CELEX: 62010CJ0137
Articolul 207 alineatul (2) CE și articolul 282 CE
Reprezentarea Comunităților Europene în fața instanțelor naționale
Competențe atribuite Comisiei
Delegarea competenței de reprezentare altor instituții ale Comunităților
Condiții

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 207 alineatul (2) CE și a articolului
282 CE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Comunitățile Europene, reprezentate de Consiliul Uniunii Europene,
pe de o parte, și Région de Bruxelles‑Capitale (Regiunea Bruxelles‑Capitală) (Belgia), pe de altă parte, cu privire la legalitatea,
în raport cu reglementările Uniunii, a taxei de urbanizare impuse de aceasta din urmă Consiliului și privește condițiile și
mijloacele prin care o instituție a Comunităților Europene, alta decât Comisia Europeană, poate să fie reprezentată într‑un
proces în fața instanțelor din statele membre.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Dat fiind că faptele din litigiul care face obiectul acțiunii principale s‑au desfășurat înainte de 1 decembrie 2009, data
intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, prevederile aplicabile din dreptul primar al Uniunii sunt cele în vigoare
înainte de această dată.
Articolul 207 alineatele (2) și (3) CE prevedea:
„(2)      Consiliul este sprijinit de un Secretariat General, condus de un Secretar General, Înalt Reprezentant pentru politica externă
și de securitate comună, asistat de un Secretar General adjunct însărcinat cu administrarea Secretariatului General. Secretarul
General și Secretarul General adjunct sunt numiți de Consiliu, care hotărăște cu majoritate calificată.
Consiliul decide cu privire la organizarea Secretariatului General.
(3)      Consiliul adoptă propriul său regulament de procedură.
[...]”
Potrivit articolului 281 CE:
„Comunitatea are personalitate juridică.”
Articolul 282 CE avea următorul cuprins:
„În fiecare dintre statele membre, Comunitatea are cea mai largă capacitate juridică recunoscută persoanelor juridice de către
legislațiile interne; Comunitatea poate, în special, să dobândească sau să înstrăineze bunuri mobile și imobile și poate sta
în justiție. În acest scop, Comunitatea este reprezentată de Comisie.”
Articolul 185 CEEA avea același cuprins precum articolul 282 CE.
Articolul 47 TUE prevede:
„Uniunea are personalitate juridică.”
Articolul 335 TFUE, care corespunde articolului 282 CE, prevede în prezent:
„În fiecare dintre statele membre, Uniunea are cea mai largă capacitate juridică recunoscută persoanelor juridice de către
legislațiile interne; Uniunea poate, în special, să dobândească sau să înstrăineze bunuri mobile și imobile și poate sta în
justiție. În acest scop, Uniunea este reprezentată de Comisie. Cu toate acestea, Uniunea este reprezentată de fiecare instituție,
în temeiul autonomiei lor administrative, pentru chestiunile referitoare la funcționarea lor.”

Reglementarea națională
Prin deciziile din 12 iunie și din 18 decembrie 2003, guvernul Région de Bruxelles‑Capitale a instituit o taxă de urbanizare
pentru eliberarea permiselor de urbanism, această taxă urmând să fie afectată de Regiune serviciilor publice și, în special,
construirii, transformării și renovării locuințelor sociale.

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Pentru a putea găzdui delegațiile noilor state membre, la 20 noiembrie 2002, Consiliul a solicitat guvernului Région de Bruxelles‑Capitale
eliberarea unui certificat de urbanism cu scopul de a efectua anumite lucrări la clădirea sa principală, denumită „
Justus Lipsius
”. Certificatul de urbanism a fost acordat prin deciziile din 12 și din 22 decembrie 2003. În aceleași decizii se solicita
însă Consiliului să plătească suma de 1 109 750 de euro cu titlu de taxă de urbanizare, în termen de 12 luni de la emiterea
certificatului de urbanism.
Considerând că taxa în cauză constituie un impozit de care Comunitățile Europene sunt scutite în temeiul articolului 3 din
Protocolul privind privilegiile și imunitățile, anexat inițial la tratatul prin care s‑au instituit un Consiliu unic și o
Comisie unică ale Comunităților Europene, semnat la 8 aprilie 1965, iar apoi, în temeiul Tratatului de la Amsterdam, la Tratatul
CE, la 23 ianuarie 2004, Consiliul a formulat la collège d’urbanisme (Colegiul de urbanism) al Région de Bruxelles‑Capitale
calea de atac prevăzută de lege împotriva obligării la plata respectivei taxe. În lipsa unui răspuns din partea collège d’urbanisme
în termenul legal, la 10 noiembrie 2004, Consiliul a introdus o contestație la guvernul Région de Bruxelles‑Capitale cu scopul
de a obține rectificarea permisului de urbanism cu privire la taxa menționată.
Prin decizia din 14 iulie 2005, guvernul Région de Bruxelles‑Capitale a respins contestația Consiliului ca tardivă. Consiliul,
acționând ca reprezentant al Comunităților Europene, a introdus la Conseil d’État o acțiune în anulare împotriva acestei decizii.
Guvernul Région de Bruxelles‑Capitale, pârâtă în respectiva cauză, a ridicat excepția lipsei calității procesuale active,
pentru motivul nelegalei reprezentări a Consiliului.
Instanța de trimitere arată că, în temeiul articolelor 282 CE și 185 CEEA, prin actul din 23 septembrie 2005, Comisia a mandatat
în mod efectiv Consiliul să introducă o astfel de acțiune în anulare. Cu toate acestea, instanța de trimitere subliniază că,
în mandatul său, Comisia a desemnat explicit o persoană în scopul de a o reprezenta în justiție, respectiv pe „domnul Jean
Claude Piris [director general al serviciului juridic al Consiliului] sau orice altă persoană pe care acesta o va desemna
să introducă la Conseil d’État belgian o acțiune în anularea deciziei guvernului Région de Bruxelles‑Capitale din 14 iulie
2005”. În schimb, după cum precizează instanța de trimitere, în cererea introductivă de instanță se arată că aceasta este
introdusă de „Comunitățile Europene, reprezentate de Consiliul Uniunii Europene în persoana Secretarului său General adjunct,
domnul Pierre de Boissieu”. Or, din cele de mai sus reiese că acțiunea a fost introdusă de o altă persoană decât cea mandatată
nominal de Comisie, în timp ce nu rezultă că domnul Piris l‑ar fi desemnat, la rândul său, pe domnul de Boissieu pentru introducerea
acțiunii.
În aceste condiții, considerând că domeniul de aplicare al articolelor 207 CE și 282 CE poate face într‑adevăr obiectul unei
interpretări, „în special în ceea ce privește competența sa de a garanta că organul competent al persoanei juridice reclamante
a respectat, la adoptarea deciziei de a acționa, normele privind reprezentarea care îi sunt aplicabile”, Conseil d’État a
hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 282 [CE] și în special formularea «[î]n acest scop, Comunitatea este reprezentată de Comisie» din [a doua] teză
a acestui articol trebuie interpretate în sensul că o instituție este în mod legal mandatată să reprezinte Comunitatea prin
simplul fapt al existenței unui mandat de reprezentare în justiție a Comunității, indiferent dacă acest mandat a desemnat
sau nu a desemnat nominal o persoană fizică responsabilă să reprezinte instituția delegată?
2)      În cazul unui răspuns negativ, o instanță națională precum Conseil d’État, poate verifica admisibilitatea unei acțiuni a unei
instituții europene mandatate în mod legal de Comisie pentru a exercita o acțiune în justiție în sensul articolului 282 [a
doua] teză [CE], examinând dacă această instituție este reprezentată de persoana fizică potrivită care poate exercita o acțiune
în fața instanței naționale?
3)      Cu titlu subsidiar, în cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea anterioară, articolul 207 alineatul (2) primul paragraf
prima teză [CE] și, mai precis, formularea «asistat de un Secretar General adjunct însărcinat cu administrarea Secretariatului
General» trebuie interpretate în sensul că secretarul general adjunct al Consiliului poate în mod legal să reprezinte Consiliul
în scopul introducerii unei acțiuni în fața instanțelor jurisdicționale naționale?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă mandatul prin care Comisia
deleagă unei alte instituții comunitare competența sa prevăzută de articolul 282 CE de a reprezenta Comunitățile în fața unei
instanțe naționale într‑un litigiu care privește respectiva instituție este în mod legal acordat indiferent de aspectul dacă
acest mandat a desemnat sau nu a desemnat nominal o persoană fizică responsabilă să reprezinte instituția delegatară.
Trebuie subliniat, în primul rând, că situația de fapt care a stat la baza acestei întrebări este guvernată de dispoziții
ale Tratatului CE care nu mai sunt în vigoare. Mai mult, singura întrebare formulată de instanța de trimitere privește admisibilitatea
acțiunii introduse de Comunitățile Europene. Astfel, în pofida formulării generale și abstracte a întrebărilor preliminare,
analiza acestor întrebări și răspunsul Curții pot să se limiteze la ceea ce este necesar pentru ca instanța de trimitere să
poată hotărî în această privință.
În al doilea rând, trebuie subliniat că, potrivit sistemului instituit prin tratate, astfel cum rezultă din articolele 281
CE și 184 CEEA, doar Comunitățile aveau personalitate juridică în calitate de persoane juridice de drept public, nu și instituțiile
lor. Acest lucru este valabil și în prezent, conform articolului 47 TUE, în ce privește Uniunea. Potrivit articolelor 282
CE și 185 CEEA, Comunitățile aveau cea mai largă capacitate juridică recunoscută persoanelor juridice de către legislațiile
interne și puteau, în special, să dobândească sau să înstrăineze bunuri mobile și imobile și să stea în justiție, fiind reprezentate
în acest scop de Comisie.
Comisia putea delega această competență prin mandat acordat celorlalte instituții pentru chestiunile referitoare la funcționarea
lor.
În ordinea juridică comunitară era, de altfel, în interesul unei bune administrări ca reprezentarea concretă a Comunităților
pentru actele de dobândire sau de înstrăinare a bunurilor, precum și pentru acțiunile în justiție formulate în fața instanțelor
naționale să se efectueze de instituția la care se referea actul sau acțiunea în discuție. Astfel, respectiva instituție,
în contextul autonomiei sale administrative și funcționale, putea să aprecieze și să apere mai bine interesele Comunităților
în cauzele menționate.
În ce privește întinderea mandatului menționat, reiese din natura competenței de reprezentare și a competenței de delegare
a Comisiei că aceasta poate conferi mandat altei instituții fie cu desemnarea, fie fără desemnarea unei persoane fizice în
scopul respectivei reprezentări. În astfel de situații, atât instituția mandatată, cât și persoana fizică, dacă a fost desemnată,
pot conferi mandat unui avocat pentru a reprezenta Comunitățile.
Este necesar să se precizeze că practica unei asemenea delegări a fost validată și consacrată prin articolul 335 TFUE. Astfel,
în prezent, în temeiul acestui articol, fiecare dintre instituții, în temeiul autonomiei sale administrative, poate reprezenta
Uniunea pentru chestiunile referitoare la funcționarea sa.
În acțiunea principală, rezultă că persoana fizică desemnată explicit în mandat era consilierul juridic, respectiv șeful serviciului
juridic al Consiliului și că acesta, la rândul său, a mandatat un avocat pentru a reprezenta instituția în procesul din fața
instanței naționale sesizate, în măsura în care prezența unui avocat era necesară potrivit regulilor de procedură ale statului
membru în cauză.
Prin urmare, în cazul în care există un lanț succesiv de delegări, prima acordată de Comisie Consiliului, cu desemnarea unei
persoane fizice mandatate din cadrul instituției, și a doua, conferită de această persoană unui avocat în vederea reprezentării
respectivei instituții în fața unei instanțe naționale, delegarea este în mod valabil acordată de Comisie, iar instituția
mandatată este în mod legal reprezentată.
Ținând seama de cele arătate mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că mandatul prin care Comisia deleagă unei
alte instituții comunitare competența sa prevăzută la articolul 282 CE de a reprezenta Comunitățile în fața unei instanțe
naționale, într‑un litigiu care privește respectiva instituție, este în mod valabil acordat indiferent de aspectul dacă acest
mandat a desemnat sau nu a desemnat nominal o persoană fizică responsabilă să reprezinte instituția delegatară. În astfel
de situații, atât această instituție, cât și persoana fizică, dacă a fost desemnată, pot conferi mandat unui avocat pentru
a reprezenta Comunitățile.

Cu privire la a doua și la a treia întrebare
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua și la a treia întrebare.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Mandatul prin care Comisia Europeană deleagă unei alte instituții comunitare competența sa prevăzută la articolul 282 CE de
a reprezenta Comunitățile Europene în fața unei instanțe naționale, într‑un litigiu care privește respectiva instituție, este
în mod valabil acordat indiferent de aspectul dacă acest mandat a desemnat sau nu a desemnat nominal o persoană fizică responsabilă
să reprezinte instituția delegatară. În astfel de situații, atât această instituție, cât și persoana fizică, dacă a fost desemnată,
pot conferi mandat unui avocat pentru a reprezenta Comunitățile Europene.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.