Žalobkyňa okrem toho nebola schopná pripraviť si svoju obhajobu, keďže nemala prístup k predmetným odpovediam, ktoré mohli
tiež obsahovať dôkazy v jej prospech.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Posúdenie Všeobecným súdom
Podľa článku 27 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 sa právo príslušných strán na obhajobu musí v konaní plne rešpektovať. Strany
majú právo na prístup k dokumentácii Komisie, s výhradou oprávnených záujmov podnikov pri ochrane ich obchodného tajomstva.
Podľa ustálenej judikatúry právo na prístup k spisu, ktoré vyplýva zo zásady práva na obhajobu, znamená, že Komisia musí dotknutému
podniku umožniť preskúmať všetky dokumenty uvedené vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné pre jeho obhajobu (pozri
v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 2. októbra 2003, Corus UK/Komisia, C‑199/99 P, Zb. s. I‑11177, body 125 až 128, a rozsudok
Súdu prvého stupňa z 29. júna 1995, Solvay/Komisia, T‑30/91, Zb. s. II‑1775, bod 81).
Ide o písomnosti svedčiace tak v prospech, ako aj v neprospech dotknutého podniku, s výnimkou obchodných tajomstiev iných
podnikov, interných dokumentov Komisie a iných dôverných informácií (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode
109 vyššie, bod 68).
Pokiaľ ide o listiny v neprospech dotknutého podniku, neoznámenie dokumentu je porušením práva na obhajobu iba v prípade,
ak dotknutý podnik preukáže po prvé, že Komisia vychádzala z tohto dokumentu na podporu svojej výhrady týkajúcej sa existencie
porušenia, a po druhé, že túto výhradu možno preukázať len odkazom na tento dokument. Prináleží teda dotknutému podniku, aby
preukázal, že výsledok, ku ktorému Komisia vo svojom rozhodnutí dospela, by bol odlišný, ak by sa tento neoznámený dokument
musel vylúčiť ako dôkazný prostriedok (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 109 vyššie, body 71 až 73).
Naproti tomu, pokiaľ ide o neoznámenie dokumentu v jeho prospech, dotknutý podnik musí iba preukázať, že toto nesprístupnenie
mohlo na jeho úkor ovplyvniť priebeh konania a obsah rozhodnutia Komisie. Stačí, ak podnik preukáže, že mohol uvedené dokumenty,
ktoré boli v jeho prospech, použiť na svoju obhajobu (rozsudky z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
už citovaný v bode 253 vyššie, bod 318, a Hercules Chemicals/Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 81), najmä tým, že
preukáže, že by mohol uviesť skutočnosti, ktoré sa nezhodovali so závermi, ku ktorým Komisia dospela v štádiu oznámenia výhrad,
a teda mohol akokoľvek ovplyvniť závery uvedené v rozhodnutí (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 109
vyššie, bod 75).
Pokiaľ ide o prístup k odpovediam ostatných dotknutých podnikov na oznámenie o výhradách, je potrebné pripomenúť, že také
odpovede nie sú súčasťou vyšetrovacieho spisu v pravom zmysle slova (rozsudok Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode
122 vyššie, bod 380).
Pokiaľ ide o dokumenty, ktoré nie sú súčasťou spisu zostaveného v okamihu doručenia oznámenia o výhradách, Komisia je povinná
sprístupniť uvedené odpovede ostatným dotknutým podnikom iba v prípade, ak sa preukáže, že obsahujú nové skutočnosti v neprospech
alebo v prospech dotknutých podnikov.
V prejednávanej veci žalobkyňa v žalobe tvrdí, že Komisia porušila jej právo na obhajobu z dôvodu, že v napadnutom rozhodnutí
použila niektoré skutočnosti v jej neprospech, ktoré sa zakladali na odpovediach spoločností Solvay a Degussa na oznámenie
o výhradách, ku ktorým nemala možnosť sa vyjadriť. Žalobkyňa ďalej tvrdí, že nebola schopná pripraviť si svoju obhajobu, keďže
nemala prístup k predmetným odpovediam, ktoré mohli obsahovať aj skutočnosti v jej prospech.
Na pojednávaní žalobkyňa okrem toho uviedla novú argumentáciu založenú na neumožnení prístupu k dokumentu spoločnosti Solvay,
ktorý Komisia predložila v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania nariadených Všeobecným súdom 6. januára 2010 (pozri
bod 300 nižšie).
–       O údajných skutočnostiach v neprospech žalobkyne založených na odpovediach spoločností Solvay a Degussa na oznámenie o výhradách
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že ak chce Komisia na účely preukázania existencie porušenia vychádzať zo skutočnosti založenej
na odpovedi na oznámenie o výhradách, ostatné podniky zúčastnené na tomto konaní musia mať možnosť vyjadriť sa k takému novému
dôkazu. Za takých okolností predmetná skutočnosť predstavuje totiž skutočnosť svedčiacu v neprospech jednotlivých podnikov,
ktoré sa na porušení zúčastnili (rozsudky Súdu prvého stupňa Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie,
bod 386, a z 27. septembra 2006, Avebe/Komisia, T‑314/01, Zb. s. II‑3085, bod 50).
Dokument možno považovať za dokument svedčiaci v neprospech len vtedy, ak ho Komisia použije na podporu zistenia porušenia,
ktorého sa podnik dopustil. Na preukázanie porušenia práva na obhajobu nestačí, aby dotknutý podnik preukázal, že sa počas
správneho konania nemohol vyjadriť k dokumentu použitému v ktorejkoľvek časti napadnutého rozhodnutia. Tento podnik musí preukázať,
že Komisia tento dokument použila v napadnutom rozhodnutí ako doplňujúci dôkaz na účely konštatovania porušenia, na ktorom
sa podnik zúčastnil (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. decembra 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied a Technische Unie/Komisia, T‑5/00 a T‑6/00, Zb. s. II‑5761, bod 35).
V prejednávanej veci je nesporné, že Komisia 24. februára 2006 sprístupnila žalobkyni výňatky z odpovedí spoločností Solvay
a Degussa na oznámenie o výhradách, ktoré obsahovali nové skutočnosti, ktoré chcela použiť proti žalobkyni. Ide o body č. 249
až 254 odpovede spoločnosti Solvay, ktoré sa týkajú stretnutia z 13. júla 1998 v Königswinteri k zatvoreniu závodu spoločnosti
Atochem na výrobu PS a body 26 až 28 odpovede spoločnosti Degussa, ktoré sa týkajú telefonického kontaktu so žalobkyňou v rámci
stretnutí v novembri 1997. Žalobkyňa predložila svoje pripomienky 15. marca 2006.
Žalobkyňa však tvrdí, že Komisia proti nej zohľadnila ďalšie skutočnosti založené na tých istých odpovediach, ktoré jej neboli
sprístupnené.
Žalobkyňa po prvé tvrdí, že z napadnutého rozhodnutia je zrejmé, že Solvay vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách poprela
svoju účasť na stretnutí v apríli 1998 vo Frankfurte nad Mohanom, ktoré sa spomína v odôvodneniach č. 215 až 217 napadnutého
rozhodnutia. Táto skutočnosť je podľa žalobkyne dôležitá, keďže Komisia vychádzala zo skutočnosti, že Solvay telefonicky informovala
žalobkyňu najmä o výsledku dotknutého stretnutia (odôvodnenie č. 172 napadnutého rozhodnutia).
Treba poznamenať, že žalobkyňa touto argumentáciou v skutočnosti namieta nesprístupnenie údajnej skutočnosti v jej prospech.
Z odôvodnenia č. 217 napadnutého rozhodnutia v tejto súvislosti vyplýva, že pokiaľ ide o toto stretnutie v roku 1998, Solvay
nespochybnila svoju účasť na predmetnom stretnutí, ale iba použitie dôkazu, konkrétne diára jedného z jej generálnych riaditeľov
pre chemické odvetvie, ktorý podľa spoločnosti Solvay patril riaditeľovi vymenovanému v roku 2000.
Toto spresnenie však samo osebe nevyvracia vyhlásenie spoločnosti Solvay, ktoré sa týka informácií poskytnutých žalobkyni
v rámci predmetnej série stretnutí, a nemôže teda predstavovať skutočnosť v jej prospech.
Žalobkyňa po druhé tvrdí, že Komisia na preukázanie skutočností týkajúcich sa stretnutia z 28. septembra 1998 v Bruseli vychádzala
z odpovedí spoločností Degussa a Solvay na oznámenie o výhradách (odôvodnenia č. 239 až 242 napadnutého rozhodnutia).
Je potrebné pripomenúť, že v odôvodneniach č. 239 až 241 napadnutého rozhodnutia Komisia na základe informácií vyplývajúcich
zo žiadosti spoločnosti Degussa o zhovievavosť opísala stretnutie spoločností Degussa a Solvay na „vysokej úrovni“, ktoré
sa týkalo PV a PS, pričom tiež uviedla, že Degussa sa v ten istý deň stretla so žalobkyňou, aby ju informovala o výsledkoch
tohto stretnutia.
Z odôvodnenia č. 242 napadnutého rozhodnutia, ako aj z dôkazov predložených Komisiou v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu
konania zo 6. januára 2010 okrem toho vyplýva, že hoci Solvay vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách potvrdila konanie
tohto stretnutia, domnievala sa, že o otázke PS sa nemohlo rokovať, ale že Degussa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách
výslovne potvrdila, že sa rokovalo aj o PS, pričom toto rokovanie sa týkalo spoločného plánu zatvorenia závodu spoločnosti
Atochem na výrobu PS. Komisia v dôsledku toho zotrvala na svojom závere, že stretnutie sa týkalo oboch týchto výrobkov.
Je potrebné poznamenať, že údaje vyplývajúce z týchto odpovedí na oznámenie o výhradách sa týkajú v prvom rade obsahu stretnutia
spoločností Degussa a Solvay, a nie stretnutia spoločnosti Degussa a žalobkyne. Tieto údaje sa týkajú iba otázky, či sa toto
stretnutie týkalo oboch výrobkov, alebo len PV. Komisia iba uviedla, že Degussa vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách
výslovne potvrdila predtým poskytnutú informáciu.
Za týchto podmienok nemožno predmetné spresnenia poskytnuté spoločnosťami Solvay a Degussa v ich odpovediach na oznámenie
o výhradách považovať za obsahujúce novú skutočnosť v neprospech žalobkyne.
Čo sa týka toho istého stretnutia, žalobkyňa tvrdí, že sa nemohla oboznámiť s prípadnými vyjadreniami spoločnosti Solvay vo
veci telefonického hovoru, ktorý od nej žalobkyňa údajne prijala.
Je potrebné poznamenať, že hoci vyhlásenie spoločnosti Solvay týkajúce sa informácie poskytnutej žalobkyni (odôvodnenie č. 172
napadnutého rozhodnutia) tiež poukazuje na predmetné stretnutie, dôkazy uvedené v odôvodneniach č. 239 až 242 napadnutého
rozhodnutia, ktoré Komisia predložila v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010, sa vôbec nezmieňujú
o telefonickom kontakte medzi spoločnosťou Solvay a žalobkyňou. Tvrdenie žalobkyne založené na údajnom použití novej skutočnosti
v jej neprospech, ktorá vyplýva z odpovede spoločnosti Solvay na oznámenie o výhradách, teda nie je dôvodné.
Žalobkyňa po tretie tvrdí, že Komisia vychádzala z odpovede spoločnosti Solvay na oznámenie o výhradách, aby potvrdila vyjadrenie
spoločnosti Degussa, podľa ktorého sa žalobkyňa zúčastnila na stretnutí v novembri 1999 v Bruseli (odôvodnenia č. 273 až 275
napadnutého rozhodnutia).
Z odôvodnenia č. 275 napadnutého rozhodnutia, ako aj z dôkazov predložených Komisiou v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu
konania zo 6. januára 2010 vyplýva, že Solvay vo svojej odpovedi na oznámenie o výhradách iba uviedla, že o tomto stretnutí
nemala informácie, ale potvrdila, že sa na ňom zúčastnila. Solvay bez spochybnenia protiprávneho obsahu rokovaní okrem toho
uviedla, že v tom čase bol skutočný stav trhu taký, že výrobcovia začínali uplatňovať nezávislé ceny, aby zvýšili svoje podiely
na trhu.
V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že v tom istom odôvodnení – „keďže Solvay potvrdila vyhlásenie spoločnosti
Atofina a keďže Atofina, Kemira a Solexis nespochybnili obsah tohto stretnutia tak, ako je uvedený v oznámení o výhradách“
– Komisia nezmenila svoj záver týkajúci sa predmetného stretnutia, pričom za vierohodnú považovala skutočnosť, že toto stretnutie
sa konalo „v rovnakom kontexte a za rovnakých podmienok, ako sú tie, ktoré charakterizovali konanie ostatných stretnutí kartelu
počas tohto istého obdobia,“ ako aj účasť žalobkyne.
Z týchto úvah vyplýva, že vyjadrenie spoločnosti Solvay v jej odpovedi na oznámenie o výhradách predstavovalo v súbore nepriamych
dôkazov zohľadnenom Komisiou, pokiaľ ide o predmetné stretnutie, nanajvýš vedľajší dôkaz. Vyjadrenie spoločnosti Solvay, v ktorom
potvrdila svoju účasť na predmetnom stretnutí, nemohlo – najmä vzhľadom na jeho obsah – predstavovať doplňujúci dôkaz, pokiaľ
ide o účasť žalobkyne na porušení.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že Komisia vychádzala z nových skutočností
v jej neprospech, ktoré sa zakladali na nesprístupnených častiach odpovedí na oznámenie o výhradách, a nemôže preto namietať
nesprístupnenie týchto skutočností.
–       O údajných skutočnostiach v prospech žalobkyne založených na odpovediach spoločností Solvay a Degussa na oznámenie o výhradách
Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Komisia nie je povinná z vlastnej iniciatívy sprístupniť dokumenty,
ktoré sa nenachádzajú v jej vyšetrovacom spise a ktoré nemá v úmysle použiť v konečnom rozhodnutí v neprospech dotknutých
subjektov (rozsudky Súdu prvého stupňa Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie, bod 383, a z 30. septembra
2003, Atlantic Container Line a i./Komisia, T‑191/98, T‑212/98 až T‑214/98, Zb. s. II‑3275, bod 340).
V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že žalobkyňa v priebehu správneho konania nepožiadala o prístup k odpovediam spoločností
Degussa a Solvay na oznámenie o výhradách, ale že podala žiadosť v tomto zmysle 18. mája 2006 po tom, čo jej bolo napadnuté
rozhodnutie oznámené. Komisia túto žiadosť zamietla 2. júna 2006.
Pokiaľ ide o dokumenty, ktoré Komisia nie je vo všeobecnosti povinná sprístupniť z vlastnej iniciatívy, je potrebné poukázať
na to, že žalobkyňa sa v zásade nemôže oprávnene odvolávať na neoznámenie údajných skutočností v jej prospech, ktoré sú obsiahnuté
v predmetných odpovediach, vzhľadom na to, že v priebehu správneho konania nepožiadala o prístup k týmto odpovediam (pozri
v tomto zmysle rozsudok Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný v bode 122 vyššie, bod 383).
Táto úvaha nie je spochybnená skutočnosťou, že Komisia oznámila žalobkyni niektoré výňatky z predmetných odpovedí (pozri bod
272 vyššie).
Ak chce totiž Komisia vychádzať z časti odpovede na oznámenie o výhradách, predmetná časť predstavuje skutočnosť v neprospech
jednotlivých podnikov, ktoré sa na porušení zúčastnili (pozri v tomto zmysle rozsudky Cimenteries CBR a i./Komisia, už citovaný
v bode 122 vyššie, bod 386, a Avebe/Komisia, už citovaný v bode 270 vyššie, bod 50).
Hoci je teda Komisia povinná dotknutým podnikom sprístupniť časti odpovede na oznámenie o výhradách, ktoré obsahujú všetky
relevantné informácie vo vzťahu k uvedenej skutočnosti v ich neprospech, nie je povinná rozšíriť toto sprístupnenie na ostatné
časti predmetnej odpovede, ktoré s uvedenou skutočnosťou nesúvisia.
Okrem toho aj za predpokladu, že argumentáciu žalobkyne treba chápať ako úsilie preukázať, že Komisia mala konštatovať existenciu
skutočností v prospech žalobkyne v predmetných odpovediach, a teda ich mala z vlastnej iniciatívy oznámiť žalobkyni, je potrebné
poukázať na to, že v rámci takej argumentácie je žalobkyňa povinná predložiť prvý nepriamy dôkaz užitočnosti dotknutých odpovedí
pre jej obhajobu.
Musí najmä uviesť predmetné prípadné skutočnosti vo svoj prospech alebo predložiť nepriamy dôkaz potvrdzujúci ich existenciu,
a teda ich užitočnosť pre potreby konania (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Jungbunzlauer/Komisia,
T‑43/02, Zb. s. II‑3435, body 351 až 359).
V prejednávanej veci však žalobkyňa s výnimkou tvrdení, ktoré boli preskúmané a zamietnuté v bodoch č. 276 a 277 vyššie, neuvádza
v žalobe žiadnu konkrétnu argumentáciu, pokiaľ ide o prípadnú existenciu skutočností v jej prospech v nesprístupnených častiach
odpovedí na oznámenie o výhradách.
Výhradu žalobkyne založenú na údajných skutočnostiach v jej prospech, ktoré sú obsiahnuté v nesprístupnených častiach odpovedí
spoločností Solvay a Degussa na oznámenie o výhradách, preto nemožno prijať.
–       O dokumente spoločnosti Solvay
Žalobkyňa na pojednávaní uviedla novú argumentáciu týkajúcu sa dokumentu spoločnosti Solvay, ktorý Komisia predložila v rámci
opatrení na zabezpečenie priebehu konania zo 6. januára 2010. Tento dokument, ktorý nebol sprístupnený v rámci správneho konania,
sa podľa žalobkyne uvádza nielen ako dôkaz v jej neprospech, ale obsahuje tiež dôkazy v jej prospech, pokiaľ ide o obsah predmetného
stretnutia.
Pokiaľ ide o dokument, ktorý Komisia predložila po skončení písomnej časti konania, vzhľadom na požiadavky stanovené v článku
48 ods. 2 rokovacieho poriadku je potrebné predmetnú argumentáciu považovať za prípustnú.
Z vecného hľadiska, pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne založené na údajnej skutočnosti v jej neprospech, je potrebné poznamenať,
že hoci Komisia predmetný dokument predložila v rámci dôkazov v spise uvádzaných na podporu konštatovaní týkajúcich sa stretnutia
z 26. novembra 1997 v Bruseli (odôvodnenia č. 198 a 199 napadnutého rozhodnutia), tento dokument sa v skutočnosti nenachádza
medzi dôkazmi v spise uvedenými v spomenutých odôvodneniach napadnutého rozhodnutia.
Ako totiž Komisia uviedla na pojednávaní, pričom žalobkyňa jej neprotirečila, uvedený dokument je prepisom vyhlásenia spoločnosti
Solvay, ktoré spočívalo v ústnom vyhlásení, ktoré bolo následne písomne potvrdené. Iba písomná verzia, ktorá je stručnejšia,
bola zahrnutá do spisu a uvedená v napadnutom rozhodnutí (odôvodnenie č. 198 a poznámka pod čiarou č. 217 napadnutého rozhodnutia).
Komisia uvádza, že v rámci prístupu k spisu, ktorý bol žalobkyni poskytnutý, bol predmetný dokument výslovne citovaný ako
interný dokument Komisie a pri vypracovaní napadnutého rozhodnutia nebol použitý.
V prípade neexistencie dôkazu o tom, že Komisia predmetný dokument skutočne zohľadnila, teda nemožno tento dokument považovať
za nesprístupnenú novú skutočnosť v neprospech žalobkyne.
Pokiaľ ide o údajné skutočnosti v prospech žalobkyne, je potrebné poukázať na to, že na účely dodržania práva na obhajobu
musí spis zostavený Komisiou zahŕňať všetky relevantné dokumenty, ktoré boli získané počas vyšetrovania. Osobitne, hoci je
pravda, že je dovolené vylúčiť zo správneho konania dôkazy, ktoré nemajú žiadny vzťah so skutkovými a s právnymi tvrdeniami
uvedenými v oznámení o výhradách, a preto nie sú vôbec relevantné pre vyšetrovanie, nemôže prináležať iba Komisii, aby určila
dokumenty, ktoré sú užitočné pre obhajobu dotknutého podniku (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 109
vyššie, bod 126).
Komisia v tomto smere v prejednávanej veci nevyhovela týmto požiadavkám, keďže zo spisu vylúčila predmetný dokument, ktorý
obsahuje prepis ústneho vyhlásenia spoločnosti Solvay, ktoré sa týka jedného zo stretnutí uvedených v napadnutom rozhodnutí,
hoci písomné vyhlásenie toho istého podniku vo vzťahu k tomuto stretnutiu bolo zohľadnené ako dôkaz relevantný pre vyšetrovanie.
Je však potrebné pripomenúť, že také pochybenie môže mať vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia iba vtedy, ak mohlo ovplyvniť
priebeh konania a obsah napadnutého rozhodnutia na úkor žalobkyne, ktorá je povinná preukázať, že by nesprístupnený dokument
v jej prospech mohla použiť na svoju obhajobu, a najmä že by sa mohla odvolávať na skutočnosti, ktoré sa nezhodovali so závermi
Komisie, ku ktorým dospela v štádiu oznámenia výhrad, a teda mohla akýmkoľvek spôsobom ovplyvniť závery uvedené v napadnutom
rozhodnutí (pozri bod 265 vyššie).
Žalobkyňa v tejto súvislosti uvádza, že nesprístupnená verzia vyhlásenia spoločnosti Solvay obsahuje informácie o nedostatku
dôvery medzi výrobcami, ktoré mohli ovplyvniť konštatovanie protiprávneho obsahu stretnutia z 26. novembra 1997.
Je potrebné poznamenať, že nesprístupnená verzia vyhlásenia obsahuje určité vyjadrenia zástupcu spoločnosti Solvay, ktoré
uvádza žalobkyňa a ktoré opisujú „vojnovú atmosféru“ medzi účastníkmi rokovaní, ktorí sa nepovažovali za „konkurentov, ale
[za] nepriateľov“, zatiaľ čo „na to, aby ľudia začali spolu znova hovoriť…, aby si navzájom dôverovali, že ceny sa zvýšia
a že iní z toho nebudú ťažiť s cieľom prebrať zákazníkov, bolo potrebné príjemné miesto“.
Je potrebné poznamenať, že hoci niektoré časti ústneho vyhlásenia spoločnosti Solvay, najmä tie vyššie citované, nie sú prevzaté
v písomnej verzii toho istého vyhlásenia, ktoré je kratšie a bolo ako jediné zahrnuté do spisu, nič to nemení na tom, že obsah
oboch týchto verzií sa relevantným spôsobom nelíši.
Časti uvádzané žalobkyňou, ktoré poukazujú na atmosféru nedôvery medzi vtedajšími výrobcami, ktorú Komisia navyše konštatovala
vo vzťahu k inému stretnutiu, ktoré sa uskutočnilo v tom istom období (odôvodnenie č. 164 napadnutého rozhodnutia), totiž
nemôžu mať vplyv na posúdenie kolúznej povahy predmetného stretnutia, ktoré vyplýva zo súboru nepriamych dôkazov uvedených
v odôvodneniach č. 198 až 205 napadnutého rozhodnutia. Solvay v tom istom vyhlásení predovšetkým výslovne uviedla protiprávnu
povahu rokovaní, pričom špecifikovala, že „počas [predmetnej] večere sa účastníci dohodli, že sa pokúsia zvýšiť ceny, aby
dosiahli… od 1. januára 1998“ (odôvodnenie č. 203 napadnutého rozhodnutia).
Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné konštatovať, že hoci ide o pochybenie, neuvedenie predmetného prepisu ústneho vyhlásenia
v spise nemohlo ovplyvniť závery, ktoré boli uvedené v napadnutom rozhodnutí vo vzťahu k predmetnému stretnutiu.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, treba žalobný dôvod založený na porušení práva na obhajobu v celom rozsahu zamietnuť.

O treťom žalobnom dôvode, týkajúcom sa stanovenia výšky pokuty
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa v prvom rade tvrdí, že výška jej pokuty prekračuje 10 % jej obratu dosiahnutého v priebehu roka 2005, čím je porušený
článok 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003.
Táto suma je okrem toho neprimeraná vzhľadom na minimálnu účasť žalobkyne na činnostiach kartelu. Komisia mohla nanajvýš konštatovať,
že žalobkyňa sa dopustila „formálneho porušenia“ článku 81 ES, keďže jej zamestnanci na stretnutiach na začiatku roku 1999
v Miláne a v decembri 1999 vo Fribourgu počuli rozhovory, ktoré „skĺzli“ od dovolených tém k „nevhodným“ témam.
Dĺžka trvania účasti žalobkyne na porušení by teda mala byť znížená na jeden rok, s následným znížením pokuty. Rovnako by
pokuta mala byť znížená vzhľadom na pasívnu alebo nasledovateľskú úlohu žalobkyne pri porušení, ktorá vyplýva iba z prítomnosti
na dvoch predmetných stretnutiach bez aktívnej účasti na rokovaniach.
Okrem toho všetky ostatné podniky s výnimkou spoločnosti Caffaro, ktorej pokuta bola pre jej pasívnu úlohu znížená, skutočne
organizovali stretnutia kartelu. Žalobkyňa však stretnutia kartelu neorganizovala ani nehostila. Patrila medzi „neposlušných
žiakov“, keďže prebrala podiely na trhu spoločností Kemira, Degussa a Solvay a oznámila spoločnosti EKA Chemicals, že bude
pokračovať v realizácii predaja v Škandinávii „podľa pokynov, ktoré dostala od vedenia“. Žalobkyňa bola príčinou neúspechu
stretnutí kartelu v Seville, keďže odmietla „držať krok“, a nebola pozvaná na stretnutie v nasledujúci deň.
Napokon v rámci rozdielneho zaobchádzania bola žalobkyňa zaradená do rovnakej kategórie ako iné podniky, ktoré mali v roku
1999 podiely na trhu od 9 do 11 %. V roku 1994, keď sa kartel údajne začal, žalobkyňa mala päťpercentný podiel na trhu a počas
trvania kartelu sa jej podarilo súťažným správaním svoj podiel na trhu zdvojnásobiť. Je nelogické, že jej bola uložená pokuta
v rovnakej výške, ako je pokuta uložená aktívnym členom kartelu.
Žalobkyňa v replike opätovne tvrdí, že pri porušení zohrávala pasívnu úlohu, čo potvrdzujú časté sťažnosti ostatných účastníkov
kartelu na jej súťažné činnosti, ktoré viedli k tomu, že zdvojnásobila svoje podiely na trhu, ako aj „formálna“ povaha jej
údajnej účasti na porušení, keďže žalobkyňa síce zostala na dvoch stretnutiach, počas ktorých sa konali „nevhodné“ rokovania,
ale aktívne sa na týchto rokovaniach nezúčastnila. Komisia sa okrem toho nesprávne pokúša prirovnať legálnu účasť na zasadnutiach
CEFIC, ktorá je obchodnou organizáciou, k účasti na činnostiach tvoriacich kartel.
Komisia spochybňuje tvrdenia žalobkyne.
Posúdenie Všeobecným súdom
V rámci tohto žalobného dôvodu uvedeného na podporu žalobných návrhov smerujúcich k zníženiu pokuty žalobkyňa uvádza tri výhrady.
Žalobkyňa po prvé namieta porušenie článku 23 ods. 2 druhého pododseku nariadenia č. 1/2003, pričom tvrdí, že Komisia bola
povinná uplatniť uvedené ustanovenie a zohľadniť jej samostatný obrat, a nie spoločný obrat jej materskej spoločnosti a jej
samotnej.
Je potrebné pripomenúť, že horná hranica 10 % obratu stanovená v článku 23 ods. 2 druhom pododseku nariadenia č. 1/2003 sa
musí vypočítať na základe celkového obratu všetkých spoločností, ktoré tvoria hospodársky subjekt zodpovedný za sankcionované
porušenie (rozsudok HFB a i./Komisia, už citovaný v bode 97 vyššie, bod 528). Naproti tomu, ak sa táto hospodárska jednotka
medzičasom rozpadla, každý subjekt, ktorému je rozhodnutie určené, má právo, aby sa naň predmetná horná hranica uplatnila
individuálne (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Tokai Carbon a i./Komisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03,
neuverejnený v Zbierke, bod 390).
Vzhľadom na tieto úvahy nemôže táto výhrada uspieť. Žalobkyňa totiž nespochybňuje konštatovanie Komisie, že FMC a ona tvorili
jediný hospodársky subjekt zodpovedný za porušenie a z tohto dôvodu boli za predmetné porušenie zodpovedné spoločne a nerozdielne.
Žalobkyňa netvrdí ani to, že sa tento subjekt rozpadol pred prijatím napadnutého rozhodnutia.
Žalobkyňa po druhé tvrdí, že dĺžka trvania jej účasti na porušení by mala byť znížená na jeden rok, s následným znížením pokuty.
Komisia totiž podľa žalobkyne mohla nanajvýš konštatovať, že žalobkyňa sa dopustila „formálneho porušenia“ článku 81 ES, keďže
jej zamestnanci na stretnutiach v roku 1999 v Miláne a vo Fribourgu počuli rozhovory, ktoré „skĺzli“ od dovolených k „nevhodným“
témam.
Je potrebné konštatovať, že táto výhrada sa zhoduje s prvým žalobným dôvodom založeným na spochybnení porušenia a z dôvodov
uvedených v bodoch 245 až 254 vyššie sa teda musí zamietnuť.
Žalobkyňa po tretie tvrdí, že Komisia mala uznať v jej prospech poľahčujúcu okolnosť založenú na jej pasívnej úlohe pri porušení.
V prvom rade je potrebné poznamenať, že hoci Komisia uvádza, že žalobkyňa sa počas správneho konania výslovne neodvolala na
svoju pasívnu úlohu, táto úvaha nemá vplyv na prípustnosť tejto výhrady (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa
z 8. októbra 2008, Carbone‑Lorraine/Komisia, T‑73/04, Zb. s. II‑2661, bod 194).
Podniky, ktorým je oznámenie o výhradách určené, totiž nie sú povinné osobitne požiadať o priznanie poľahčujúcich okolností.
Okrem toho, pokiaľ sa porušenia dopustili viaceré podniky, Komisia je povinná preskúmať závažnosť účasti každého z nich na
porušení, aby zistila, či vo vzťahu k nim existujú priťažujúce alebo poľahčujúce okolnosti, najmä ak ide – ako je to v prejednávanej
veci – o poľahčujúcu okolnosť výslovne uvedenú v demonštratívnom výpočte uvedenom v bode 3 usmernení.
Pokiaľ ide o vecnú stránku, je potrebné ďalej pripomenúť, že „výlučne pasívna alebo nasledovateľská úloha podniku“ pri porušení
môže, pokiaľ sa preukáže, predstavovať poľahčujúcu okolnosť v súlade s bodom 3 prvou zarážkou usmernení, pričom táto pasívna
úloha znamená, že dotknutý podnik zaujal „rezervovaný postoj“, teda sa aktívne nezúčastnil na vypracovaní protisúťažnej dohody
alebo protisúťažných dohôd (rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Cheil Jedang/Komisia (T‑220/00, Zb. s. II‑2473, bod
167).
Spomedzi skutočností, ktoré môžu odhaliť pasívnu úlohu podniku v rámci kartelu, možno zohľadniť jeho výrazne menej častú účasť
na rokovaniach v porovnaní s bežnými účastníkmi kartelu, rovnako ako jeho oneskorený vstup na trh, ktorý je predmetom porušenia,
bez ohľadu na dĺžku trvania jeho účasti na porušení alebo tiež existenciu výslovných vyhlásení v tomto zmysle pochádzajúcich
od zástupcov tretích podnikov, ktoré sa na porušení zúčastnili (pozri rozsudok Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode
329 vyššie, bod 164 a tam citovanú judikatúru). V každom prípade je potrebné zohľadniť všetky relevantné okolnosti daného
prípadu.
Pokiaľ ide o uplatnenie poľahčujúcich okolností, Komisia podľa ustálenej judikatúry disponuje určitou mierou voľnej úvahy
(rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, Mannesmannröhren-Werke/Komisia, T‑44/00, Zb. s. II‑2223, bod 307, a Bolloré a i./Komisia,
už citovaný v bode 118 vyššie, bod 602).
Žalobkyňa v prejednávanej veci po prvé tvrdí, že jej úloha pri porušení vyplýva iba z prítomnosti na dvoch stretnutiach týkajúcich
sa PS – na stretnutí začiatkom roka 1999 v Miláne a na stretnutí v decembri 1999 vo Fribourgu – bez akejkoľvek aktívnej účasti
na rokovaniach. Žalobkyňa tvrdí, že bola príčinou neúspechu stretnutí v Seville, keďže odmietla „držať krok“. Komisia sa okrem
toho nesprávne pokúsila prirovnať jej legálnu účasť na zasadnutiach CEFIC k účasti na protiprávnych činnostiach.
Je potrebné poznamenať, že táto argumentácia nemôže uspieť, keďže spočíva v celom rozsahu na tvrdeniach, ktoré boli zamietnuté
v rámci preskúmania prvého žalobného dôvodu, najmä v bodoch 154 až 167, 202 až 221 a 245 až 254 vyššie.
Žalobkyňa po druhé tvrdí, že jej úloha bola odlišná od úlohy všetkých ostatných účastníkov kartelu s výnimkou spoločnosti
Caffaro, ktorej pasívnu úlohu Komisia uznala. Žalobkyňa tvrdí, že patrila medzi „neposlušných žiakov“, keďže prebrala podiely
na trhu spoločností Kemira, Degussa a Solvay a oznámila spoločnosti EKA Chemicals, že bude pokračovať v realizácii predaja
v Škandinávii. Jej pasívnu úlohu pri porušení údajne potvrdzujú sťažnosti ostatných účastníkov kartelu na súťažné činnosti
žalobkyne, ako aj významný rast jej podielu na trhu v priebehu obdobia porušenia.
Ako však vyplýva z vyššie uvedeného preskúmania prvého žalobného dôvodu, Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala,
že žalobkyňa bola zastúpená alebo informovaná, pokiaľ ide o väčšinu tajných stretnutí v období od 29. mája 1997 do 13. decembra
1999, ktoré sa uvádzajú v napadnutom rozhodnutí. Žalobkyňa nemôže v tomto smere oprávnene tvrdiť, že jej účasť bola oveľa
zriedkavejšia ako účasť ostatných účastníkov kartelu. Spôsoby tejto účasti, konkrétne skutočnosť, že žalobkyňa sa na niektorých
stretnutiach fyzicky nezúčastnila, ale bola o nich informovaná telefonicky, sú v súlade s utajenou povahou ich priebehu a vôbec
nesvedčia o výlučne pasívnej alebo nasledovateľskej úlohe žalobkyne.
Skutočnosť, že žalobkyňa patrila ku skupine, ktorú spoločnosti Degussa a Solvay nazývali „zlými“ alebo „neposlušnými žiakmi“,
nemôže preukázať, že jej postoj sa významne odlišoval od postoja ostatných účastníkov kartelu. Išlo totiž o skupinu, ktorá
združovala štyroch z ôsmich účastníkov kartelu, a to malých výrobcov PV, ktorí chceli zvýšiť celkovú výrobnú kapacitu na úkor
cien (odôvodnenie č. 130 napadnutého rozhodnutia). Vzhľadom na konštatovania Komisie, ktoré žalobkyňa nespochybnila (pozri
body 162 a 163 vyššie), skutočnosť, že záujmy tejto skupiny výrobcov sa nezhodovali so stratégiou, ktorú navrhli veľké subjekty
na trhu – Degussa a Solvay (odôvodnenia č. 139 a 166 napadnutého rozhodnutia) –, neznamená, že títo výrobcovia zaujali čisto
pasívny alebo nasledovateľský postoj.
Hoci žalobkyňa navyše tvrdí, že ostatní výrobcovia sa sťažovali na jej súťažné činnosti na trhu, neuvádza nijaké výslovné
vyhlásenie v tomto zmysle, ktoré by mohlo preukázať jej pasívne správanie v rámci kartelu.
Žalobkyňa totiž vychádza z vyhlásení svojich vlastných zamestnancov týkajúcich sa agresívnej súťažnej stratégie, ktorú prijala.
Poukazuje tiež na niektoré údaje, ktoré sa týkajú výlučne obdobia pred začiatkom jej účasti na porušení 29. mája 1997, konkrétne
na poznámku týkajúcu sa stretnutia spoločností EKA Chemicals a Kemira z 31. januára 1994, ktorá uvádza, že Kemira „stratila…
vo Francúzsku v prospech spoločností FMC a AL“, na vyhlásenie spoločnosti Atofina týkajúce sa „pripomienky spoločnosti Degussa
k vývoju podielov na trhu od roku [1988/1989] do roku [1995] s veľmi silným prepadom [podielov] spoločností Solvay a Degussa
v prospech [mnohých ďalších podnikov, vrátane žalobkyne]“, ako aj na vyjadrenie spoločnosti EKA Chemicals, že „FMC a Ausimont
v priebehu roka 1996 agresívnym pôsobením na ceny zvýšili svoje podiely na trhu“ a na „konci [roka 1996] ich konkurenti… agresívne
reagovali v snahe získať svoje pozície späť“.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy je potrebné konštatovať, že žalobkyňa neuviedla tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že jej
úloha v karteli bola výlučne pasívna alebo nasledovateľská.
Žalobkyňa napokon bez uvedenia presnej argumentácie vytýka Komisii, že nezohľadnila skutočnosť, že sa jej podarilo podstatne
zvýšiť svoj podiel na trhu s PV od roku 1994 do roku 1999, čiže počas trvania kartelu.
Treba poznamenať, že žalobkyňa touto argumentáciou nespochybňuje úvahy týkajúce sa rozdielneho zaobchádzania, keďže pripúšťa,
že bola zaradená do rovnakej kategórie ako podniky, ktoré mali v roku 1999 podobné podiely na trhu. Žalobkyňa naproti tomu
tvrdí, že predmetná okolnosť preukazuje agresívnu súťažnú úlohu, ktorú napriek svojej účasti na karteli údajne zohrávala na
trhu a ktorá sa môže zohľadniť v rámci poľahčujúcich okolností.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že hoci žalobkyňa poukazuje na zvýšenie svojho podielu na trhu s PV v období od
roku 1994 do roku 1999, toto údajné zvýšenie je podľa informácií, ktoré predložila samotná žalobkyňa, podstatne menšie počas
obdobia porušenia, ktoré bolo vo vzťahu k nej konštatované, konkrétne od roku 1997 do roku 1999.
Podľa bodu 3 druhej zarážky usmernení „nerealizovanie v praxi porušujúcich dohovorov alebo praktík“ môže predstavovať poľahčujúcu
okolnosť, pokiaľ dotknutý podnik preukáže, že v období, keď bol účastníkom protiprávnych dohôd, sa skutočne zdržal ich uplatňovania
tým, že sa na trhu správal súťažne alebo že prinajmenšom jednoznačne a vo významnej miere porušil povinnosti smerujúce k vykonávaniu
tohto kartelu do tej miery, že narušil jeho samotné fungovanie (pozri rozsudok Carbone‑Lorraine/Komisia, už citovaný v bode
329 vyššie, bod 196 a tam citovanú judikatúru).
Okrem toho samotná skutočnosť, že podnik, ktorého účasť na zosúladení s jeho konkurentmi je preukázaná, sa na trhu nesprával
v súlade s tým, na čom sa dohodol so svojimi konkurentmi, pričom na trhu uplatňoval viac-menej nezávislú politiku, nepredstavuje
nevyhnutne skutočnosť, ktorá sa musí zohľadniť ako poľahčujúca okolnosť. Nemožno vylúčiť, že tento podnik sa iba pokúsil využiť
kartel vo svoj prospech (pozri rozsudok Lafarge/Komisia, už citovaný v bode 116 vyššie, body 772 a 773 a tam citovanú judikatúru).
Samotná skutočnosť, že sa žalobkyni podarilo zvýšiť svoj podiel na trhu s PV, nestačí v prejednávanej veci na preukázanie
toho, že sa skutočne zdržala uplatňovania protiprávnych dohôd, ktoré zahŕňali zvyšovanie cien a rozdelenie trhov, tým, že
sa na trhu správala súťažne. Táto okolnosť teda neodôvodňuje priznanie poľahčujúcich okolností v jej prospech, keďže nemožno
vylúčiť, že žalobkyni sa iba podarilo využiť kartel vo svoj prospech (pozri v tomto zmysle rozsudok Bolloré a i./Komisia,
už citovaný v bode 118 vyššie, bod 629 a tam citovanú judikatúru).
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, treba výhrady uvedené v rámci tohto žalobného dôvodu zamietnuť.
Preto treba žalobu v celom rozsahu zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je potrebné uložiť jej povinnosť nahradiť trovy
konania v súlade s návrhom Komisie.
Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta rozšírená komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
FMC Foret, SA, je povinná nahradiť trovy konania.
Vadapalas
Dittrich
Truchot
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 16. júna 2011.
Podpisy
Obsah
Skutkové okolnosti
Napadnuté rozhodnutie
Konanie a návrhy účastníkov konania
Právny stav
O prvom žalobnom dôvode, založenom na údajnom nesprávnom posúdení dôkazov o účasti žalobkyne na porušení
Tvrdenia účastníkov konania
– O telefonických hovoroch prijatých žalobkyňou
– O kontaktoch nadviazaných v rámci zasadnutí CEFIC
– O stretnutí z 13. júla 1998 v Königswinteri
– O stretnutí so spoločnosťou Degussa 28. septembra 1998 v Bruseli
– O rokovaniach týkajúcich sa PS
– Tvrdenia uvedené v rámci repliky
Posúdenie Všeobecným súdom
– Úvodné poznámky
– O dôkazoch o účasti žalobkyne na porušení
– O mnohostranných stretnutiach z 28. a 29. mája 1997 v Seville
– O telefonických hovoroch prijatých žalobkyňou
– O kontaktoch nadviazaných v rámci zasadnutí CEFIC
– O stretnutí z 13. júla 1998 v Königswinteri
– O stretnutí so spoločnosťou Degussa z 28. septembra 1998 v Bruseli
– O stretnutiach týkajúcich sa PS
– Záver
O druhom žalobnom dôvode, založenom na porušení práva na obhajobu v rámci prístupu k spisu
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
– O údajných skutočnostiach v neprospech žalobkyne založených na odpovediach spoločností Solvay a Degussa na oznámenie o výhradách
– O údajných skutočnostiach v prospech žalobkyne založených na odpovediach spoločností Solvay a Degussa na oznámenie o výhradách
– O dokumente spoločnosti Solvay
O treťom žalobnom dôvode, týkajúcom sa stanovenia výšky pokuty
Tvrdenia účastníkov konania
Posúdenie Všeobecným súdom
O trovách
*
Jazyk konania: angličtina.