CELEX: 62010CJ0203
2006/112/EK irányelv
Hozzáadottérték-adó
Használt gépjárműalkatrészek
Használtcikk-kereskedő által végzett, az Unió területére irányuló behozatal
Különbözet szerinti szabályozás vagy általános HÉA-szabályozás
A levonási jog keletkezése
Közvetlen hatály

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi
irányelv (HL L 347., 1. o.) 311. cikke (1) bekezdése 1. pontjának, 314. és 320. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az Auto Nikolovi OOD (a továbbiakban: Auto Nikolovi) és a Tsentralno upravlenie na Natsionalna agentsia za prihodite
(nemzeti beszedési ügynökség központi igazgatósága) keretében működő direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” –
Varna („végrehajtás‑megtámadási és ‑kezelési” igazgatóság – Várna) között annak következtében folyamatban lévő eljárásban
terjesztették elő, hogy az említett hatóság nem engedélyezte az Auto Nikolovi számára a Svájcból származó használt gépjárműalkatrészeknek
az Unióba történő behozatala során megfizetett hozzáadottérték‑adó (HÉA) azonnali levonását.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 2006/112 irányelv (51) preambulumbekezdése kimondja:
„A kettős adóztatás és az adóalanyok közti verseny torzulásának elkerülése érdekében egy közösségi szintű szabályozást kell
bevezetni a használt cikkek, műalkotások, régiségek és gyűjteménydarabok adóztatására vonatkozóan.”
Az említett irányelv 30. cikkének első bekezdése értelmében:
„»Termékimportnak« kell tekinteni azon termék behozatalát a Közösségbe, amely a Szerződés 24. cikkének értelmében nincs szabad
forgalomban”.
Ezen ügylettípus kapcsán az említett irányelv 70. cikke úgy rendelkezik, hogy „az adóztatandó tényállás akkor valósul meg,
és az adófizetési kötelezettség akkor keletkezik, amikor a termékimport megtörténik”.
Az említett irányelv 167. cikke értelmében „az adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési
kötelezettsége keletkezik”.
A 2006/112 irányelv 168. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles
tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:
[…]
e)      az ebbe a tagállamba importált termékek után fizetendő vagy megfizetett HÉÁ‑t.”
A 2006/112 irányelv „Különös szabályozások” című XII. címében szerepel a „Használt cikkekre, műalkotásokra, gyűjteménydarabokra
és régiségekre vonatkozó különös szabályozás” című 4. fejezet, amely a 311–343. cikkből áll.
Az említett irányelv 311. cikke (1) bekezdésének 1–5. pontja értelmében:
„(1)      E fejezet alkalmazásában, és az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül:
1.      »használt cikkek«: olyan ingóságok, amelyek aktuális vagy felújítás utáni állapotukban alkalmasak további használatra, de
nem műalkotások, gyűjteménydarabok vagy régiségek, és anyaguk nem a tagállamok által meghatározott nemesfém vagy drágakő;
[…]
5.      »használtcikk‑kereskedő«: olyan adóalany, aki gazdasági tevékenysége során viszonteladás céljából használt cikkeket, műalkotásokat,
gyűjteménydarabokat vagy régiségeket szerez be, használ fel vállalkozása számára, illetve importál, függetlenül attól, hogy
az adóalany a maga nevében vagy kereskedelmi jutalékot biztosító szerződés alapján más személy képviseletében jár el.”
Az említett irányelv 313. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„(1)      Használt cikkek, műalkotások, gyűjteménydarabok és régiségek használtcikk‑kereskedő által történő értékesítése esetén a tagállamok
az ebben az alszakaszban foglalt rendelkezéseknek megfelelően, különös szabályozás szerint adóztatják a használtcikk‑kereskedő
nyereségét.”
A 2006/112 irányelv 314. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„A különbözet szerinti szabályozás használt cikkek, műalkotások, gyűjteménydarabok és régiségek használtcikk‑kereskedő általi
értékesítésére vonatkozik, amennyiben a termékeket a használtcikk‑kereskedőnek a Közösség területén az alábbi személyek valamelyike
értékesítette:
a)      nem adóalany személy;
b)      másik adóalany, amennyiben a terméknek e másik adóalany által történő értékesítése a 136. cikk értelmében adómentes;
c)      másik adóalany, amennyiben a terméknek e másik adóalany által történő értékesítése a 282–292. cikkben meghatározott, kisvállalkozásokra
vonatkozó adómentesség hatálya alá tartozik, és tárgyi eszközöket érint; vagy
d)      másik használtcikk‑kereskedő, amennyiben a terméknek e másik használtcikk‑kereskedő által történő értékesítésére a HÉÁ‑t e
különös szabályozás értelmében alkalmazták.”
Ezen irányelv 316. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„(1)      A tagállamok a következő termékek értékesítése esetén biztosítják a használtcikk‑kereskedők számára a különös szabályozás
alkalmazásának jogát:
a)      a használtcikk‑kereskedő által importált műalkotások, gyűjteménydarabok és régiségek;
[…]”
Az említett irányelv 319. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] használtcikk‑kereskedő a különbözet szerinti szabályozás alá tartozó
minden értékesítésre vonatkozóan alkalmazhatja az általános HÉA‑szabályozást.”
A 2006/112 irányelv 320. cikke értelmében:
„(1)      Ha a használtcikk‑kereskedő a saját maga által importált műalkotás, gyűjteménydarab vagy régiség értékesítésére az általános
HÉA‑szabályozást alkalmazza, akkor a termék importja után kifizetendő vagy kifizetett HÉA összegét levonhatja az általa fizetendő
adó összegéből.
[…]
(2)      A levonási jog akkor keletkezik, amikor azon termékértékesítés után járó adó felszámíthatóvá válik, amelyre a használtcikk‑kereskedő
az általános HÉA‑szabályozás alkalmazását választotta.”

A nemzeti jog
A hozzáadottérték‑adóról szóló törvénynek (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost; DV 63., 2006. augusztus 4., a továbbiakban:
HÉA‑törvény) az alapügy tényállásának megvalósulása idején hatályos változata a 16. cikkének (1) bekezdésében az alábbiak
szerint rendelkezik:
„E törvény értelmében termékimport a nem közösségi áru belföldre történő importálása”.
A HÉA‑törvény 54. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Az adóztatandó tényállás akkor valósul meg, és az adófizetési kötelezettség abban az időpontban keletkezik, amikor belföldi
behozatalivámteher‑fizetési kötelezettség keletkezik, vagy amikor annak kellene keletkeznie, amennyiben tartozás nincs, vagy
annak összege nulla.”
A HÉA‑törvény 68. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      Az előzetesen felszámított adó az az adóösszeg, amelyet a nyilvántartásba vett személy az általa fizetendő adóból e törvény
szerint az alábbi ügyletek vonatkozásában levonhat:
[…]
3.      az általa teljesített import.
[…]
(2)      Az adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik.”
A HÉA‑törvény 69. cikke (1) bekezdésének 2. pontja értelmében ha a termékeket és szolgáltatásokat a nyilvántartásba vett személy
általi adóköteles értékesítések céljára használják fel, e személy levonhatja a termékek importja során az említett törvény
56. cikke alapján kivetett adót.
A levonási jog gyakorlásának feltételeit a HÉA‑törvény 71. cikke tartalmazza, amely többek az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az érdekelt személy a levonási jogát akkor gyakorolhatja, ha az alábbi feltételek egyike teljesül:
[…]
3.      olyan vámáru‑nyilatkozattal rendelkezik, amelyben importőrként van feltüntetve, és [ha] az adót a 90. cikk (1) bekezdése alapján
megfizették (a 16. cikk értelmében vett import esetében);”
A HÉA‑törvény 90. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A 16. cikk szerinti esetekben a termékek importőre a ténylegesen a vámhatóságok által kivetett adót a Köztársaság költségvetésébe
fizeti be […].”
A HÉA‑törvénynek „A különbözet szerinti különös szabályozás” című fejezetébe tartozó 143. cikk szövege a következő:
„(1)      E fejezet rendelkezései használt cikkek, műalkotások, gyűjteménydarabok vagy régiségek használtcikk‑kereskedő általi értékesítésére
vonatkoznak, amennyiben azokat a használtcikk‑kereskedőnek belföldön (ideértve az importált termékeket is) vagy valamely másik
tagállam területéről az alábbi személyek valamelyike értékesítette:
1.      nem adóalany személy;
2.      másik adóalany az 50. cikk szerint adómentes értékesítés keretében;
3.      az e törvény szerint nyilvántartásba nem vett másik adóalany;
4.      a különbözet szerinti különös szabályozást alkalmazó másik használtcikk‑kereskedő.
(3)      A használtcikk‑kereskedő jogosult e fejezet rendelkezéseit
1.      a saját maga által importált műalkotások, gyűjteménydarabok vagy régiségek értékesítésére is alkalmazni.”
A HÉA‑törvény „Választási jog” című 151. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)      A használtcikk‑kereskedő a használt cikkek, műalkotások, gyűjteménydarabok és régiségek értékesítésére jogosult az általános
törvényi adószabályozást alkalmazni.
(2)      Az (1) bekezdés szerinti jogot az érdekelt személy minden egyes értékesítés vonatkozásában azáltal gyakorolja, hogy a kiállított
számlán nem tünteti fel, hogy az e fejezet szerinti különös szabályozást alkalmazza.
[…]
(4)      A (2) bekezdés szerinti esetekben az érdekelt személytől beszerzett vagy importált azon termékekre vonatkozó levonási jog,
amelyekre nem a különbözet szerinti különös szabályozást alkalmazzák, abban az adómegállapítási időszakban keletkezik, amelyben
a későbbi termékértékesítés után járó adó felszámíthatóvá vált, és azt ebben az időszakban kell gyakorolni.”
A HÉA‑törvényhez kapcsolódó kiegészítő rendelkezések 1. §‑ának 19. pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„»használt cikkek«: olyan használt és egyedileg meghatározott ingóságok, amelyek aktuális vagy felújítás utáni állapotukban
alkalmasak az eredeti rendeltetésüknek megfelelő további használatra. Nem tekintendők használt cikkeknek:
a) a műalkotások;
b) a gyűjteménydarabok;
c) a régiségek;
d) a nemesfém és a drágakő, függetlenül azok mindenkori megjelenési formájától.”
Az említett kiegészítő rendelkezések 1. §‑ának 23. pontja értelmében „[a] »használtcikk-, műalkotás-, gyűjteménydarab- és
régiségkereskedő« olyan adóalany, aki gazdasági tevékenysége során viszonteladás céljából használt cikkeket, műalkotásokat,
gyűjteménydarabokat és régiségeket vásárol, szerez be, illetve importál, akkor is, ha a kereskedelemről szóló törvény értelmében
vett bizományosként tevékenykedik”.

Az alapjogvita alapjául szolgáló tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Auto Nikolovi silistrai (Bulgária) székhelyű társaság. Fő tevékenysége használt járművek értékesítésében áll.
2008 júliusában különösen a 2003. január 17. és 2008. május 31. közötti időszak vonatkozásában HÉA‑tartozással kapcsolatos
adóellenőrzést folytattak nála.
Ezen ellenőrzés a 2009. január 16‑i, adóellenőrzésről szóló határozat kibocsátásával zárult le. Az illetékes adóhivatal e
határozata alátámasztására azon megállapításra hivatkozott, amely szerint az említett ellenőrzés során az Auto Nikolovi által
Svájcból importált használt alkatrészek egy része még az utóbbi helyiségeiben volt található, tehát nem képezte későbbi adóköteles
értékesítés tárgyát. Feltételezve, hogy az Auto Nikolovi az általános HÉA‑szabályozás alkalmazását választotta, az említett
hivatal a HÉA‑törvény 151. cikkének (1) és (4) bekezdése alapján megtagadta tőle a használt gumiabroncsok behozatala során
megfizetett 405,55 BGN összegű HÉA levonásának a 2007. áprilisi adóhónap vonatkozásában történő elismerését, továbbá a használt
gumiabroncsok, keréktárcsák, álló kocsiemelő és autólökhárítók behozatala során megfizetett 375,31 BGN összegű HÉA levonásának
a 2007. júliusi adóhónap vonatkozásában történő elismerését.
Az Auto Nikolovi kifogást terjesztett elő ezen adóellenőrzésről szóló határozattal szemben a direktsia „Obzhalvane i upravlenie
na izpalnenieto” – Varna igazgatójánál, lényegében arra hivatkozva, hogy a szóban forgó termékek nem tartoznak a HÉA‑törvényhez
kapcsolódó kiegészítő rendelkezések 1. §‑ának 19. pontja értelmében vett „használt cikkek” fogalma körébe, és ezért a jelen
ügyben az említett törvény használt cikkekre vonatkozó rendelkezései nem alkalmazandók.
E kifogást az említett igazgató 2009. március 11‑i határozatával elutasította annak megállapításával, hogy az Auto Nikolovi
használtcikk‑kereskedéssel foglalkozik, és a szóban forgó termékek értékesítésére az általános HÉA‑szabályozás alkalmazását
választotta.
Az Auto Nikolovi e határozatot az Administrativen sad Varna (várnai közigazgatási bíróság) előtt megtámadta. Lényegében arra
hivatkozott, hogy helyzetére nem a különbözet szerinti szabályozás alkalmazandó, mivel a 2006/112 irányelv 314. cikke alapján
– és a HÉA‑törvény 143. cikkének (1) bekezdésében foglaltakkal ellentétben – e szabályozás nem vonatkozik az adóköteles használtcikk‑kereskedő
által közvetlenül importált termékek értékesítésére. Az utóbbi tehát jogosult a levonási jognak az említett törvény 71. cikkének
(1) bekezdésében szereplő feltételek mellett történő gyakorlására.
Az Administrativen sad Varna 2009. június 11‑i ítéletével hatályon kívül helyezte a 2009. március 11‑i határozatot, amennyiben
e határozat az Auto Nikolovi által importált használt gumiabroncsokat, keréktárcsákat és álló kocsiemelőt érintő adólevonást
az utóbbitól megtagadta.
Az Administrativen sad Varna úgy ítélte, hogy e termékek nem minősülnek használt cikkeknek a HÉA‑törvény értelmében, mivel
fajta szerint meghatározott termékekről van szó, és nem egyedileg meghatározott olyan termékekről, amelyek a termék azonos
fajtájú termékektől való megkülönböztetését lehetővé tevő ismérvekkel rendelkeznek. Az említett törvény 54. cikkével összefüggésben
értelmezett 68. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján tehát úgy vélte, hogy az Auto Nikolovi felperes az említett behozatalok
vonatkozásában jogszerűen gyakorolta levonási jogát a behozatali eljárás lezárultának hónapjában.
A direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna igazgatója a fenti ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet terjesztett
a Varhoven administrativen sad (közigazgatási legfelsőbb bíróság) elé.
A kérdést előterjesztő bíróságnak – amely azon megállapításból indul ki, hogy az Auto Nikolovi adóköteles használtcikk‑kereskedőnek
minősül – különböző kérdései merülnek fel az alapügy megoldása során.
Kétségei támadnak a szóban forgó termékek „használt cikkekként” történő minősítése vonatkozásában tekintettel arra, hogy e
termékeknek a 2006/112 irányelv 311. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában szereplő fogalommeghatározásától eltérően a HÉA‑törvényhez
kapcsolódó kiegészítő rendelkezések 1. §‑ának 19. pontjában szereplő fogalommeghatározás „egyedileg meghatározott” termékekről
rendelkezik. Az említett bíróság e vonatkozásban arra kíváncsi, hogy a tagállamok szabadon határozhatják‑e meg a „használt
cikkek” fogalmát.
Amenyiben a szóban forgó termékek használt cikkeknek minősülnek, az említett bíróság arra szeretne választ kapni, hogy a különbözet
szerinti szabályozás alkalmazandó‑e a jelen ügyre, ahol az érdekelt esetében – aki a HÉA‑törvény alapján jogosult a behozatal
során megfizetett HÉA levonására – nem áll fenn kettős adóztatás veszélye.
Amennyiben az alapügyben az különbözet szerinti szabályozás alkalmazandó, az említett bíróság arra kíván választ kapni, hogy
az érdekelt által a behozatal során megfizetett HÉA levonásának jogát azon időszakra halasztó jogszabályi rendelkezés, amely
alatt az importált használt cikkek későbbi adóköteles értékesítések tárgyát képezik, összeegyeztethető‑e az ilyen halasztásnak
a 2006/112 irányelv 319. cikkéből, 320. cikke (1) bekezdésének 1. pontjából és 320. cikkének (2) bekezdéséből következő eltérést
nem engedő alkalmazási feltételeivel.
Amennyiben az ilyen halasztás nem érinti a használt cikkeknek a használtcikk‑kereskedő által közvetlenül végzett behozatalát,
az említett bíróság arra kíván választ kapni, hogy a 2006/112 irányelv 314. cikkének a)–d) pontja, 320. cikke (1) bekezdésének
első albekezdése és 320. cikkének (2) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik‑e, amely lehetővé teszi, hogy azokra az e
rendelkezésekkel összeegyeztethetetlen nemzeti szabályozás alkalmazásának mellőzése érdekében hivatkozzanak.
Ilyen körülmények között a Varhoven administrativen sad felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1.      Azokat a használt ingóságokat is felöleli‑e […] 2006/112[…] tanácsi irányelv 311. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában szabályozott
„használt cikkek” fogalma, amelyek (a márka, típus, sorozatszám, gyártási év stb. révén) egyedileg nem olyan mértékben meghatározottak,
hogy azok az azonos fajtájú termékektől különbözzenek, hanem azokat a fajtára vonatkozó ismérvek szerint határozzák meg?
2.      Annak lehetőségét biztosítja‑e a tagállamok számára a 2006/112[…] irányelv 311. cikke (1) bekezdésének 1. pontjában foglalt
„a tagállamok által meghatározott” fordulat, hogy magát a „használt cikkek” fogalmát határozzák meg, vagy az irányelv e fogalmának
meghatározását a nemzeti törvénybe pontosan kell átültetni?
3.      Megfelel‑e a „használt cikkek” közösségi jogi fogalommeghatározása tartalmának és jelentésének az a nemzeti fogalommeghatározásba
felvett követelmény, hogy a használt cikkek egyedileg meghatározottak?
4.      Feltehető‑e a 2006/112[…] tanácsi irányelv (51) preambulumbekezdésében említett célokra tekintettel, hogy a 2006/112[…] irányelv
314. cikkének első bekezdésében foglalt „amennyiben a termékeket a használtcikk-kereskedőnek a Közösség területén […] értékesítette”
fordulat a közvetlenül az adóköteles használtcikk‑kereskedő által importált használt cikkek importját is felöleli?
5.      Ha a különbözet szerinti szabályozást a használt cikkeknek az e termékeket saját maga importáló, adóköteles használtcikk-kereskedő
általi értékesítésére is alkalmazni kell: a 314. cikk a)−d) pontjában említett csoportok valamelyikébe kell‑e tartoznia annak
a személynek, akitől az adóköteles használtcikk‑kereskedő e termékeket beszerezte?
6.      Kimerítő‑e a 2006/112[…] tanácsi irányelv 320. cikkének (1) bekezdésében foglalt termékfelsorolás?
7.      Úgy kell‑e értelmezni a 2006/112[…] irányelv 320. cikke (1) bekezdésének első albekezdését és (2) bekezdését, hogy azzal ellentétes
az a nemzeti rendelkezés, amely értelmében az adóköteles használtcikk‑kereskedőnek a használt cikkek importja során kifizetett
HÉA összegének az általa fizetendő adó összegéből történő levonásához való joga abban az időszakban keletkezik, és e jogot
abban az időszakban kell gyakorolni, amelyben e termékeket olyan későbbi adóköteles értékesítés keretében értékesítették,
amelyre az adóköteles használtcikk‑kereskedő az általános adószabályozást alkalmazza?
8.      Közvetlen hatállyal rendelkezik‑e a 2006/112[…] irányelv 314. cikkének a)−d) pontja, valamint 320. cikke (1) bekezdésének
első albekezdése és 320. cikkének (2) bekezdése, és arra a nemzeti bíróság olyan ügyben, mint az alapügybeli, közvetlenül
hivatkozhat‑e?

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

A negyedik kérdésről
Negyedik kérdésével, amelyet indokolt elsőként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni,
hogy a 2006/112 irányelv 314. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a különbözet szerinti szabályozás a közvetlenül az adóköteles
használtcikk‑kereskedő által az Unió területére importált használt cikkek értékesítését is felöleli.
E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy valamely uniós rendelkezés tartalmának meghatározása során tekintettel kell lenni
mind annak megfogalmazására, mind összefüggéseire és céljaira (lásd ebben az értelemben a C‑280/04. sz. Jyske Finans ügyben
2005. december 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10683. o.] 34. pontját, valamint a C‑116/10. sz. Feltgen és Bacino Charter
Company ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 12. pontját).
A jelen esetben először is az Európai Bizottsághoz hasonlóan rá kell mutatni, hogy a 2006/112 irányelv 314. cikkében szereplő
„amennyiben a termékeket a használtcikk-kereskedőnek a Közösség területén […] értékesítette” fordulat egyértelműen arra az
esetre utal, amikor az érintett termékeket az adóköteles használtcikk‑kereskedő általi viszonteladásukat megelőzően az említett
irányelv értelmében vett belföldi vagy Közösségen belüli értékesítés keretében az érintett részére értékesítik.
Márpedig a 2006/112 irányelv szerkezetéből és rendszeréből, különösen az adóztatandó ügyleteknek a IV. cím alatti osztályozásából
következik, hogy a „termékértékesítés” fogalmát el kell határolni többek között a harmadik országokból az Unió területére
irányuló „termékimport” fogalmától. Ebből következik, hogy az előző pontban említett fordulat nem vonatkozhat azon termékekre,
amelyeket az adóköteles használtcikk‑kereskedő saját maga importált harmadik országból az Unió területére.
Ahogyan arra a direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto” – Varna is utal, kétségtelen, hogy az adóköteles „használtcikk‑kereskedő”
fogalmának a 2006/112 irányelv 311. cikke (1) bekezdésének 5. pontjában szereplő előzetes meghatározása általánosságban valamennyi
olyan adóalanyra vonatkozik, aki gazdasági tevékenysége során viszonteladás céljából használt cikkeket, műalkotásokat, gyűjteménydarabokat
vagy régiségeket „szerez be, használ fel vállalkozása számára, illetve importál”.
Mindazonáltal e fogalommeghatározás – amelynek célja a 2006/112 irányelvnek az ilyen cikkekre és termékekre alkalmazandó szabályozást
tartalmazó fejezetében egymást követően szabályozott számos helyzet felölelése – írhatja felül azon megállapítást, amely szerint
az említett irányelv 314. cikkében szereplő rendelkezés hatálya az adóköteles használtcikk‑kereskedő részére az Unió területén
korábban „értékesített” használt cikkek, műalkotások, gyűjteménydarabok vagy régiségek viszonteladására korlátozódik.
Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy az adóköteles használtcikk‑kereskedőnek a használt cikkek, a művészeti tárgyak,
a gyűjteménydarabok és a régiségek értékesítése után elért nyereségét adóztató szabályozás a 2006/112 irányelv általános rendszerétől
eltérő különös HÉA‑szabályozás, amely az irányelvben meghatározott egyéb különös rendszerekhez hasonlóan csak addig a mértékig
alkalmazható, amíg az az általa kitűzött cél eléréséhez szükséges (lásd a fent hivatkozott Jyske Finans ügyben hozott ítélet
35. pontját).
Ahogyan a 2006/112 irányelv (51) preambulumbekezdéséből következik, a különbözet szerinti szabályozás célja a kettős adóztatás
és a használt cikkek piacán jelen lévő adóalanyok között folyó verseny torzulásainak elkerülése (lásd ebben az értelemben
a C‑320/02. sz. Stenholmen–ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3509. o.] 25. pontját, valamint a fent
hivatkozott Jyske Finans ügyben hozott ítélet 37. és 41. pontját).
Valamely használt cikk adóköteles használtcikk‑kereskedő általi értékesítésének a teljes eladási ár utáni adóztatása ugyanis
kettős adóztatáshoz vezet abban az esetben, ha azon ár, amelynek ellenében az utóbbi e cikket beszerezte, magában foglalja
az említett irányelv 314. cikkének a)–d) pontjában megnevezett csoportok egyikébe tartozó személy által előzetesen megfizetett
HÉÁ‑t, és ha sem e személy, sem pedig az adóköteles használtcikk‑kereskedő nem képes annak levonására (lásd ebben az értelemben
a fent hivatkozott Stenholmen‑ügyben hozott ítélet 25. pontját és a fent hivatkozott Jyske Finans ügyben hozott ítélet 38. pontját).
Amennyiben azonban az adóköteles használtcikk‑kereskedő olyan termékeket értékesít az adóköteles ügyletei keretében, mint
az alapügybeliek, és amelyeket saját maga, az általános HÉA‑szabályozás hatálya alatt importált azon tagállamba, ahol ezen
ügyleteket teljesíti, és ennek következtében a 2006/112 irányelv 168. cikkének d) pontja alapján jogosult levonni az ezen
importált termékekért általa fizetendő vagy megfizetett HÉÁ‑t, nem áll fenn – ahogyan azt a Bizottság is hangsúlyozza – a
kettős adóztatás olyan veszélye, amely igazolhatná az eltérést engedő, különbözet szerinti szabályozást.
E vonatkozásban meg kell említeni, hogy a hozzáadottértékadó‑rendszer kiegészítéséről és a 77/388/EGK irányelv 28. és 32. cikkének
módosításáról – a használt cikkekre, műalkotásokra, régiségekre és gyűjteménydarabokra alkalmazandó különös szabályozásról
szóló, a Bizottság által az Európai Unió Tanácsának benyújtott 1989. január 11‑i irányelvjavaslatot kísérő indokolás (HL 1989. C 76.,
10. o.) kifejezetten úgy rendelkezik, hogy amennyiben a termékeket az adóköteles használtcikk‑kereskedő úgy importálja, behozataluk
során az általános HÉA‑szabályozás alá tartozik, a levonási jog fennállása kizárja a kettős adóztatás veszélyét, és ily módon
semmilyen indok nem teszi lehetővé ezen általános szabályozásnak a különbözet szerinti különös rendszer javára történő mellőzését.
Végül az utóbbi szabályozásnak az olyan körülmények közötti alkalmazhatatlanságát, mint az alapügybeli, a 2006/112 irányelv
316. cikke (1) bekezdésének a) pontja is megerősíti. E rendelkezés ugyanis – amely meghatározza az adóköteles használtcikk‑kereskedő
által közvetlenül importált termékeket érintő azon termékértékesítéseket, amelyek esetében a tagállamok kötelesek részére
biztosítani az említett szabályozás alkalmazása választásának lehetőségét – „használt cikkek, műalkotások, régiségek és gyűjteménydarabok”
értékesítésére vonatkozik, nem pedig olyan termékekére, amelyeket az Auto Nikolovi importál.
A fentiekből következik, hogy függetlenül azon kérdéstől, miszerint az alapügyben szóban forgó vagyontárgyak a „használt cikkek”
fogalmába tartoznak‑e a 2006/112 irányelv 311. cikke (1) bekezdésének 1. pontja értelmében, a különbözet szerinti szabályozás
semmiképpen nem alkalmazható olyan termékek értékesítésére, mint amelyeket a jelen ügy is érint, azaz amelyeket az adóköteles
használtcikk‑kereskedő saját maga importált az Unió területére, mialatt az általános HÉA‑szabályozás hatálya alatt állt.
Következésképpen a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 314. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
a különbözet szerinti szabályozás nem alkalmazandó olyan termékek értékesítésére, mint például a használt gépjárműalkatrészek,
amelyeket az adóköteles használtcikk‑kereskedő az általános hozzáadottértékadó‑szabályozás hatálya alatt saját maga importált
az Unió területére.
E körülmények között az első, a második, a harmadik és az ötödik kérdésre nem kell válaszolni.

A hatodik és hetedik kérdésről
Hatodik és hetedik kérdésével – amelyek indokolt együtt vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ,
hogy a 2006/112 irányelv 320. cikke (1) bekezdése első albekezdését és 320. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni,
hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az adóköteles használtcikk‑kereskedő által a műalkotásoktól, régiségektől
és gyűjteménydaraboktól eltérő termékek behozatala során megfizetett HÉA levonásának jogát az általános HÉA‑szabályozás alá
tartozó későbbi értékesítésig elhalasztja.
E vonatkozásban az említett két rendelkezés szövegéből nyilvánvalóan az következik, hogy a 2006/112 irányelv 320. cikke (1) bekezdésének
második albekezdésében említett – a jelen ügyben irreleváns – eseten kívül az a szabály, amely szerint az említett irányelv
167. és azt követő cikkeiben szereplő azonnali levonási jog általános szabályozásától eltérően a levonási jog a későbbi adóköteles
értékesítés időpontjában keletkezik, csak akkor alkalmazható, ha az adóköteles használtcikk‑kereskedő az általános HÉA‑szabályozást
„alkalmazza” „a saját maga által importált műalkotás, gyűjteménydarab vagy régiség értékesítésére”, ahelyett hogy a nemzeti
jog által az említett irányelv 316. cikkének megfelelően biztosított azon lehetőséggel élne, hogy az ilyen értékesítésre a
különbözet szerinti szabályozást alkalmazza.
Ahogyan azt a Bizottság hangsúlyozza, e szöveg szerinti értelmezést erősíti az említett eltérést engedő szabály által követett
cél. Ez utóbbi a csalás veszélyének elkerülésére irányul, amely veszély azon helyzetekre jellemző, amelyekben az adóköteles
használtcikk‑kereskedő, aki választhat az általános HÉA‑szabályozás és a különbözet szerinti szabályozás alkalmazása között,
a behozatal során úgy nyilatkozik, hogy az említett általános szabályozást választja a behozatal során fizetendő vagy megfizetett
HÉA teljes összegére vonatkozó azonnali levonási jog kihasználása érdekében, később pedig színleléssel eléri, hogy az importált
tárgyak későbbi viszonteladása a különbözet szerinti szabályozás alá tartozzon.
Ezzel szemben amennyiben az alapügyhöz hasonlóan a különbözet szerinti szabályozás alkalmazhatósága – ahogyan a negyedik kérdésre
adott válaszból is következik – kizárt, éppúgy mint ennek következtében az említett szabályozás és az általános HÉA‑szabályozás
alkalmazása közötti választás, nem áll fenn a csalás olyan veszélye, amely igazolhatná az általános levonási rendszer alkalmazásának
mellőzését.
Következésképpen a hatodik és a hetedeik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 320. cikke (1) bekezdésének
első albekezdését és 320. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, miszerint azzal ellentétes az a nemzeti rendelkezés,
amely az adóköteles használtcikk‑kereskedő által a műalkotásoktól, régiségektől és gyűjteménydaraboktól eltérő termékek behozatala
során megfizetett HÉA levonásának jogát az általános HÉA‑szabályozás alá tartozó későbbi értékesítésig elhalasztja.

A nyolcadik kérdésről
Nyolcadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2006/112 irányelv 314. cikkének,
320. cikke (1) bekezdése első albekezdésének és 320. cikke (2) bekezdésének rendelkezései közvetlen hatállyal rendelkeznek‑e,
és ezért lehet‑e rájuk olyan jogvitában hivatkozni, mint az alapügybeli.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamennyi olyan esetben, amikor
valamely irányelv rendelkezései a tartalmuk alapján feltétlennek és kellően pontosnak tűnnek, azokra a magánszemélyek a tagállammal
szemben hivatkozhatnak, nevezetesen amennyiben az nem ültette át időben ezen irányelvet a nemzeti jogba, vagy amennyiben nem
megfelelően ültette azt át (lásd a C‑226/07. sz. Flughafen Köln/Bonn ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008.,
I‑5999. o.] 23. pontját, a C‑138/07. sz. Cobelfret‑ügyben 2009. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑731. o.] 58. pontját
és a C‑243/09. sz. Fuß‑ügyben 2010. október 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 56. pontját).
A 2006/112 irányelv 314. cikkét illetően elmondható, hogy a különbözet szerinti adószabályozás alá tartozó esetek elhatárolását
egyértelműen tartalmazza, és az nem függ semmilyen más – akár az Unió intézményeitől akár a tagállamoktól származó – aktus
megvalósulásától.
Az említett irányelv 320. cikke (1) bekezdésének első albekezdése egyértelműen és feltétlenül meghatározza azon importált
tárgyakat, amelyeknek az általános HÉA‑szabályozás szerinti későbbi értékesítése jogot keletkeztet az adóköteles használtcikk‑kereskedő
számára a behozatalkor fizetendő vagy megfizetett HÉA levonására. Az említett irányelv 320. cikkének (2) bekezdése a maga
részéről hasonlóképpen körülhatárolja a levonási jog későbbre halasztására vonatkozó szabály hatályát.
Mivel tehát a 2006/112 irányelv 314. cikkének, 320. cikke (1) bekezdése első albekezdésének és 320. cikke (2) bekezdésének
rendelkezései a tartalmuk szempontjából feltétlennek és kellően pontosnak tűnnek, az e megállapításhoz kapcsolódó közvetlen
hatályuk felhatalmazza a magánszemélyeket arra, hogy e rendelkezésekre a nemzeti bíróságok előtt – a nemzeti adóhatóság ellen
indított olyan jogvita keretében, mint az alapügybeli – abból a célból hivatkozzanak, hogy az e rendelkezéssel összeegyeztethetetlen
nemzeti szabályozást ne alkalmazzák (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Flughafen Köln/Bonn ügyben hozott ítélet
39. pontját).
A nyolcadik kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 314. cikke, 320. cikke (1) bekezdésének első
albekezdése és 320. cikkének (2) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, ami felhatalmazza a magánszemélyeket arra, hogy
azokra a nemzeti bíróság előtt abból a célból hivatkozzanak, hogy az e rendelkezésekkel összeegyeztethetetlen nemzeti szabályozást
ne alkalmazzák.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 314. cikkét úgy kell értelmezni,
hogy a különbözet szerinti szabályozás nem alkalmazandó olyan termékek értékesítésére, mint például a használt gépjárműalkatrészek,
amelyeket az adóköteles használtcikk‑kereskedő az általános hozzáadottértékadó‑szabályozás hatálya alatt saját maga importált
az Európai Unió területére.
2)
A 2006/112 irányelv 320. cikke (1) bekezdésének első albekezdését és 320. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, miszerint
azzal ellentétes az a nemzeti rendelkezés, amely az adóköteles használtcikk‑kereskedő által a műalkotásoktól, régiségektől
és gyűjteménydaraboktól eltérő termékek behozatala során megfizetett hozzáadottérték‑adó levonásának jogát az általános hozzáadottértékadó‑szabályozás
alá tartozó későbbi értékesítésig elhalasztja.
3)
A 2006/112 irányelv 314. cikke, 320. cikke (1) bekezdésének első albekezdése és 320. cikkének (2) bekezdése közvetlen hatállyal
rendelkezik, ami felhatalmazza a magánszemélyeket arra, hogy azokra a nemzeti bíróság előtt abból a célból hivatkozzanak,
hogy az e rendelkezésekkel összeegyeztethetetlen nemzeti szabályozást ne alkalmazzák.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: bolgár.