CELEX: 62006TJ0012
Konkurrence
aftaler
det italienske marked for køb og første forarbejdning af råtobak
beslutning, der fastslår en tilsidesættelse af artikel 81 EF
fastsættelse af priser og opdeling af markedet
bødefritagelse
samarbejde
bøder
proportionalitet
overtrædelsens grovhed
formildende omstændigheder

Sagens baggrund
Sagsøgeren, Deltafina SpA, er et italiensk selskab, hvis hovedaktiviteter er første forarbejdning af råtobak og handel med
forarbejdet tobak. Selskabet ejes 100% af Universal Corp., som er et selskab med hjemsted i Richmond (Amerikas Forenede Stater).
I –
Den administrative procedure
Den 3., 4. og 5. oktober 2001 foretog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i henhold til artikel 14 i Rådets forordning
nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af artikel [81 EF] og [82 EF] (EFT 1959-1962, s. 81), kontrolundersøgelser
i lokalerne hos den europæiske sammenslutning af tobaksforarbejdningsvirksomheder samt hos Maison des métiers du tabac (tobaksfagenes
hus) i Bruxelles (Belgien). Samme dag fremsendte den europæiske sammenslutning af tobaksforarbejdningsvirksomheder pr. telefax
en meddelelse om disse kontrolundersøgelser til alle sine medlemmer, herunder også til Associazione professionale trasformatori
tabacchi italiani (APTI, Brancheorganisationen for italienske tobaksforarbejdningsvirksomheder), som blandt sine medlemmer
tæller nogle af de største virksomheder inden for sektoren.
Den 3., 4. og 5. oktober 2001 foretog Kommissionen ligeledes kontrolundersøgelser i lokalerne hos de tre største, spanske
forarbejdningsvirksomheder af råtobak samt hos to spanske brancheorganisationer for tobaksforarbejdningsvirksomheder og tobaksproducenter.
Den 16. januar 2002 indgav de tre spanske råtobakforarbejdningsvirksomheder, som havde været genstand for kontrolundersøgelser,
samt et selskab i Universal-koncernen en fælles ansøgning om bødefritagelse til Kommissionen i medfør af Kommissionens meddelelse
om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen af 1996«).
Den 15. januar 2002 sendte Kommissionen en anmodning om oplysninger til to italienske brancheorganisationer, nemlig APTI,
som repræsenterer råtobakforarbejdningsvirksomhederne, og Unione italiana tabacco (Unitab, Den Italienske Tobakssammenslutning),
som repræsenterer råtobakproducenterne. Den 12. februar 2002 svarede APTI på nævnte anmodning om oplysninger. Samme dag trådte
dets bestyrelse sammen, og under dette møde blev Kommissionens anmodning drøftet.
Den 19. februar 2002 indgav Deltafina en anmodning om bødefritagelse til Kommissionen i medfør af afsnit A i Kommissionens
meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EFT 2002 C 45, s. 3, herefter »samarbejdsmeddelelsen af
2002«) og, subsidiært, en anmodning om bødenedsættelse i medfør af i samme meddelelses afsnit B. Anmodningen om bødefritagelse
vedrørte et påstået kartel mellem råtobakforarbejdningsvirksomhederne på det italienske marked.
Den 28. februar 2002 fandt der en telefonsamtale sted mellem en af Universals advokater og den embedsmand i Generaldirektoratet
for Konkurrence, der var ansvarlig for sagen.
Den 6. marts 2002 oplyste Kommissionen Deltafina om, at dets anmodning opfyldte de betingelser, der er anført i punkt 8, litra
b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, samt at Kommissionen ved afslutningen af den administrative procedure ville indrømme
Deltafina bødefritagelse for enhver overtrædelse, der var konstateret efter den af Kommissionen foretagne undersøgelse i forbindelse
med det tilvejebragte bevismateriale med det forbehold, at Deltafina opfyldte alle de betingelser, der er anført i nævnte
meddelelses punkt 11.
Den 14. marts 2002 fandt der et møde sted mellem Kommissionens tjenestegrene og Deltafinas og Universals repræsentanter for
at drøfte de nærmere regler for Deltafinas samarbejde med Kommissionen (herefter »mødet af 14. marts 2002«). Under dette møde
blev en fortrolig behandling af Deltafinas anmodning om bødefritagelse bl.a. nævnt.
Den 19., 21., 25. og 26. marts 2002 skaffede Deltafina Kommissionen yderligere oplysninger.
Den 22. marts 2002 fandt der en telefonsamtale sted mellem Deltafinas repræsentanter og den embedsmand fra Kommissionen, der
var ansvarlig for sagen, i anledning af en række spørgsmål vedrørende Deltafinas samarbejde med Kommissionen.
Den 2. april 2002 informerede Universals eksterne juridiske rådgiver de eksterne juridiske rådgivere for Standard Commercial
Corp. (herefter »SCC«) og for Dimon Inc., der er moderselskaber for henholdsvis Transcatab SpA og for Dimon Italia Srl, som
er to italienske selskaber inden for den første forarbejdning af råtobak, om, at Deltafina havde indgivet en anmodning om
bødefritagelse til Kommissionen vedrørende aftaler mellem forarbejdningsvirksomhederne på det italienske tobaksmarked.
Om morgenen den 4. april 2002 blev der afholdt et møde i APTI’s bestyrelse. Under dette møde oplyste Deltafinas direktør de
tilstedeværende personer om, at Deltafina var begyndt at samarbejde med Kommissionen i medfør af samarbejdsmeddelelsen af
2002 og at fremsende belastende dokumenter til Kommissionen.
Om eftermiddagen den samme dag, nemlig den 4. april 2002, indgav Dimon Italia og Transcatab, hvis repræsentanter var til stede
ved det i foregående præmis nævnte møde hos APTI, ligeledes en anmodning om favorabel behandling i medfør af samarbejdsmeddelelsen
af 2002 (henholdsvis kl. 16:15 og kl. 18:47).
Den 18. og 19. april 2002 aflagde Kommissionen kontrolbesøg i medfør af artikel 14 i forordning nr. 17 i lokalerne hos Dimon
Italia og hos Transcatab samt hos Trestina Azienda Tabacchi SpA (herefter »Trestina«) og hos Romana Tabacchi SpA.
Den 18. april og den 17. maj 2002 tilvejebragte Deltafina yderligere oplysninger for Kommissionen.
Den 29. maj og den 11. juli 2002 fandt der to andre møder sted mellem Deltafinas repræsentanter og Kommissionens tjenestegrene.
Den 8. oktober 2002 meddelte Kommissionen Dimon Italia og Transcatab, at eftersom disse virksomheder henholdsvis havde været
den første og den anden virksomhed til at fremlægge bevismateriale for overtrædelsen i medfør af samarbejdsmeddelelsen af
2002, havde Kommissionen til hensigt ved afslutningen af den administrative procedure at indrømme dem en bødenedsættelse på
henholdsvis mellem 30 og 50% og mellem 20 og 30% af det bødebeløb, som de måtte være blevet pålagt i medfør af eventuelt konstaterede
overtrædelser.
Den 25. februar 2004 sendte Kommissionen en klagepunktsmeddelelse til en række virksomheder eller virksomhedssammenslutninger,
herunder også Deltafina, Universal, Dimon Italia og Transcatab.
Der blev afholdt mundtlig høring den 22. juni 2004, i hvilken Deltafina deltog. Under denne høring henledte en repræsentant
fra Dimon Italia Kommissionens opmærksomhed på to dokumenter i sagsakterne – fotokopier i anledning af de af Kommissionen
den 18. april 2002 foretagne kontrolundersøgelser hos Dimon Italia af håndskrevne noter, der var taget af dette selskabs repræsentanter
– som opsummerede Deltafinas direktørs erklæringer under APTI’s møde den 4. april 2002.
Den 21. december 2004 vedtog Kommissionen et tillæg til klagepunktsmeddelelsen af 25. februar 2004 (herefter »tillægget«),
hvormed Kommissionen oplyste Deltafina og de andre berørte virksomheder om sin hensigt om ikke at indrømme Deltafina bødefritagelse
på grund af dennes misligholdelse af den samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen
af 2002.
En høring vedrørende tillægget fandt sted den 1. marts 2005. Som opfølgning på denne høring modtog Kommissionen nye bemærkninger
fra Universal, Deltafina, Dimon og SCC.
II –
Den anfægtede beslutning
Efter at have hørt Det Rådgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspørgsmål og på baggrund af den endelige rapport fra høringskonsulenten
vedtog Kommissionen den 20. oktober 2005 beslutning K(2005) 4012 endelig om en procedure efter artikel 81, stk. 1, [EF] (sag
COMP/C.38 281/B.2 – Råtobak – Italien) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
af 13. februar 2006 (EUT L 353, s. 45).
Den anfægtede beslutning blev meddelt Deltafina den 10. november 2005.
Den anfægtede beslutning indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
»
Artikel 1
1.      Deltafina […], Universal […] har overtrådt artikel 81, stk. 1, [EF] i de angivne perioder ved at deltage i aftaler og/eller
samordnet praksis inden for råtobakssektoren i Italien.
Overtrædelsens varighed var følgende:
a)      for Deltafina, Universal […], fra den 29. september 1995 til den 19. februar 2002
[…]
Artikel 2
Følgende bøder pålægges for de i artikel 1 omhandlede overtrædelser:
a)      Deltafina og Universal in solidum, 30 000 000 EUR
[…]«
Den anfægtede beslutning har lagt de betragtninger til grund, der redegøres for i det følgende.
A –
Overtrædelsen og tilregnelse af den ulovlige adfærd
Efter beskrivelsen af de relevante faktiske omstændigheder og den retlige vurdering af disse omstændigheder har Kommissionen
i den anfægtede beslutning konkluderet, at det er godtgjort, at Deltafina sammen med flere andre virksomheder har deltaget
direkte i aftaler og/eller samordnet praksis, som er ulovlige i henhold til artikel 81, stk. 1, EF. Denne vurdering er der
ikke rejst tvivl om i den foreliggende sag.
Kommissionen har herefter undersøgt spørgsmålet om tilregnelse af den ulovlige adfærd fra de deltagende virksomheders side
og konkluderet, at såvel Deltafina som dets moderselskab, Universal, skal holdes ansvarlige for de pågældende overtrædelser
og være adressater for den anfægtede beslutning.
B –
Beregningen af bøden
1.     Fastsættelse af bødens grundbeløb
Vedrørende beregningen af den bøde, der skal pålægges Deltafina, bemærker Kommissionen som det første i 357. betragtning til
den anfægtede beslutning, at for at kunne fastsætte beløbet må den tage alle sagens omstændigheder i betragtning, herunder
navnlig overtrædelsens grovhed og varighed, i medfør af artikel 23, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december
2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EFT 2003 L 1, s. 1).
For det første har Kommissionen således undersøgt overtrædelsens grovhed. Kommissionen bemærker, at der ved vurderingen af
overtrædelsens grovhed skal tages hensyn til overtrædelsens art, overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet – når den
kan måles – og det berørte geografiske markeds udstrækning (365. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen oplyser herefter, at produktionen af råtobak i Italien svarede til 38% af Den Europæiske Unions kvotedækkede
produktion, hvilket udgjorde 67,338 mia. EUR i 2001, som var det seneste hele år, hvor overtrædelsen blev begået (366. betragtning
til den anfægtede beslutning).
Hvad angår overtrædelsens karakter anser Kommissionen denne for at være meget alvorlig, eftersom den vedrører fastsættelse
af købspriser for råtobakssorter i Italien og fordeling af indkøbte mængder (367. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har i 368. betragtning til den anfægtede beslutning under henvisning til nævnte beslutnings del vedrørende vurderingen
af konkurrencebegrænsningen (277. betragtning ff.) anført, at indkøbskarteller kan påvirke producenternes vilje til at producere
og begrænse konkurrencen mellem forarbejdningsvirksomhederne på markederne i de efterfølgende led, hvilket især gælder, når
det produkt, der berøres af indkøbskartellet (råtobak), i et tilfælde som det foreliggende er en væsentlig »råvare« for virksomhederne
i de efterfølgende led (første forarbejdning og salg af forarbejdet tobak i den foreliggende sag).
På baggrund af disse omstændigheder konkluderer Kommissionen, at den af Deltafina begåede overtrædelse skal anses for meget
alvorlig (369. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har endvidere erklæret om fastsættelsen af bødebeløbet, at der bør tages hensyn til hver enkelt virksomheds specifikke
vægt og de sandsynlige følger af dens ulovlige adfærd. Kommissionen er således af den opfattelse, at bøderne bør fastsættes
på grundlag af markedsstillingen for hver enkelt berørt part. I den forbindelse mener Kommissionen, at udgangsbeløbet for
den bøde, der er pålagt Deltafina, bør være højest i betragtning af dennes stilling som største aftager med en markedsandel,
der androg ca. 25% i 2001 (370.-372. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen er imidlertid af den opfattelse, at et udgangsbeløb, der udelukkende afspejler markedsstillingen, ikke har en
tilstrækkeligt afskrækkende virkning på Deltafina, som på trods af sin relativt begrænsede omsætning tilhører en multinational
koncern, der har en betydelig økonomisk og finansiel styrke, og som er blandt hovedforhandlerne af tobak på verdensplan på
flere forskellige aktivitetsniveauer inden for tobaksindustrien og på flere forskellige geografiske markeder (374. betragtning
til den anfægtede beslutning).
Med henblik på at tilføje bøden en afskrækkende virkning har Kommissionen følgelig på udgangsbeløbet anvendt en multiplikationsfaktor,
der tager højde for de berørte virksomheders størrelse. For Deltafina har Kommissionen anvendt en multiplikationsfaktor på
1,5. Således har Kommissionen i 376. betragtning til den anfægtede beslutning fastsat udgangsbeløbet for Deltafinas bøde som
ganget med multiplikationsfaktoren til 37,5 mio. EUR.
Kommissionen forhøjer endvidere dette beløb med 60% på grund af overtrædelsens varighed (377. betragtning til den anfægtede
beslutning), således at grundbeløbet for Deltafinas bøde fastsættes til 60 mio. EUR (379. betragtning til den anfægtede beslutning).
2.     Formildende omstændighed
Kommissionen tager endvidere højde for Deltafinas effektive samarbejde under proceduren uden for anvendelsesområdet for samarbejdsmeddelelsen
af 2002 som en formildende omstændighed til Deltafinas fordel. Kommissionen indleder med at bemærke, at Deltafina af de årsager,
som er anført i præmis 43 ff., ikke længere opfylder betingelserne for at kunne få en total bødefritagelse eller en bødenedsættelse
i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002 (385. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen oplyser herefter, at i de tilfælde, hvor samarbejdsmeddelelsen af 2002 kan finde anvendelse, skal samarbejdet
med virksomheder, som er parter i proceduren, i princippet vurderes inden for rammerne af nævnte meddelelse. Kommissionen
tilføjer, at det kun er under ekstraordinære omstændigheder, at samarbejdet med en part under anvendelse af retningslinjerne
for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5 [EKSF] (EFT 1998 C 9,
s. 3, herefter »retningslinjerne«) kan have en formildende indflydelse på bødebeløb, der skal pålægges, når samarbejdsmeddelelsen
af 2002 i princippet fandt anvendelse (386. og 387. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen er af den opfattelse, at dette er tilfældet i det foreliggende tilfælde for Deltafinas vedkommende af to grunde.
For det første var Deltafina den første virksomhed til at indgive en anmodning om anvendelse af samarbejdsmeddelelsen af 2002
(kun få dage efter dens vedtagelse) og den første virksomhed, som Kommissionen indrømmede en betinget bødefritagelse. Der
er ligeledes tale om den første beslutning vedrørende konsekvenserne af overtrædelse af de samarbejdsforpligtelser, som er
pålagt de virksomheder, der har indgivet en anmodning om bødefritagelse, i medfør af punkt 11 i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
For det andet anerkender Kommissionen, at Deltafina lige fra starten har bidraget væsentligt til Kommissionens undersøgelse
og har fortsat hermed under hele proceduren med undtagelse af de faktiske omstændigheder, som berettiger det endelige afslag
på bødefritagelse (388.-390. betragtning til den anfægtede beslutning).
Af disse årsager ser Kommissionen positivt på Deltafinas samarbejde under proceduren. Endelig har Kommissionen tilføjet, at
Deltafina aldrig har anfægtet de faktiske omstændigheder, der er genstand for den anfægtede beslutning. Kommissionen har,
henset til disse betragtninger og til Deltafinas mere generelle adfærd under proceduren, konkluderet, at den bøde, der skal
pålægges Deltafina, bør nedsættes med 50% (391.-398. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har, henset til denne formildende omstændighed, fastsat det bødebeløb, der skal pålægges Deltafina og Universal
in solidum, til 30 mio. EUR.
C –
Deltafinas anmodning om bødefritagelse
Kommissionen fremlægger herefter de grunde, som har ført til, at den konkluderede, at Deltafina ikke kunne indrømmes en bødefritagelse
i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Kommissionen forklarer, at den efter undersøgelsen af den af Deltafina indgivne anmodning om bødefritagelse, der opfyldte
betingelserne i punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, havde indrømmet Deltafina en bødefritagelse betinget af,
at alle de betingelser, der er fastsat i meddelelsens punkt 11, var opfyldt, hvoraf en af disse betingelser var samarbejdsforpligtelsen
[punkt 11, litra a), i samme meddelelse] (405.-409. betragtning til den anfægtede beslutning).
Imidlertid har Kommissionen i 410. betragtning til den anfægtede beslutning anført, at det under den mundtlige høring den
22. juni 2004 kom frem, at Deltafina på det ovenfor i præmis 12 nævnte møde hos APTI, hvor repræsentanter for Dimon Italia,
Trancatab og Trestina ligeledes havde deltaget, havde afsløret, at den havde anmodet om bødefritagelse, inden Kommissionen
havde haft lejlighed til at gennemføre kontrolundersøgelser vedrørende det pågældende kartel. Kommissionen har ligeledes anført,
at disse faktiske omstændigheder havde været genstand for de klagepunkter, der var fastholdt mod Deltafina i tillægget (jf.
præmis 20 ovenfor).
Således har Kommissionen først undersøgt de relevante faktiske omstændigheder i detaljer for efterfølgende at konkludere,
at Deltafina ikke overholdt de betingelser, der var fastsat i punkt 11 i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
1.     Relevante faktiske omstændigheder
Kommissionen har anført, at under mødet den 14. marts 2002 var spørgsmålet om den fortrolige karakter af Deltafinas anmodning
om bødefritagelse blevet rejst. Ifølge Kommissionen havde dennes tjenestegrene under dette møde gjort det helt klart, at de
forudså at ville gennemføre kontrolundersøgelser vedrørende det af Deltafina afslørede kartel, at disse kontrolundersøgelser
ikke kunne finde sted før i tidsrummet fra den 18. til den 20. april 2002, samt at det derfor var nødvendigt at holde disse
kontrolundersøgelser fortrolige indtil denne dato for ikke at advare konkurrenter og for ikke at skade effektiviteten af disse
undersøgelser (412. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har ligeledes anført, at Deltafina under dette møde havde forklaret Kommissionens tjenestegrene, at det ville
være vanskeligt for Deltafina ikke at afsløre dennes anmodning om bødefritagelse frem til den forudsete dato for kontrolundersøgelserne
af en række årsager. For det første skulle der snart afholdes møder hos APTI med Deltafinas konkurrenter, i løbet af hvilke
det var svært at bibeholde fortroligheden. For det andet var det nødvendigt at informere Deltafinas mellemledere (ca. 15 personer)
om anmodningen. For det tredje var det nødvendigt at afsløre denne anmodning om bødefritagelse inden for rammerne af finansieringstransaktioner,
der involverede Universal i USA (412. betragtning til den anfægtede beslutning).
I 413.-415. betragtning til den anfægtede beslutning gentager Kommissionen indholdet af et internt mødereferat af 14. marts
2002, der er udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene, samt noter, der er taget af en af Universals repræsentanter under
dette møde.
Kommissionen anfører endvidere i 416. betragtning til den anfægtede beslutning, at under mødet den 14. marts 2002 havde dens
tjenestegrene anmodet Deltafina om at skaffe Kommissionen en række oplysninger for at gøre det muligt for dem at gennemføre
kontrolundersøgelser på stedet. I 417. betragtning til den anfægtede beslutning er der henvist til teksten i et internt notat
fra Kommissionens tjenestegrene af 15. marts 2002, som opsummerede, hvor langt sagsbehandlingen var kommet efter mødet den
forudgående dag. Den anfægtede beslutnings 418. betragtning gentager teksten fra mødereferatet fra et bestyrelsesmøde af 1.
marts 2002 i Deltafina, i hvilket nævnte bestyrelse noterer sig, at det er nødvendigt øjeblikkeligt at ophøre med den ulovlige
adfærd i forbindelse med kartellet, og opfordrer deltagerne til at udvise den strengeste fortrolighed vedrørende anmodningen
om bødefritagelse.
Kommissionen henviser endvidere til Deltafinas direktørs udtalelse under mødet hos APTI den 4. april 2002, idet Kommissionen
baserer sig på dels indholdet af to dokumenter, som blev nævnt af Dimon Italias advokater under den mundtlige høring den 22.
juni 2004, dels på et notat, der er underskrevet af Deltafinas direktør selv, som redegjorde for, under hvilken form afsløringen
af anmodningen om bødefritagelse havde fundet sted ved dette møde (421.-426. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen anfører, at samme dag som afsløringen indgav Dimon Italia og Transcatab ligeledes en anmodning om anvendelse
af samarbejdsmeddelelsen af 2002, samt at de af Deltafinas direktør afgivne udtalelser under mødet hos APTI ikke var nævnt
i disse anmodninger (427. betragtning til den anfægtede beslutning).
Endelig fremgår det af den anfægtede beslutning, at der den 29. maj 2002 fandt et andet møde sted mellem Kommissionens tjenestegrene
og Deltafina, under hvilket hverken Kommissionen eller Deltafina rejste spørgsmålet om fortrolighed, og Deltafina omtalte
ikke, at virksomheden havde afsløret sin anmodning om bødefritagelse over for Dimon Italia og Trancatab under mødet i APTI
den 4. april 2002 (429. betragtning til den anfægtede beslutning).
2.     Deltafinas manglende opfyldelse af betingelsen i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002
I den anfægtede beslutning erklærer Kommissionen, at samarbejdsforpligtelsen i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen
af 2002 udgør et væsentligt element i den mellem Kommissionen og ansøgeren indgåede aftale, når der er blevet indrømmet bødefritagelse.
Det er Kommissionens opfattelse, at denne forpligtelse skal fortolkes i lyset af logikken bag dens politik på bødefritagelsesområdet,
nemlig ansøgerens afgørende bidrag til, at der indledes en undersøgelse eller konstateres en overtrædelse, der er begået af
et kartel. I henhold til Kommissionens opfattelse begrænser nævnte forpligtelse sig, henset til denne logik, derfor ikke til
at fremsende bevismateriale vedrørende overtrædelsen, men forudsætter ligeledes, at ansøgeren afholder sig fra at træffe nogen
som helst foranstaltning, der kan skade Kommissionens mulighed for at foretage undersøgelser og/eller konstatere en overtrædelse
(431. og 432. betragtning til den anfægtede beslutning).
I 433. betragtning til den anfægtede beslutning er det anført, at når Kommissionen, som i det foreliggende tilfælde, endnu
ikke har gennemført kontrolundersøgelser, og når sektoren ikke har kendskab til umiddelbart forestående kontrolundersøgelser
fra Kommissionens side, risikerer enhver afsløring af en anmodning om bødefritagelse fuldstændigt og uigenkaldeligt at skade
Kommissionens mulighed for at gennemføre effektive kontrolundersøgelser og at fastslå overtrædelsen. Den effektive virkning
af samarbejdsmeddelelsen af 2002 kræver ifølge Kommissionen, at kontrolundersøgelserne ikke skades af adfærden hos de virksomheder,
som anmoder om favorabel behandling. Disse kan derfor ikke påberåbe sig en berettiget forventning om, at fortrolighed i mangel
af en udtrykkelig bestemmelse ikke kan udgøre en del af den betingelse, der er nævnt i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen
af 2002. Efter Kommissionens opfattelse følger det heraf, at en ansøger om bødefritagelses overlagte og frivillige afsløring
af denne oplysning til sine konkurrenter må anses for en misligholdelse af den samarbejdsforpligtelse, der er fastsat i punkt
11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Kommissionen tilføjer, at den »indbyggede konflikt« mellem denne forpligtelse og den, som er fastsat i punkt 11, litra b),
i samarbejdsmeddelelsen af 2002, i henhold til hvilken ansøgeren må bringe sin deltagelse i overtrædelsen til ophør senest
på tidspunktet for indgivelsen af anmodningen om bødefritagelse, ikke giver en ansøger ret til frivilligt at oplyse de andre
kartelmedlemmer om, at ansøgeren har indgivet en anmodning om bødefritagelse. Denne situation er forskellig fra den, hvor
ansøgeren ser sig nødsaget til at træffe foranstaltninger, som kan føre til, at de andre kartelmedlemmer får mistanke om,
at ansøgeren har indgivet en sådan ansøgning (434. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at de særlige omstændigheder i den foreliggende sag klart angiver, at Deltafina
havde forstået, at fortroligheden udgjorde en del af dets samarbejdsforpligtelse. Ifølge Kommissionen fremgår dette bl.a.
klart af beslutningen af 1. marts 2002 fra Deltafinas bestyrelse, som pålagde »den strengeste fortrolighed« med hensyn til
dette emne (jf. 418. betragtning til den anfægtede beslutning og præmis 50 ovenfor), samt af Deltafinas direktørs egne udtalelser,
i henhold til hvilke Deltafinas beslutning om at samarbejde med Kommissionen »kun kunne oplyses til de andre virksomheder
med den allerstørste forsigtighed og kun, hvis det var nødvendigt« (440. betragtning til den anfægtede beslutning).
I betragtning af de relevante faktiske omstændigheder, som er anført ovenfor, og rækkevidden af den betingelse, der er fastsat
i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 har Kommissionen konkluderet, at Deltafina ikke har opfyldt denne betingelse.
Selv om Deltafina vidste, at Kommissionen havde til hensigt at gennemføre kontrolundersøgelser på stedet i løbet af tidsrummet
fra den 18. til den 20. april 2002, oplyste Deltafinas direktør frivilligt sine to hovedkonkurrenter om indgivelsen af virksomhedens
anmodning om bødefritagelse før gennemførelsen af disse kontrolundersøgelser på stedet (441. betragtning til den anfægtede
beslutning).
Kommissionen har ligeledes i 442. betragtning til den anfægtede beslutning anført, at Deltafinas adfærd var aldeles egnet
til at skade resultatet af disse kontrolundersøgelser, hvilket Deltafina vidste eller i det mindste burde have vidst, navnlig
fordi Deltafina særskilt var blevet informeret af Kommissionen om den nærtstående gennemførelse af kontrolundersøgelser, og
fordi Deltafina var blevet opfordret til at bevare fortroligheden af virksomhedens anmodning om bødefritagelse, således at
det ikke skadede udfaldet af disse kontrolundersøgelser. Ifølge Kommissionen er det umuligt at afgøre, om det faktisk har
haft indvirkning på dens kontrolundersøgelser, og i øvrigt kan denne omstændighed ikke i noget som helst tilfælde udgøre en
bestemmende faktor for at fastslå Deltafinas ansvar (443. betragtning til den anfægtede beslutning).
I den forbindelse har Kommissionen konstateret, at hverken drøftelserne under mødet den 14. marts 2002 eller Kommissionens
efterfølgende adfærd levner nogen tvivl om, at den aldrig har indrømmet, at Deltafina uundgåeligt måtte afsløre sin anmodning
om anvendelse af samarbejdsmeddelelsen af 2002 over for sine konkurrenter, og at kontrolundersøgelserne derfor ikke længere
kunne finde sted. Tværtimod har Kommissionen anført, at den gjorde det helt klart, at det var nødvendigt at bevare fortroligheden
yderligere en måned for at forberede nævnte kontrolundersøgelser, med henblik på hvilke Kommissionen udbedte sig de nødvendige
oplysninger og indledte forberedelserne allerede dagen efter mødet (446. og 447. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen erklærer, at den har erkendt såvel Deltafinas praktiske vanskeligheder ved at holde anmodningen om bødefritagelse
fortrolig som den omstændighed, at kontrolundersøgelserne ville være blevet yderst usandsynlige, hvis Deltafina havde været
nødsaget til at afsløre dets anmodning om bødefritagelse over for sine konkurrenter. Dog er Kommissionen i det foreliggende
tilfælde af den opfattelse, at Deltafinas afsløring af virksomhedens anmodning om bødefritagelse under mødet hos APTI var
frivillig og spontan. En sådan adfærd vil aldrig kunne retfærdiggøres inden for rammerne af en sådan anmodning om bødefritagelse
(444., 448. og 450. betragtning til den anfægtede beslutning).
Det fremgår af 449. betragtning til den anfægtede beslutning, at den omstændighed, at Deltafina aldrig informerede Kommissionen
om denne afsløring, lader forstå, at Deltafina ikke forventede, at Kommissionen ville bifalde virksomhedens adfærd.
Kommissionen har anført, at Deltafina under den administrative procedure gjorde gældende, at afsløringen ikke var frivillig,
men snarere skyldtes det pres, som det var udsat for fra dets konkurrenters side. Afslutningen på deltagelsen i overtrædelsen,
som er påkrævet efter indgivelsen af en anmodning om bødefritagelse, kan medføre praktiske vanskeligheder, men Deltafina har
ifølge Kommissionen ikke påvist, hvordan afslutningen på virksomhedens deltagelse i den ulovlige praksis og dets afvisning
af at mødes med sine konkurrenter »kunne være til hinder for dets lovlige, handelsmæssige adfærd«. I øvrigt kan det pres,
der blev udøvet af omgivelserne, og som ikke udgjorde en alvorlig og forestående trussel, ifølge Kommissionen ikke udelukke,
at den pågældende afsløring var frivillig. Eftersom Deltafinas direktør ikke havde handlet under indflydelse af nogen tvingende
trussel, har Kommissionen konkluderet, at afsløringen af anmodningen om bødefritagelse i løbet af mødet hos APTI var frivillig
(451.-453. betragtning til den anfægtede beslutning).
Endelig er Kommissionen af den opfattelse, at den omstændighed, at Universals eksterne, juridiske rådgiver som følge af et
vist pres fra de eksterne, juridiske rådgivere i moderselskaberne Dimon Italia og Transcatab den 2. april 2002 havde bekræftet,
at Deltafina havde indgivet en anmodning om bødefritagelse over for Kommissionen, ikke i sig selv kunne berettige misligholdelsen
af samarbejdsforpligtelsen fra Deltafinas side eller rette op herpå. Kommissionen finder for det første, at der ikke er blevet
fastslået nogen forbindelse mellem afsløringen i USA og Deltafinas direktørs adfærd, og for det andet, at en eventuel anden
overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen med Kommissionen ikke kunne anvendes til at retfærdiggøre en efterfølgende misligholdelse
af samme forpligtelse (ex iniuria non oritur ius), og for det tredje, at der ikke var noget bevis for, at SCC’s og Dimons
eksterne, juridiske rådgivere havde udøvet pression ud over en telefonbesked, som SCC’s eksterne, juridiske rådgiver havde
efterladt på Universals juridiske rådgivers telefonsvarer (454.-459. betragtning til den anfægtede beslutning).
Kommissionen har endvidere anført, at Universal under alle omstændigheder ikke straks underrettede Kommissionen om den af
dens eksterne, juridiske rådgiver foretagne afsløring (459. betragtning til den anfægtede beslutning).
I 460. betragtning til den anfægtede beslutning har Kommissionen konkluderet, at af alle de ovenfor fremlagte årsager misligholdt
Deltafina den samarbejdsforpligtelse, som den havde i henhold til punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, samt
at en bødefritagelse følgelig ikke kunne indrømmes, hvorfor en bøde måtte pålægges Deltafina for de pågældende overtrædelser.

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. januar 2006 har Deltafina anlagt nærværende søgsmål.
Ved skrivelse af 26. juni 2006 har Deltafina for Retten begæret, at Kommissionen tilpligtes at fremlægge et som bilag til
svarskriftet vedlagt dokument i sin fulde længde. Ved meddelelse af 22. november 2005 har Rettens Justitskontor meddelt Deltafina,
at formanden for Tredje Afdeling ikke har imødekommet denne begæring.
Ved skrivelse af 16. september 2010 har Deltafina meddelt Retten, at virksomheden gav afkald på sit sjette anbringende.
På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Tredje Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 29. september 2010.
Deltafina har nedlagt følgende påstande:
–        Den ved den anfægtede beslutnings artikel 2 pålagte bøde annulleres.
–        Subsidiært: Bødens størrelse nedsættes.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Deltafina tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
Sagsøgeren har til støtte for sine påstande fremsat syv anbringender.
De fire første anbringender er påberåbt principalt med henblik på annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som
den idømmer Deltafina en bøde. Med det første anbringende gøres det gældende, at der foreligger en åbenbar vildfarelse, idet
ophævelsen af bødefritagelsen blev baseret på en urigtig faktisk forudsætning. Med det andet anbringende gøres det gældende,
at der er foretaget et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionen har konkluderet, at Deltafina havde misligholdt
den samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002. Det tredje anbringende
vedrører et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionen har ophævet bødefritagelsen på grundlag af en vurdering af,
at Deltafinas afsløring af virksomhedens anmodning om bødefritagelse havde skadet undersøgelsen. Det fjerde anbringende vedrører
en tilsidesættelse af princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning, af princippet om god forvaltningsskik og
af proportionalitetsprincippet.
De tre sidste anbringender er påberåbt subsidiært og har til formål at opnå en nedsættelse af den bøde, der er pålagt Deltafina.
Med det femte anbringende gøres det gældende, at proportionalitetsprincippet er blevet tilsidesat, fordi udgangsbeløbet for
bøden er for højt. Med det sjette anbringende gøres det gældende, at Kommissionen har begået en fejl ved at pålægge Universal
et solidarisk ansvar med Deltafina for sidstnævntes adfærd og følgelig pålægge Deltafina en bøde, der er for høj. Det syvende
anbringende vedrører en fejlagtig vurdering af spørgsmålet om formildende omstændigheder.
Da Deltafina har givet afkald på sit sjette anbringende ved skrivelse af 16. september 2010, vil dette ikke blive undersøgt.
I –
De principalt påberåbte anbringender
Indledningsvis bemærkes, at Deltafinas tre første anbringender alle vedrører fejl, som efter det påståede gør den anfægtede
beslutning ulovlig, for så vidt som Kommissionen ikke har indrømmet Deltafina en bødefritagelse, eftersom Deltafina har misligholdt
sin samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Eftersom disse anbringender er tæt forbundet, skal de undersøges samlet.
A –
De tre første anbringender vedrørende de åbenbare fejl, som den manglende indrømmelse af den endelige bødefritagelse til Deltafina
er behæftet med
1.     Parternes argumenter
Inden for rammerne af det første anbringende har Deltafina gjort gældende, at Kommissionens ophævelse af bødefritagelsen er
baseret på en åbenbar faktisk vildfarelse i det omfang, hvor den hviler på en urigtig forudsætning, i henhold til hvilken
de italienske råtobakforarbejdningsvirksomheder ikke var klar over, at Kommissionen foretog en undersøgelse.
Ifølge Deltafina fremgår det af 433. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen har vurderet, at den oplysning,
som blev givet af Deltafinas direktør under mødet den 4. april 2002, udgjorde en overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen,
fordi den risikerede at skade undersøgelsens effektivitet. Kommissionen har i denne betragtning erklæret, at enhver læk af
oplysninger vedrørende forekomsten af en anmodning om bødefritagelse kunne friste de andre kartelmedlemmer til at skaffe sig
af med eller skjule beviser. En grundlæggende betingelse for, at et sådant synspunkt kan retfærdiggøres, er, at den pågældende
sektor ikke allerede er bekendt med undersøgelsen og muligheden for uanmeldte kontrolundersøgelser. Det er kun i dette tilfælde,
at en oplysning til tredjemand om eksistensen af en anmodning om bødefritagelse i teorien kunne skade Kommissionens mulighed
for at udføre sin undersøgelse på effektiv vis. Deltafina har derfor gjort gældende, at den grundlæggende præmis for at trække
bødefritagelsen tilbage nødvendigvis har været, at den pågældende sektor ikke havde kendskab til Kommissionens undersøgelse.
Ifølge Deltafina var de italienske råtobakforarbejdningsvirksomheder imidlertid bekendt med Kommissionens undersøgelse på
grund af de kontrolundersøgelser, der var gennemført af Kommissionen i oktober 2001 i Bruxelles og i Spanien, og de anmodninger
om oplysninger, der var sendt af Kommissionen den 15. januar 2002 til APTI og Unitab. Adskillige andre elementer beviser,
at sektoren var blevet oplyst om undersøgelsen, såsom en erklæring fra Dimon, der var indeholdt i et skema, der var indgivet
til kontrolmyndigheden for de amerikanske finansmarkeder, og den kendsgerning, at såvel Dimon Italia som Transcatab allerede
havde begyndt at forberede deres anmodninger om favorabel behandling før afsløringen den 4. april 2002, samt den omstændighed,
at Kommissionens undersøgelse var blevet drøftet under et møde hos APTI.
Endvidere fører indgivelsen af en anmodning om bødefritagelse ikke automatisk til uanmeldte kontrolundersøgelser, eftersom
disse ikke er nødvendige, når ansøgeren skaffer bevismateriale, som gør det muligt for Kommissionen at konstatere en overtrædelse.
Det er kun i det tilfælde, der er omhandlet i punkt 8, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, at uanmeldte kontrolundersøgelser
er nødvendige for at konstatere en overtrædelse. Tværtimod er kontrolundersøgelser i de tilfælde, der er omhandlet i nævnte
meddelelses punkt 8, litra b), ikke nødvendige i det omfang, hvor alle de nødvendige bevismidler allerede er blevet tilvejebragt
for Kommissionen af den virksomhed, som har indgivet anmodningen om bødefritagelse. Da Deltafinas anmodning om bødefritagelse
imidlertid i det foreliggende tilfælde ifølge Kommissionens egen opfattelse opfyldte betingelserne i punkt 8, litra b), i
samarbejdsmeddelelsen af 2002, drejer det sig om et tilfælde, hvor det ikke var nødvendigt, at Kommissionen foretog uanmeldte
kontrolundersøgelser.
Ifølge Deltafina bygger Kommissionens tilbagetrækning af bødefritagelsen for Deltafina i lyset af alle disse omstændigheder
på en åbenbar faktisk vildfarelse.
Inden for rammerne af det andet anbringende om, at Kommissionen har foretaget et åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som den
har konkluderet, at Deltafina havde misligholdt den samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen
af 2002, har Deltafina i det væsentlige anført tre sæt klagepunkter.
For det første har Deltafina gjort gældende, at virksomheden, i modsætning til hvad Kommissionen har anført, samvittighedsfuldt
har overholdt sin samarbejdsforpligtelse, således som den er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Deltafina anfører, at virksomheden under mødet den 14. marts 2002 underrettede Kommissionen om, at det var umuligt ikke at
afsløre, at det havde indgivet en anmodning om bødefritagelse. At det var umuligt at bevare hemmeligheden skyldtes følgende
fire omstændigheder: en løbende, forudgående kontrolprocedure (due diligence) af en af Universal gennemført finansiel transaktion
på det amerikanske marked, en fælles konkurrencesag, der var indledt i USA mod Universal, Dimon og SCC, behovet for at informere
Deltafinas mellemledere om indgivelsen af anmodningen om favorabel behandling for at undgå at fortsætte med kartelaktiviteter,
det nært forestående møde hos APTI, i hvilken anledning Deltafina for første gang siden indgivelsen af sin anmodning om favorabel
behandling skulle stå ansigt til ansigt med de andre råtobakforarbejdningsvirksomheder.
Idet det pågældende marked er karakteriseret ved dets særdeles reducerede størrelse, dets gennemsigtighed og den lette adgang
til personlige kontakter kartelmedlemmerne imellem, ville et afslag fra Deltafinas side på at deltage i de sædvanlige drøftelser
i ugerne efter indgivelsen af Deltafinas anmodning om bødefritagelse uundgåeligt have vækket en mistanke hos de andre kartelmedlemmer.
Risikoen for, at det af denne adfærd kunne udledes, at Deltafina havde indgivet en anmodning om bødefritagelse, var så meget
desto større, hvis man tog den faktiske sammenhæng i betragtning omkring virksomhedens anmodning om bødefritagelse og navnlig
kontrolundersøgelserne i Spanien og Bruxelles i oktober 2001, indgivelsen af en fælles ansøgning om bødefritagelse på vegne
af Dimon, Deltafina og Transcatab vedrørende de ulovlige karteller på det spanske marked, den omstændighed at Deltafinas adfærd
var typisk for ophavsmanden til en ansøgning om bødefritagelse, det pres, der var udøvet af virksomhedens konkurrenter, bl.a.
af Dimon og SCC, for at få bekræftet, at Deltafina havde indgivet en anmodning om bødefritagelse. Deltafina har gjort gældende,
at den anfægtede beslutning ikke på nogen måde tager højde for denne faktiske sammenhæng.
Endvidere har Deltafina anført, at det var forpligtelsen til omgående at ophøre med overtrædelsen, som bragte virksomheden
i en umulig situation. Hvis Deltafina ikke havde været forpligtet til at trække sig ud af kartellet fra tidspunktet for indgivelsen
af virksomhedens anmodning om bødefritagelse, havde den ikke været nødsaget til at afgive denne meddelelse under mødet hos
APTI for at bringe en ende på en situation, der var blevet uholdbar. Under omstændighederne i den foreliggende sag er afsløringen
af anmodningen om bødefritagelse derfor en direkte konsekvens af forpligtelsen til at ophøre med overtrædelsen. Kommissionen
anerkender selv åbent, at der er en »indbygget konflikt« mellem de forpligtelser, der er fastsat i punkt 11, litra a) og b),
i samarbejdsmeddelelsen af 2002 (434. betragtning til den anfægtede beslutning), men den undlader at drage konsekvenserne
som følge heraf. Deltafina har rejst spørgsmålet, om punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 pålægger ansøgeren
at lyve for at kunne bevare adgangen til en betinget bødefritagelse.
I øvrigt gør samarbejdsmeddelelserne i USA og i adskillige medlemsstater, herunder Det Forenede Kongerige, Tyskland og Frankrig,
det muligt for myndighederne at bemyndige ansøgerne om bødefritagelse til at fortsætte med at deltage i kartellet for at bevare
overraskelsesmomentet ved efterfølgende kontrolundersøgelser. Denne mulighed blev indført i den nye samarbejdsmeddelelse af
2006 (Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (EUT 2006 C 298, s. 17, herefter »samarbejdsmeddelelsen
af 2006«)). Det er endvidere kun i samarbejdsmeddelelsen af 2006, at en fortrolighedsforpligtelse udtrykkeligt er blevet indført.
For det andet har Deltafina anført, at Kommissionen udmærket var klar over, at virksomheden af de praktiske årsager, som blev
nævnt under mødet den 14. marts 2002, afslørede, at den havde indgivet en anmodning om bødefritagelse, før perioden fra den
18. til den 20. april 2002, fra starten af hvilken Kommissionen havde oplyst, at den kunne foretage kontrolundersøgelser.
Deltafina erklærer, at virksomheden havde delagtiggjort Kommissionen i sin bekymring over, at den ikke meget længere kunne
holde indgivelsen af sin anmodning om bødefritagelse skjult, såvel den 28. februar 2002 under en telefonsamtale mellem Universals
advokat og den embedsmand i Kommissionen, der var ansvarlig for sagen, som under mødet den 14. marts 2002. Endvidere bekræftede
nævnte embedsmand under den mundtlige høring den 22. juni 2004, at han havde »indrømmet«, at afsløringen burde foretages,
samt at »der absolut ikke kunne indgås aftale om fortrolighed«.
Referatet af mødet den 14. marts 2002, som blev udarbejdet af Kommissionen selv, samt noterne fra Universals advokat og Deltafinas
advokater, der var til stede ved mødet, påviser, at Kommissionens embedsmænd havde noteret sig den umulige situation, som
Deltafina befandt sig i, og som gjorde det umuligt at undgå at afsløre Deltafinas anmodning om bødefritagelse under mødet
hos APTI. Indholdet af en telefonsamtale, der fandt sted den 22. marts 2002 mellem Deltafinas advokater og den embedsmand,
der var ansvarlig for sagen, bekræfter, at Kommissionen udmærket var bekendt med den umiddelbart forestående afsløring fra
Deltafinas side af dets samarbejde.
Endvidere fremgår det af referatet af mødet af den 14. marts 2002, som blev udarbejdet af Kommissionen, at den ansvarlige
embedsmand for sagen udtalte, at, i tilfælde af afsløring af ansøgningen om bødefritagelse »[ville] Deltafinas forpligtelse
til hurtigst muligt at tilvejebringe bevismateriale for Kommissionen [være] endnu mere hastende«. Deltafina havde imidlertid
opfyldt denne forpligtelse, sådan som det fremgår af 389.-397. betragtning til den anfægtede beslutning. Deltafina overholdt
derfor sin samarbejdsforpligtelse, i det omfang virksomheden skaffede yderligere oplysninger, således som Kommissionens tjenestegrene
havde anmodet om under mødet den 14. marts 2002, idet den således accepterede denne tungere byrde som følge af, at det var
umuligt at holde dens samarbejde hemmeligt. Endvidere blev Deltafinas ledelse hørt længe af Kommissionen den 29. maj og den
11. juli 2002. Størstedelen af de beviser, der er optaget i den anfægtede beslutning, stammer i virkeligheden fra Deltafina.
Deltafina fulgte således nøje Kommissionens anmodninger inden for rammerne af den »næstbedste løsning« som angivet af Kommissionen.
Ved at bede Deltafina om at tilvejebringe supplerende oplysninger sørgede Kommissionen for, at afsløringen af anmodningen
om bødefritagelse ikke skadede undersøgelsen.
Ifølge Deltafinas opfattelse ligger årsagen til, at virksomheden ikke oplyste Kommissionen om, at den havde afsløret sin anmodning
om bødefritagelse, i den omstændighed, at den under mødet den 14. marts 2002 havde underrettet Kommissionen om, at det var
fysisk umuligt ikke at afsløre denne anmodning under det nært forestående møde hos APTI. Ifølge Deltafina vidste Kommissionens
embedsmænd, der var ansvarlige for sagen, udmærket, at virksomheden ville afgive denne oplysning ved dette møde.
Endvidere havde de to dokumenter vedrørende mødet hos APTI den 4. april 2002, på grundlag af hvilke Dimon Italia beskyldte
Deltafina for at have misligholdt sin samarbejdsforpligtelse, i lang tid udgjort en del af Kommissionens sagsakter, nemlig
siden den kontrolundersøgelse, der blev foretaget over for Dimon Italia den 18. april 2002, og Kommissionen havde ikke fundet
noget dadelværdigt heri.
For det tredje hævder Deltafina, at Kommissionens oprindelige fejlagtige opfattelse af virksomhedens adfærd har haft indflydelse
på de i den anfægtede beslutning formulerede konklusioner. Deltafina har anført, at Kommissionen i tillægget har baseret sig
på den forudsætning, at Deltafina, Dimon Italia og Transcatab sammen havde koordineret deres adfærd med henblik på indgivelse
af en ansøgning om bødefritagelse. Denne konstatering fremgår af tillæggets punkt 57 og 60. I punkt 60 har Kommissionen bl.a.
kvalificeret Deltafinas adfærd som »tydeligvis svigagtig«. Dog afslører sagsakterne, at Deltafina, Dimon Italia og Transcatab
på selvstændig vis forberedte deres respektive ansøgninger om bødefritagelse og uden nogen form for samordning med hensyn
til den rækkefølge, hvori ansøgningerne skulle indgives. Deltafinas adfærd var således i overensstemmelse med samarbejdsmeddelelsen
af 2002.
Selv om de mod Deltafina rettede beskyldninger i tillægget ikke er blevet gentaget i den anfægtede beslutning, finder man
imidlertid stadig spor heraf i beslutningen, bl.a. i 441. betragtning, når Kommissionen erklærer, at Deltafina afslørede indgivelsen
af ansøgningen »over for sine to hovedkonkurrenter«, samt i overskriften til 420. betragtning til den anfægtede beslutning
(»Erklæringer afgivet af Deltafina over for Dimon og Transcatab den 4. april 2002«).
Inden for rammerne af det tredje anbringende har Deltafina gjort gældende, at den anfægtede beslutning er behæftet med et
åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionen har konkluderet, at Deltafinas afsløring af virksomhedens anmodning om
bødefritagelse har skadet undersøgelsen. I det omfang Deltafina ikke kunne afsløre noget over for de andre kartelmedlemmer,
som de ikke allerede vidste, kunne denne afsløring, ifølge Deltafinas opfattelse, på ingen måde skade Kommissionens undersøgelse,
i modsætning til, hvad Kommissionen har hævdet i 433. betragtning til den anfægtede beslutning.
Hvad især angår Dimon Italia og Transcatab havde den omstændighed, at de blev informeret af Universals juridiske rådgiver
om Deltafinas indgivelse af ansøgningen om bødefritagelse, alene den virkning at fremskynde indgivelsen af deres ansøgninger
om favorabel behandling, som de under alle omstændigheder var i gang med at forberede. Samarbejdet med disse to selskaber
skadede ikke undersøgelsen. Tværtimod lettede det Kommissionens undersøgelsesindsats. Endvidere fremgår det af sagsakterne,
at Kommissionen aftalte de gennemførte kontrolundersøgelser med de to virksomheder.
I 443. betragtning til den anfægtede beslutning erkender Kommissionen selv, at »det er umuligt at afgøre, om det faktisk har
haft indvirkning på [dens] kontrolundersøgelser«. Den omstændighed, som er nævnt i samme betragtning til den anfægtede beslutning,
at de i Trestinas lokaler gennemførte kontrolundersøgelser ikke var succesfulde, er endvidere ikke en følge af Deltafinas
direktørs udtalelse, men snarere et resultat af, at Kommissionen selv på grund af sin adfærd forudgående havde underrettet
hele den italienske sektor om undersøgelsen. I sagen om Romana Tabacchi har Kommissionen endvidere ikke klaget over den omstændighed,
at kontrolundersøgelsen ikke var succesfuld.
På baggrund af alle disse betragtninger har Deltafina derfor nedlagt påstand om annullation af den anfægtede beslutning, for
så vidt som den pålægger den at betale en bøde.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at Deltafinas tre første anbringender forkastes.
2.     Rettens bemærkninger
Inden undersøgelsen af de af Deltafina fremsatte anbringender skal den retlige sammenhæng, hvori disse indgår, bringes i erindring.
a)     Samarbejdsordningen
Som et led i Kommissionens undersøgelsesvirksomhed for overtrædelser af artikel 81 EF har Kommissionen iværksat en samarbejdsordning,
der giver de virksomheder, som samarbejder med Kommissionen i undersøgelser vedrørende hemmelige karteller, en favorabel behandling.
Denne samarbejdsordning, der oprindeligt blev indført med samarbejdsmeddelelsen af 1996, er efterfølgende blevet udvidet i
samarbejdsmeddelelsen af 2002, som finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, og dernæst i samarbejdsmeddelelsen af 2006.
Det fremgår af samarbejdsmeddelelsen af 2002, at oprettelsen af en samarbejdsmeddelelse finder sin berettigelse i betragtningen
om, at det er i Unionens interesse at give virksomheder, der samarbejder med Kommissionen, en favorabel behandling i undersøgelser
vedrørende hemmelige karteller af adfærd, der er blandt de alvorligste overtrædelser af artikel 81 EF, nemlig dem, der bl.a.
går ud på fastsættelse af priser, produktions- eller salgskvoter, markedsfordelinger eller endda import- eller eksportbegrænsninger.
Kommissionen finder, at den interesse, som forbrugerne og borgerne har, i, at hemmelige karteller afsløres og straffes, vejer
tungere end interessen i at pålægge de virksomheder, der gør det muligt for Kommissionen at afsløre og forbyde sådanne former
for praksis, bøder (jf. punkt 4 i samarbejdsmeddelelsen af 2002, gentaget i punkt 3 i samarbejdsmeddelelsen af 2006).
Samarbejdsordningen forfølger således et mål om bevisfremskaffelse for, bekæmpelse af og afskrækkelse fra former for adfærd,
der er blandt de alvorligste overtrædelser af artikel 81 EF. Samarbejdsordningen bygger på en slags aftale mellem Kommissionen
og de virksomheder, som har deltaget i nævnte ulovlige karteller, og som har besluttet at samarbejde med Kommissionen.
Disse virksomheder tilbyder deres aktive og frivillige samarbejde i forbindelse med undersøgelsen ved at gøre det lettere
for Kommissionen at løse opgaven bestående i at konstatere og bringe overtrædelser af konkurrencereglerne til ophør (jf. i
denne retning Rettens dom af 12.12.2007, forenede sager T-101/05 og T-111/05, BASF og UCB mod Kommissionen, Sml. II, s. 4949,
præmis 90 og den deri nævnte retspraksis). Til gengæld for dette samarbejde kan de opnå en favorabel behandling for så vidt
angår de bøder, som de ellers ville være blevet pålagt, med forbehold for at de opfylder de betingelser, som er anført i samarbejdsmeddelelsen.
Samarbejdsordningen som indeholdt i samarbejdsmeddelelsen af 2002 foreskriver mulighed for Kommissionen for såvel at give
total bødefritagelse til den første virksomhed, som samarbejder i forbindelse med undersøgelsen, som at give bødenedsættelse
til de virksomheder, som samarbejder efterfølgende. I det første tilfælde bliver den pågældende virksomhed helt undtaget fra
princippet om personligt ansvar, i medfør af hvilket det påhviler en virksomhed, når den overtræder konkurrencereglerne, at
stå til regnskab for overtrædelsen (jf. i denne retning Domstolens dom af 24.9.2009, forenede sager C-125/07 P, C-133/07 P,
C-135/07 P og C-137/07 P, Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8681, præmis 77). I de andre tilfælde afhænger
den grad, hvori denne undtagelse anvendes, af den kronologiske rækkefølge af indgivelsen af anmodningen om samarbejde og kvaliteten
af det ydede samarbejde.
I den forbindelse skal det understreges, at det følger af logikken bag samarbejdsmeddelelsen, at der kun kan indrømmes fuld
bødefritagelse til ét af kartelmedlemmerne, da den ønskede virkning er at skabe usikkerhed i kartellet og at tilskynde til
en angivelse til Kommissionen. Denne usikkerhed skyldes netop den omstændighed, at karteldeltagerne ved, at kun en blandt
dem kan få indrømmet fuld bødefritagelse ved at angive de andre deltagere i overtrædelsen, hvorved disse løber en risiko for
at få pålagt strengere bøder.
Det fremgår af samarbejdsmeddelelsen af 2002, at inden for rammerne af samarbejdsordningen, der er omhandlet i denne meddelelse
og i det væsentlige gentaget i samarbejdsmeddelelsen af 2006, omfatter proceduren for indrømmelse af fuld bødefritagelse til
en virksomhed tre forskellige faser.
I den første fase skal den virksomhed, som har til hensigt at samarbejde med Kommissionen, kontakte denne og skaffe den bevismateriale
vedrørende et formodet kartel, der har indvirkning på konkurrencen i Unionen. Dette bevismateriale skal være af en sådan karakter,
at det giver Kommissionen mulighed for enten at vedtage en beslutning om at foretage en kontrolundersøgelse, i det i punkt
8, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 nævnte tilfælde, eller at konstatere en overtrædelse af artikel 81 EF, i det
i punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 nævnte tilfælde.
I den anden fase vurderer Kommissionen, når den har modtaget anmodningen om bødefritagelse, det tilvejebragte bevismateriale
til støtte for denne anmodning med henblik på at undersøge, om den pågældende virksomhed opfylder de betingelser, som, afhængigt
af tilfældet, er anført i punkt 8, litra a) eller b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002. Hvis denne virksomhed er den første
til at opfylde disse betingelser, indrømmer Kommissionen den skriftligt en betinget bødefritagelse (punkt 15 og 16 i samarbejdsmeddelelsen
af 2002).
Tildelingen af en betinget bødefritagelse indebærer derfor, at der opstår en særlig processuel stilling i løbet af den administrative
procedure til fordel for den virksomhed, der opfylder de betingelser, der er anført i punkt 8 i samarbejdsmeddelelsen af 2002,
som afstedkommer visse juridiske virkninger. Denne betingede bødefritagelse er dog på ingen måde sammenlignelig med den endelige
bødefritagelse, som først indrømmes ved afslutningen af den administrative procedure.
I særdeleshed er indrømmelsen af en betinget bødefritagelse dels et bevis for, at den berørte virksomhed har været den første
til at opfylde de betingelser, der er nævnt i punkt 8, litra a) og b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, således at Kommissionen
ikke vil overveje andre anmodninger om bødefritagelse, før den har taget stilling til dens anmodning (punkt 18 i samarbejdsmeddelelsen
af 2002), dels en forsikring for nævnte virksomhed om, at Kommissionen vil indrømme den en bødefritagelse, hvis den ved afslutningen
af den administrative procedure i forhold til denne virksomhed opfylder betingelserne i punkt 11, litra a)-c), i samarbejdsmeddelelsen
af 2002.
I den forbindelse skal det bemærkes, at i henhold til ordlyden af punkt 11, litra a)-c), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 er
det anført:
»Foruden de betingelser, der er anført i punkt 8, litra a), og punkt 9 respektive punkt 8, litra b), og punkt 10, skal følgende
kumulative betingelser under alle omstændigheder være opfyldt, for at der kan opnås bødefritagelse:
a)      Virksomheden samarbejder fuldt ud, permanent og effektivt under hele Kommissionens administrative procedure og forsyner Kommissionen
med alt bevismateriale, som den kommer i besiddelse af eller har adgang til med hensyn til den formodede overtrædelse. Den
er bl.a. til Kommissionens rådighed med henblik på hurtigt at besvare eventuelle forespørgsler, der kan bidrage til at fastslå
de pågældende kendsgerninger.
b)      Virksomheden bringer sin deltagelse i den formodede overtrædelse til ophør senest på det tidspunkt, hvor den fremlægger bevismateriale
efter punkt 8, litra a) eller b).
c)      Virksomheden har ikke taget skridt til at tvinge andre virksomheder til at deltage i overtrædelsen.«
Endelig er det først i den tredje fase ved afslutningen af den administrative procedure, når Kommissionen vedtager den endelige
beslutning, at den i denne beslutning indrømmer eller ikke indrømmer egentlig bødefritagelse til den virksomhed, der har fået
betinget bødefritagelse. Det er præcist på det tidspunkt, at den processuelle stilling, der udspringer af den betingede bødefritagelse,
ophører med at have virkninger. Dog bliver den endelige bødefritagelse kun indrømmet, hvis nævnte virksomhed igennem hele
den administrative procedure og frem til tidspunktet for den endelige beslutning opfylder de tre kumulative betingelser, der
er omhandlet i punkt 11, litra a)-c), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 (punkt 19 i denne meddelelse).
Det fremgår således af ordningen, sådan som det er fastsat i samarbejdsmeddelelsen af 2002, at før den endelige beslutning
opnår den virksomhed, som anmoder om bødefritagelse, ikke en egentlig bødefritagelse, men drager udelukkende fordel af en
processuel stilling, som kan udvikle sig til en bødefritagelse ved afslutningen af den administrative procedure, hvis de foreskrevne
betingelser er opfyldt.
Deltafina har imidlertid i sine skriftlige indlæg samt under retsmødet i flere omgange påberåbt sig en påstået beslutning
fra Kommissionens side om at »tilbagetrække« den betingede bødefritagelse, som var blevet indrømmet Deltafina i medfør af
samarbejdsmeddelelsen af 2002.
I den forbindelse skal det bemærkes, at Deltafina i det foreliggende tilfælde den 19. februar 2002 indgav sin anmodning om
bødefritagelse eller bødenedsættelse. Den 6. marts 2002, da Kommissionen efterfølgende vurderede, at Deltafina opfyldte de
betingelser, der er omhandlet i punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, indrømmede den skriftligt Deltafina den
processuelle stilling for betinget bødefritagelse. Da Kommissionen ved afslutningen af den administrative procedure fandt,
at Deltafina ikke havde overholdt den betingelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002,
besluttede Kommissionen, at den ikke ville indrømme Deltafina endelig bødefritagelse.
Det følger heraf, at den anfægtede beslutning på ingen måde har anstillet en »tilbagetrækning« af den betingede bødefritagelse,
således som Deltafina har anført, eftersom den processuelle stilling, der svarer til den betingede bødefritagelse, ophørte
med at have virkning på det tidspunkt, hvor Kommissionen vedtog sin endelige beslutning. I denne beslutning »tilbagetrak«
Kommissionen derfor ikke den betingede bødefritagelse, men besluttede, at den ikke ville indrømme Deltafina endelig bødefritagelse.
I det omfang der ikke har fundet nogen »tilbagetrækning« sted af den betingede bødefritagelse, bør Deltafinas argumenter fortolkes
derhen, at det drejer sig om Kommissionens beslutning om ikke at indrømme Deltafina endelig bødefritagelse.
b)     Omfanget af samarbejdsforpligtelsen
Eftersom Deltafina principalt har gjort gældende, at den anfægtede beslutning er ulovlig, for så vidt som Kommissionen besluttede,
at den ikke ville indrømme Deltafina en endelig bødefritagelse på grund af overtrædelse af den samarbejdsforpligtelse, som
er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, skal omfanget af denne forpligtelse først klarlægges.
Det fremgår af selve ordlyden i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 (jf. præmis 116 ovenfor) og navnlig af
kvalificeringen af det foreskrevne samarbejde som »fuldt ud, permanent og effektivt«, at samarbejdsforpligtelsen for den virksomhed,
som anmoder om bødefritagelse, udgør en meget generel forpligtelse, der ikke er klart defineret, og hvis præcise omfang kun
kan beskrives i den sammenhæng, som den indgår i, dvs. inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen.
Det fremgår af de betragtninger, der er fremsat i præmis 103 ff. ovenfor, at indrømmelsen af fuld bødefritagelse udgør en
undtagelse til princippet om virksomhedens personlige ansvar for overtrædelse af konkurrencereglerne, som kan retfærdiggøres
ud fra det formål at belønne afsløring af, bevisfremskaffelse for, bekæmpelse af samt afskrækkelse fra former for adfærd,
der er blandt de alvorligste indskrænkninger af konkurrencen. Under disse omstændigheder er det derfor logisk, at til gengæld
for indrømmelsen af fuld bødefritagelse for den ulovlige adfærd, som virksomheden har begået, skal den virksomhed, som anmoder
om bødefritagelse, ifølge ordlyden i samarbejdsmeddelelsen af 2002, samarbejde »fuldt ud, permanent og effektivt« under Kommissionens
undersøgelse.
Det kan imidlertid udledes af kvalifikationen af samarbejdet som »fuldt ud«, at det samarbejde, som ansøgeren om bødefritagelse
skal præstere over for Kommissionen for at få bødefritagelse, skal være fuldkomment, ubetinget og uden forbehold. Kvalificeringen
som »permanent« og »effektivt« medfører, at dette samarbejde skal strække sig under hele den administrative procedure, og
det skal i princippet være øjeblikkeligt.
Derudover fremgår det af fast retspraksis, at en bødenedsættelse på grundlag af samarbejdsmeddelelsen kun er berettiget, såfremt
de fremlagte oplysninger og den pågældende virksomheds adfærd i almindelighed i denne forbindelse kan betragtes som udtryk
for et virkeligt samarbejde fra dennes side (jf. vedrørende samarbejdsmeddelelsen af 1996 Domstolens dom af 28.6.2005, forenede
sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425,
præmis 395, og af 29.6.2006, sag C-301/04 P, Kommissionen mod SGL Carbon, Sml. I, s. 5915, præmis 68, samt dommen i sagen
Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 281).
Som det fremgår af selve begrebet samarbejde, således som dette er fremhævet i teksten til samarbejdsmeddelelsen af 2002,
er det således kun, såfremt den berørte virksomheds adfærd viser en sådan samarbejdsindstilling, at der kan gives en nedsættelse
på grundlag af den nævnte meddelelse (jf. i denne retning, vedrørende samarbejdsmeddelelsen af 1996, dommen i sagen Dansk
Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 127 ovenfor, præmis 396, og dommen i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen,
nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 282).
Denne betragtning finder så meget desto mere anvendelse på det samarbejde, der er nødvendigt for at berettige en fuld bødefritagelse,
i det omfang bødefritagelsen udgør en behandling, der er endnu mere favorabel end blot en bødenedsættelse.
Det kan udledes af det forestående, at begrebet »fuldt ud, permanent og effektivt« samarbejde, som berettiger en indrømmelse
af fuld bødefritagelse, indebærer et virkeligt og fuldendt samarbejde, som er karakteriseret ved en reel samarbejdsånd.
I den forbindelse skal det bemærkes, at Domstolen allerede har afgjort, at når en virksomhed forsyner Kommissionen med en
ufuldstændig eller unøjagtig, faktuel redegørelse, kan dens adfærd derfor ikke betragtes som udtryk for et virkeligt samarbejde
i henhold til Domstolens retspraksis (jf. i denne retning dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i
præmis 127 ovenfor, præmis 397, dommen i sagen Kommissionen mod SGL Carbon, nævnt i præmis 127 ovenfor, præmis 69, og dommen
i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 283).
En virksomhed, som ønsker at få fuld bødefritagelse på grundlag af sit samarbejde i forbindelse med undersøgelsen, kan ligeledes
ikke undlade at oplyse Kommissionen om relevante faktiske omstændigheder, som den har kendskab til, og som, i hvert fald potentielt,
kan påvirke afviklingen af den administrative procedure og effektiviteten af Kommissionens bevisfremskaffelse. Et virkeligt
og fuldendt samarbejde forudsætter således, at den berørte virksomhed under hele den administrative procedure rettidigt informerer
Kommissionen om enhver relevant omstændighed, der kan have en negativ indflydelse på den korrekte afvikling af undersøgelsen
samt på afsløringen og den effektive bekæmpelse af det pågældende kartel. Denne informationsforpligtelse er så meget desto
vigtigere, når en sådan begivenhed vedrører forbindelserne mellem denne virksomhed og de andre kartelmedlemmer, og med endnu
større grund, hvis den nævnte omstændigheds eventuelle indtræffen har været genstand for en forudgående detaljeret drøftelse
mellem Kommissionen og denne virksomhed inden for rammerne af den administrative procedure.
Det skal ligeledes bemærkes, at vurderingen af en adfærd, der afspejler et virkeligt samarbejde i overensstemmelse med de
krav, der er angivet i præmis 124-132 ovenfor og navnlig i den retspraksis, der er nævnt i præmis 127 og 128 ovenfor, kun
kan foretages efter omstændighederne på det tidspunkt, hvor adfærden fandt sted. I betragtning af den »permanente« karakter
af det foreskrevne samarbejde, som skal vare ved under hele proceduren, er enhver adfærd, som strider imod et virkeligt samarbejde,
i sig selv tilstrækkelig til at udgøre en overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen. Ingen omstændighed, der indtræffer efter
nævnte adfærd, kan således retfærdiggøre en sådan overtrædelse.
Det følger heraf, at en eventuel efterfølgende konstatering af, at den form for adfærd, som har ført til en overtrædelse af
samarbejdsforpligtelsen, ikke har forårsaget negative virkninger, ikke kan påberåbes for at retfærdiggøre denne adfærd.
Det er i lyset af disse betragtninger, at der skal foretages en vurdering af de relevante faktiske omstændigheder og de af
Deltafina fremførte argumenter.
c)     Deltafinas overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen
Inden for rammerne af de tre første anbringender har Deltafina i det væsentlige gjort gældende, at Kommissionen har begået
en række fejl ved ikke at indrømme virksomheden bødefritagelse ved afslutningen af den administrative procedure på grund af
dennes misligholdelse af sin samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
I den forbindelse har det for det første vist sig, at under mødet den 4. april 2002 hos APTI kom Deltafinas direktør med en
spontan udtalelse, hvorved han informerede de tilstedeværende personer om, at Deltafina havde indgivet en anmodning om bødefritagelse
over for Kommissionen inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen vedrørende de eksisterende karteller mellem tobakforarbejdningsvirksomhederne
i Italien, samt at Deltafina således var begyndt at samarbejde med Kommissionen. Denne meddelelse er beskrevet i detaljer
af Deltafinas direktør selv i en skriftlig erklæring, der er gentaget ordret i 426. betragtning til den anfægtede beslutning.
Det fremgår af denne erklæring, at Deltafinas direktør udtalte, at han selv havde besluttet at afgive nævnte erklæring under
mødet den 4. april 2002.
Deltafina bestrider ikke den omstændighed, der bl.a. er påberåbt i 449. betragtning til den anfægtede beslutning, at selv
om virksomheden havde haft møder med Kommissionens tjenestegrene i flere omgange efter denne afsløring, havde den aldrig informeret
disse tjenestegrene om den af virksomhedens direktør afgivne erklæring under mødet hos APTI den 4. april 2002. Deltafina bekræfter
selv udtrykkeligt denne omstændighed i sit søgsmål.
Det har endvidere vist sig, at Kommissionen først blev bekendt med den af Deltafinas direktør afgivne erklæring efter en oplysning
herom fra Dimon Italia under den mundtlige høring den 22. juni 2004, dvs. mere end to år efter denne afsløring (jf. 410.,
422., 423. og 449. betragtning til den anfægtede beslutning).
For det andet har det ligeledes vist sig, at den eksterne juridiske rådgiver for Universal, Deltafinas moderselskab, den 2.
april 2002 informerede de eksterne, juridiske rådgivere for SCC og Dimon, moderselskaber for henholdsvis Transcatab og Dimon
Italia, som er Deltafinas konkurrenter på det italienske marked, om, at Deltafina havde indgivet en anmodning om bødefritagelse
til Kommissionen vedrørende aftaler mellem forarbejdningsvirksomheder på tobaksmarkedet i Italien. Denne omstændighed, som
ikke er blevet bestridt af Deltafina, fremgår af den erklæring, der er afgivet af Universals eksterne, juridiske rådgiver,
og som er gentaget i 455. betragtning til den anfægtede beslutning og bl.a. i denne erklærings sidste sætning, hvor han udtrykkeligt
oplyser, at han »den 2. april 2002 [har] oplyst de andre parters juridiske rådgivere herom«.
Deltafina bestrider ikke den omstændighed, at selv om Deltafina og Universal havde møder med Kommissionens tjenestegrene i
flere omgange efter denne meddelelse, var det først i februar 2005, efter at Kommissionen havde fremsendt tillægget, at Deltafina
og Universal informerede Kommissionen om den af Universals eksterne, juridiske rådgiver den 2. april 2002 afgivne erklæring
(jf. 454. betragtning til den anfægtede beslutning). Deltafina bekræfter selv udtrykkeligt denne omstændighed i sit søgsmål.
Kommissionen fik derfor først kendskab til den af Universals eksterne, juridiske rådgiver afgivne erklæring næsten tre år
efter, at denne meddelelse fandt sted. Den omstændighed, at Kommissionen ikke straks blev informeret om denne meddelelse,
er udtrykkeligt nævnt i slutningen af 459. betragtning til den anfægtede beslutning.
Eftersom Deltafina havde indgivet en anmodning om bødefritagelse den 19. februar 2002 og den 6. marts 2002 havde opnået Kommissionens
anerkendelse af den processuelle stilling for betinget bødefritagelse, var virksomheden imidlertid forpligtet til, for ved
afslutningen af den administrative procedure at kunne få en endelig bødefritagelse, fuldt ud at overholde de betingelser,
der følger af punkt 11 i samarbejdsmeddelelsen af 2002 og navnlig forpligtelsen til at samarbejde fuldt ud, permanent og effektivt
som omhandlet i punkt 11, litra a), i denne meddelelse.
Således som det er blevet bemærket i præmis 127, 128 og 131 ovenfor, fremgår det af fast retspraksis, at det først er, når
adfærden hos den virksomhed, som har anmodet om den favorable behandling, der er omhandlet i samarbejdsmeddelelsen af 2002,
afspejler et virkeligt samarbejde, at denne virksomhed kan få en sådan favorabel behandling. Derudover bemærkes, at, når en
virksomhed forsyner Kommissionen med en ufuldstændig eller unøjagtig, faktuel redegørelse, kan dens adfærd derfor ikke betragtes
som udtryk for et virkeligt samarbejde i henhold til denne retspraksis.
I den foreliggende sag har det vist sig, at Deltafina undlod at informere Kommissionen om relevante omstændigheder for undersøgelsen,
nemlig den omstændighed, at virksomhedens direktør under mødet hos APTI den 4. april 2002 havde afsløret, at Deltafina havde
indgivet en anmodning om bødefritagelse, og at den eksterne, juridiske rådgiver for dets moderselskab, Universal, havde gjort
det samme over for moderselskaberne til visse af dets konkurrenter den 2. april 2002. Det har ligeledes vist sig, at Kommissionen
i mere end to år ikke havde kendskab til disse relevante omstændigheder for undersøgelsen.
Det fremgår endvidere af den anfægtede beslutning og af sagsakterne, at spørgsmålet om at holde indgivelsen af anmodningen
om bødefritagelse hemmelig for ikke at advare konkurrenter og for ikke at skade effektiviteten af kontrolundersøgelserne havde
været genstand for detaljerede drøftelser mellem parterne ved de kontakter, der fandt sted inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen,
og navnlig under mødet den 14. marts 2002 (jf. præmis 8 samt præmis 47-49 ovenfor samt referaterne fra dette møde, der er
nævnt i 413.-415. betragtning til den anfægtede beslutning og fremlagt som sagsakt af Deltafina). Det fremgår især af disse
dokumenter, at Kommissionen udtrykkeligt havde anmodet Deltafina om at holde anmodningen om bødefritagelse hemmelig af hensyn
til Kommissionens hensigt om at gennemføre kontrolundersøgelser. Deltafina var således blevet gjort bekendt med, at en eventuel
afsløring af anmodningen om bødefritagelse blev betragtet som en relevant omstændighed, der i hvert fald potentielt kunne
have en indflydelse på den korrekte afvikling af undersøgelsen og på Kommissionens mulighed for på effektiv vis at afsløre,
fremskaffe bevis for samt bekæmpe det pågældende kartel.
Det kan i øvrigt ikke bestrides, at fra dette tidspunkt blev en eventuel afsløring af anmodningen om bødefritagelse opfattet
af såvel Deltafina som af Kommissionen som en omstændighed, der i hvert fald potentielt kunne medføre negative virkninger
på undersøgelsen. Dette er dels bekræftet af den omstændighed, at Deltafina selv fandt det nødvendigt at bevare den strengeste
fortrolighed vedrørende anmodningen om bødefritagelse (jf. præmis 50 in fine ovenfor), hvilket viser, at Deltafina var bevidst
om de mulige negative virkninger af en afsløring af denne information, dels af den omstændighed, at Deltafina selv foregiver
at have godkendt en tungere byrde som følge af, at det var umuligt at holde virksomhedens samarbejde hemmeligt (jf. præmis
92 ovenfor og præmis 163 nedenfor), hvilket viser, at Deltafina erkendte, at en afsløring af denne information udgjorde et
problem, som det var nødvendigt at overveje en løsning på for at afhjælpe. Deltafina kan således ikke gøre gældende, at virksomheden
ikke vidste, at bevarelsen af fortroligheden vedrørende anmodningen om bødefritagelse blev anset for et vigtigt element, for
at undersøgelsen kunne lykkes.
Under disse omstændigheder må det konstateres, at en adfærd, der vidner om et virkeligt samarbejde, ville have krævet, at
Deltafina straks informerede Kommissionen om den omstændighed, at virksomhedens anmodning om bødefritagelse var blevet afsløret.
Eftersom Deltafina undlod at informere Kommissionen om de afsløringer af anmodningen om bødefritagelse, der fandt sted den
2. og 4. april 2002, til trods for at disse omstændigheder i hvert fald potentielt kunne indvirke på den korrekte afvikling
af undersøgelsen, kan virksomheden imidlertid ikke gøre gældende, at dens adfærd afspejlede et virkeligt samarbejde fra dens
side i henhold til den retspraksis, der er nævnt i præmis 127, 128 og 131 ovenfor, samt at virksomheden således ikke overtrådte
den samarbejdsforpligtelse, der følger af punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, som den var underlagt i sin
egenskab af ansøger om bødefritagelse.
De særlige argumenter, der er fremført af Deltafina inden for rammerne af virksomhedens tre første anbringender, kan ikke
rejse tvivl om denne konklusion.
d)     De af Deltafina særligt fremførte argumenter vedrørende de fejl, som den anfægtede beslutning er behæftet med, for så vidt
som Kommissionen ikke har indrømmet virksomheden endelig bødefritagelse
Argumentet om, at Kommissionen havde accepteret, at Deltafina afslørede sin anmodning om bødefritagelse i anledning af mødet
hos APTI
For det første skal Deltafinas argument, der er fremført inden for rammerne af det andet anbringende, undersøges. I henhold
til dette argument var Kommissionen bekendt med og havde accepteret, at virksomheden i anledning af det forestående møde hos
APTI ville afsløre, at den havde indgivet en anmodning om bødefritagelse. I stævningen har Deltafina understreget, at virksomheden
ikke informerede Kommissionen om denne afsløring, fordi den allerede forudgående under mødet den 14. marts 2002 havde underrettet
Kommissionen om, at det var umuligt ikke at foretage nævnte afsløring ved mødet hos APTI. Kommissionens tjenestegrene blev
således informeret om, at Deltafina ville foretage en sådan afsløring under dette møde.
–       Den påståede forudgående information til Kommissionen
I den forbindelse kan det konstateres, at det hverken af den anfægtede beslutning eller af de fremlagte sagsakter fremgår,
at Deltafina forudgående klart og udtrykkeligt havde informeret Kommissionen om, at en af virksomhedens repræsentanter under
det forestående møde hos APTI ville foretage en spontan afsløring af Deltafinas anmodning om bødefritagelse, som den afsløring,
der blev foretaget af virksomhedens direktør den 4. april 2002.
Hverken referatet af mødet den 14. marts 2002, der blev udarbejdet af Kommissionens tjenestegrene, eller de noter, der var
taget af en af Universals repræsentanter under dette møde, nævner således den omstændighed, at Deltafina i løbet af dette
møde udtrykkeligt havde forberedt Kommissionen på, at virksomheden ville skride til denne afsløring (jf. 413.-415. betragtning
til den anfægtede beslutning).
Under dette møde fremførte Deltafina ganske vist fire grunde for, at virksomheden fandt det umuligt at holde anmodningen om
bødefritagelse hemmelig yderligere en måned, hvoraf en af grundene var det nært forestående møde hos APTI. Det fremgår imidlertid
af referatet fra dette møde, der blev udarbejdet af Universals repræsentant selv, at Deltafina nøjedes med at understrege,
hvor vanskeligt det ville være at holde anmodningen om bødefritagelse hemmelig, i det omfang en anderledes adfærd fra Deltafinas
side ved det nært forestående møde hos APTI i forhold til den adfærd, som virksomheden ved tidligere møder havde udvist, ville
fremkalde mistanke blandt dens konkurrenter om, at det havde indgivet en anmodning om bødefritagelse (jf. bl.a. 415. betragtning
til den anfægtede beslutning). Deltafina havde ved den lejlighed til gengæld ingenlunde nævnt nogen intention om at foretage
en spontan afsløring af sin anmodning om bødefritagelse.
Som svar på et af Retten stillet spørgsmål under retsmødet har Deltafina i øvrigt selv i det væsentlige anerkendt, at virksomheden
under mødet den 14. marts 2002 med Kommissionens tjenestegrene ikke udtrykkeligt havde informeret disse om, at Deltafina under
det nært forestående møde hos APTI ville foretage en spontan afsløring af sin anmodning om bødefritagelse.
Endvidere fremgår det ikke af nogen af de fremlagte sagsakter, at Deltafina forudgående ved en anden lejlighed udtrykkeligt
havde underrettet Kommissionen om, at virksomheden ville afgive en sådan spontan udtalelse.
Navnlig kan Deltafinas argument ikke tiltrædes, i henhold til hvilket virksomheden under den telefonsamtale, der fandt sted
den 22. marts 2002 mellem den embedsmand, der var ansvarlig for sagen, og Deltafinas repræsentanter, dvs. godt ti dage før
afsløringen den 4. april 2002, havde informeret Kommissionen om den omstændighed, at virksomheden ville skride til afsløring
af dens anmodning om bødefritagelse (jf. præmis 10 og 91 ovenfor).
Det fremgår af det af en af Deltafinas advokater til internt brug udarbejdede resumé af indholdet af denne telefonsamtale,
at under samtalen »hentydede« Deltafinas repræsentanter til den omstændighed, at mødet hos APTI snart ville finde sted, samt
at fortrolighedens tæthed således nåede sine grænser (»tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine«). Det må imidlertid
konstateres, at en sådan »hentydning« ikke udgør en udtrykkelig og klar forhåndsoplysning om den omstændighed, at Deltafinas
direktør under det nært forestående møde hos APTI ville skride til en spontan afsløring af anmodningen om bødefritagelse.
Deltafina kan således ikke af den omstændighed, at den embedsmand, der var ansvarlig for sagen, havde reageret på denne »hentydning«,
med rette udlede, at »punktet havde været tilstrækkeligt drøftet i Bruxelles, og at det var klart«, at Kommissionen havde
godkendt, at Deltafina spontant ville afsløre anmodningen om bødefritagelse. Denne vurdering er i øvrigt bekræftet af et af
Kommissionen til internt brug udarbejdet resumé af indholdet af den samme telefonsamtale, hvoraf det alene fremgår, at under
denne samtale havde drøftelserne om muligheden for at holde anmodningen om bødefritagelse hemmelig, ligesom under mødet den
14. marts 2002, drejet sig om risikoen for, at de andre kartelmedlemmer under det nært forestående møde hos APTI skulle gætte,
at Deltafina samarbejdede med Kommissionen.
Under retsmødet har den embedsmand, der er ansvarlig for sagen, og som havde deltaget såvel i mødet den 14. marts 2002 som
i telefonsamtalen den 22. marts 2002, oven i købet udtalt, at han aldrig havde opfattet, at Deltafina havde til hensigt at
afgive en spontan erklæring under det nært forestående møde hos APTI, samt at hvis Kommissionen havde fået den opfattelse,
at dette var Deltafinas hensigt, ville den ikke have givet sit samtykke, hvilket i øvrigt fremgår af 449. betragtning til
den anfægtede beslutning. Hvad angår den samme embedsmands erklæring under den mundtlige høring den 22. juni 2004, som Deltafina
har nævnt (jf. præmis 90 ovenfor), kan denne erklæring heller ikke underbygge Deltafinas argument. Det fremgår på ingen måde
af denne erklæring, således som Deltafina hævder, at nævnte embedsmand skulle have godkendt, at en spontan afsløring af anmodningen
om bødefritagelse kunne foretages.
I lyset af samtlige disse betragtninger må det konstateres, at Deltafina ikke har formået at påvise, at virksomheden forudgående
behørigt havde informeret Kommissionen om, at den ville foretage en spontan afsløring af anmodningen om bødefritagelse under
mødet hos APTI den 4. april 2002. Det følger heraf, at da Kommissionen ikke var bekendt med, at Deltafina ville foretage en
sådan spontan afsløring, kunne den ikke have accepteret eller godkendt denne på forhånd. Følgelig må Deltafinas argument om,
at Kommissionen vidste, at virksomheden ville afsløre anmodningen om bødefritagelse under mødet hos APTI den 4. april 2002,
forkastes.
Deltafina har dog yderligere gjort gældende, at de to dokumenter vedrørende mødet hos APTI den 4. april 2002, som Dimon Italia
henviste til under den mundtlige høring den 22. juni 2004 for at gøre Kommissionen opmærksom på, at Deltafina havde afsløret
sin anmodning om bødefritagelse, allerede lå blandt sagsakterne fra tidspunktet for de af Kommissionen gennemførte kontrolundersøgelser
i Dimon Italias lokaler.
I den forbindelse må det konstateres, at disse to dokumenter blot er håndskrevne noter, som ikke er let forståelige, og som
redegør for de udtalelser, som blev afgivet under mødet hos APTI den 4. april 2002, men som ikke gør det muligt at fastslå
ophavsmanden hertil. Deltafina kan således ikke bebrejde Kommissionen, at den ikke på grundlag af disse noter er blevet opmærksom
på, at virksomhedens direktør havde afsløret dens anmodning om bødefritagelse under mødet hos APTI den 4. april 2002. Under
alle omstændigheder kan den omstændighed, at Kommissionen ikke har været opmærksom på eksistensen af de dokumenter, der bevidnede
en sådan afsløring, ikke på nogen måde afhjælpe den manglende information og berettige en adfærd, der udgør en overtrædelse
af samarbejdsforpligtelsen.
–       Den påståede indforståelse vedrørende afsløringens uundgåelige karakter
Deltafina har anført, at under mødet den 14. marts 2002, hvor »spillereglerne«, dvs. de nærmere bestemmelser for samarbejdet,
skulle fastsættes, havde Deltafina indgået en slags aftale med Kommissionen. I henhold til denne aftale accepterede Kommissionen
på den ene side, at det i betragtning af de i præmis 86 ovenfor nævnte fire omstændigheder var umuligt for Deltafina at bevare
virksomhedens anmodning om bødefritagelse fortrolig, og at afsløringen af denne information således var uundgåelig. På den
anden side accepterede Deltafina til gengæld for anerkendelsen af denne afslørings uundgåelige karakter en tungere byrde ved
at forpligte sig til at tilvejebringe bevismidler snarest muligt. Deltafina overholdt derfor sin samarbejdsforpligtelse, i
det omfang virksomheden skaffede de af Kommissionen anmodede supplerende oplysninger.
I den forbindelse skal det bemærkes, at selv om det indrømmes, at Deltafinas påstand var bevist, er den ikke af en sådan karakter,
at den kan afkræfte den konklusion, at Deltafina, eftersom virksomheden undlod at informere Kommissionen om afsløringerne,
overtrådte sin samarbejdsforpligtelse, hvorefter Kommissionen var i sin ret til ikke at indrømme Deltafina endelig bødefritagelse
(jf. præmis 149 ovenfor).
Selv i tilfælde af, at Kommissionen under mødet den 14. marts 2002 havde accepteret, at det på grund af de i præmis 86 ovenfor
nævnte omstændigheder var umuligt for Deltafina at bevare sin anmodning om bødefritagelse fortrolig, hvilket i øvrigt er anfægtet
af Kommissionen, har denne omstændighed ikke indflydelse på konstateringen af, at inden for rammerne af en adfærd, der afspejler
et virkeligt samarbejde, tilkom det Deltafina hurtigt at informere Kommissionen om, at afsløringerne af anmodningen om bødefritagelse
havde fundet sted (jf. præmis 145-149 ovenfor).
Det samme gælder i det tilfælde, hvor Deltafina faktisk var blevet tvunget til at afsløre sin anmodning om bødefritagelse
af en af de grunde, som virksomheden fremførte under den administrative procedure, og navnlig i det tilfælde, hvor Deltafina
befandt sig, sådan som virksomheden har anført, i en så presserende situation, at det var blevet nødvendigt at afsløre denne
omstændighed på grundlag af en berettiget interesse i ikke at overtræde sin forpligtelse til at ophøre med overtrædelsen som
omhandlet i punkt 11, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002. Under alle omstændigheder var Deltafina som ansøger om bødefritagelse
underlagt den forpligtelse, som er belyst ovenfor i præmis 123-134, og som pålagde Deltafina hurtigt at informere Kommissionen
om de afsløringer, virksomheden havde foretaget.
Selv hvis den af Deltafina påberåbte omstændighed var blevet bevist, ifølge hvilken virksomheden rettede sig efter den »næstbedste
løsning«, der angiveligt var blevet aftalt med Kommissionen for at forsøge at afbøde de negative virkninger af afsløringen
ved at skaffe de af Kommissionen anmodede oplysninger, kunne denne omstændighed heller ikke fritage virksomheden for dens
forpligtelse til hurtigt at informere Kommissionen om afsløringerne af dens anmodning om bødefritagelse.
Vedrørende påberåbelsen af samarbejdsprogrammerne i USA’s samt i de andre EU-landes lovgivning er det tilstrækkeligt at bemærke,
at den ikke er relevant, i det omfang den opfattelse, der er vedtaget i disse lovgivninger, ikke kan have forrang i forhold
til opfattelse, der er valgt i EU-retten (jf. i denne retning Rettens dom af 30.9.2003, forenede sager T-191/98, T-212/98
– T-214/98, Atlantic Container Line m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3275, præmis 1407). Endelig er det for så vidt angår
de argumenter, som Deltafina udleder af den nye samarbejdsmeddelelse af 2006, tilstrækkeligt at konstatere, at denne ikke
fandt anvendelse på de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den foreliggende tvist (jf. i denne retning Domstolens
dom af 17.6.2010, sag C-413/08 P, Lafarge mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 108).
Kendskab til undersøgelsen og de manglende indvirkninger på undersøgelsen
Inden for rammerne af sit første anbringende har Deltafina gjort gældende, at beslutningen om ikke at indrømme bødefritagelse
til Deltafina bygger på en vildfarelse, i det omfang den er baseret på en urigtig faktisk forudsætning, i henhold til hvilken
de andre kartelmedlemmer ikke var bekendt med, at Kommissionen foretog en undersøgelse vedrørende det italienske marked for
råtobak. Dette argument kan heller ikke rejse tvivl om den vurdering, der er indeholdt i præmis 149 ovenfor, ifølge hvilken
Deltafina overtrådte den samarbejdsforpligtelse, der er omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002. Selv
i tilfælde af, at det antages, at de andre kartelmedlemmer var bekendt med Kommissionens undersøgelse, fritog denne omstændighed
ikke Deltafina fra virksomhedens samarbejdsforpligtelse, som pålagde den hurtigt at underrette Kommissionen om de to afsløringer
af dens anmodning om bødefritagelse, som er nævnt i præmis 137 og 140 ovenfor. Konstateringen af overtrædelsen af samarbejdsforpligtelsen
er uafhængig af, om Deltafinas konkurrenter kendte til undersøgelsen eller ej.
Inden for rammerne af det tredje anbringende har Deltafina gjort gældende, at den anfægtede beslutning er behæftet med et
åbenbart urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionen har konkluderet, at Deltafinas afsløring af anmodningen om bødefritagelse
har skadet undersøgelsen. Dog kan dette argument heller ikke rejse tvivl om konstateringen af Deltafinas overtrædelse af sin
samarbejdsforpligtelse. Selv hvis det antages, at ovennævnte to afsløringer ikke har skabt nogen negativ indflydelse på undersøgelsen,
hvilket i øvrigt ikke er bevist, kan denne omstændighed ikke efterfølgende berettige, at Deltafina undlod at informere Kommissionen
om disse afsløringer, da virksomheden vidste, som det fremgår af præmis 146 og 147 ovenfor, efter at have haft udtrykkelige
drøftelser herom med Kommissionen, at en eventuel afsløring af anmodningen om bødefritagelse kunne betragtes som en omstændighed,
der kunne have en negativ indflydelse på undersøgelsen (jf. præmis 133 og 134 ovenfor).
Endelig skal det argument, der er fremført inden for rammerne af det første anbringende, hvorefter Kommissionen med urette
har tilsidesat sondringen mellem punkt 8, litra a) og b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, ligeledes forkastes. For det første
fremgår det på ingen måde af nævnte meddelelse, sådan som Deltafina har anført, at det kun er i det tilfælde, der er omhandlet
i punkt 8, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, at uanmeldte kontrolundersøgelser er nødvendige, og at i det tilfælde,
der er omhandlet i samme punkt, litra b), er Kommissionen ikke forpligtet til at gennemføre sådanne kontrolundersøgelser.
For det andet fremgår det af retspraksis, at selv om Kommissionen i forvejen er i besiddelse af visse indicier eller endog
beviser for, at der foreligger en overtrædelse som i tilfældet med en anmodning om bødefritagelse som omhandlet i punkt 8,
litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002, kan den således med fuld ret skønne, at det er nødvendigt at beslutte yderligere
kontrolundersøgelser for bedre at kunne afgrænse overtrædelsen og fastslå dens varighed eller kredsen af implicerede virksomheder
(jf. i denne retning Domstolens dom af 22.10.2002, sag C-94/00, Roquette frères, Sml. I, s. 9011, præmis 78).
De argumenter, der er fremført inden for rammerne af det første og det tredje anbringende, skal derfor forkastes.
I lyset af samtlige de foranstående betragtninger kan det konkluderes, at Kommissionen ikke har begået en fejl ved ikke at
indrømme Deltafina endelig bødefritagelse i den anfægtede beslutning på grundlag af den betragtning, at virksomheden havde
overtrådt sin samarbejdsforpligtelse som omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
e)     Klagepunktet om, at Deltafina ikke har indgivet sin anmodning om favorabel behandling i samordning med sine hovedkonkurrenter
Inden for rammerne af det andet anbringende har Deltafina endelig gjort gældende, at den anfægtede beslutning er behæftet
med et urigtigt skøn, for så vidt som Kommissionens oprindelige, påståede fejlagtige opfattelse af Deltafinas adfærd som fremsat
i punkt 57 og 60 i klagepunktsmeddelelsen har haft indflydelse på de i den anfægtede beslutning formulerede konklusioner.
I den forbindelse skal det for det første bemærkes, at det hverken af de i punkt 57 og 60 i tillægget indeholdte bemærkninger
eller af andre punkter deri fremgår, at Kommissionen i dette tillæg har baseret sig på den forudsætning, at Deltafina, Dimon
Italia og Transcatab sammen havde planlagt deres adfærd med henblik på indgivelse af ansøgning om bødefritagelse. Med hensyn
til den af Deltafina nævnte sætning, der fremgår af tillæggets punkt 57, må det konstateres, at den er af en rent hypotetisk
karakter. Når det drejer sig om den sætning, der optræder i punkt 60 i tillægget, i hvilken Kommissionen havde betegnet Deltafinas
adfærd som »svigagtig«, henviser denne sætning ikke til den argumentation, der er indeholdt i punkt 57 i samme dokument, men
henviser snarere til overtrædelsen af de forpligtelser, der følger af samarbejdsmeddelelsen af 2002. Deltafinas argument er
derfor bygget på en fejlagtig fortolkning af tillægget.
For det andet bemærkes, at under forudsætning af, at beslutningen respekterer parternes ret til forsvar ved ikke at beskylde
de pågældende for andre overtrædelser end de i fremstillingen af klagepunkter nævnte overtrædelser og kun tager hensyn til
faktiske omstændigheder, som de pågældende har haft lejlighed til at udtale sig om, kan Kommissionen i beslutningen tilføje
ændringer til de i klagepunktmeddelelsen indeholdte argumenter (jf. i denne retning Rettens dom af 30.1.2007, sag T-340/03,
France Télécom mod Kommissionen, Sml. II, s. 107, præmis 18 og den deri nævnte retspraksis).
I den forbindelse kan det konstateres, at Deltafina i den sammenhæng på ingen måde har gjort en tilsidesættelse af sin ret
til forsvar gældende, samt, således som Deltafina selv indrømmer i sine aktstykker, at de erklæringer, som virksomheden sigter
til med dette argument, under alle omstændigheder ikke er blevet gentaget i den anfægtede beslutning.
I øvrigt forklarer Deltafina ikke konkret, hvorledes de i tillægget indeholdte erklæringer kan gøre den anfægtede beslutning
mangelfuld. Deltafina nøjes med at udtale, at der er spor af disse erklæringer i den anfægtede beslutning, samt at det ser
ud som om, at Kommissionens oprindelige, fejlagtige opfattelse af virksomhedens adfærd har haft indflydelse på de i den anfægtede
beslutning formulerede konklusioner.
Dels fremgår det i den forbindelse på ingen måde af den anfægtede beslutning, at Kommissionens beslutning om ikke at indrømme
Deltafina bødefritagelse bygger på den forudsætning, at virksomhedens adfærd var svigagtig, i og med at den indgav sin anmodning
om favorabel behandling i samordning med sine hovedkonkurrenter. Tværtimod bygger Kommissionens beslutning om ikke at indrømme
Deltafina bødefritagelse på den konstatering, at virksomheden ikke havde overholdt en af de betingelser, der er omhandlet
i punkt 11 i samarbejdsmeddelelsen af 2002, og derved havde overtrådt sin samarbejdsforpligtelse i nævnte meddelelses forstand.
Dels og mere generelt kan den blotte henvisning til den argumentation og de erklæringer, som er indeholdt i et tillæg til
klagepunktsmeddelelsen, og som ikke er blevet gentaget i den anfægtede beslutning, ikke rejse tvivl om gyldigheden af denne,
medmindre det er blevet fastslået, i hvilket omfang den anfægtede beslutning er mangelfuld som følge af den oprindelige, fejlagtige
begrundelse. Det kan imidlertid konstateres, at generelle påstande som de af Deltafina nedlagte ikke kan rejse tvivl om gyldigheden
af den anfægtede beslutning.
I lyset af disse betragtninger må også dette klagepunkt forkastes.
Kommissionen vil herefter være at frifinde for så vidt angår de tre første anbringender.
B –
Det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af princippet
om god forvaltningsskik og af proportionalitetsprincippet
1.     Parternes argumenter
Deltafina har i forbindelse med det fjerde anbringende fremsat tre klagepunkter.
For det første har Deltafina gjort gældende, at Kommissionens tilbagetrækning af den betingede bødefritagelse, som den havde
indrømmet virksomheden, tilsidesætter princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Deltafina henviser i den forbindelse
til punkt 29 i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Deltafina har anført, at Kommissionen ikke kunne tilbagetrække bødefritagelsen uden forudgående klart at informere virksomheden
om, at afsløringen af dens anmodning om bødefritagelse under mødet hos APTI ville blive anset for en overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen.
Hverken i samarbejdsmeddelelsen af 2002 eller i skrivelsen af 6. marts 2002, hvormed Kommissionen indrømmede Deltafina betinget
bødefritagelse, er der nævnt nogen forpligtelse til at bevare anmodningen om bødefritagelse fortrolig. I den sammenhæng kunne
Deltafina ikke med rimelighed forudse, at hvis virksomheden afslørede, at den havde indgivet en anmodning om favorabel behandling,
ville den miste bødefritagelsen. I øvrigt indrømmede den embedsmand, der var ansvarlig for sagen, selv under den mundtlige
høring den 22. juni 2004, at han ikke vidste, om en sådan forpligtelse eksisterede for en virksomhed, som anmodede om bødefritagelse.
I øvrigt indrømmede Kommissionen Deltafina bødefritagelse på grundlag af punkt 8, litra b), i samarbejdsmeddelelsen af 2002,
og anerkendte, at det af Deltafina fremlagte bevismateriale var af en sådan karakter, at det gjorde det muligt at konstatere,
at der forelå en overtrædelse, uden at skulle gennemføre kontrolundersøgelser. Deltafina udtaler således, at virksomheden
ikke kunne forudse, at den ville miste retten til bødefritagelse, fordi den havde skadet Kommissionens mulighed for at gennemføre
kontrolundersøgelser.
Endvidere har Deltafina gjort gældende, at virksomheden hurtigt havde informeret Kommissionen om vanskelighederne ved at holde
dens anmodning om bødefritagelse fortrolig, at den havde rettet sig efter den »endnu mere presserende« forpligtelse, som Kommissionen
havde pålagt den, ved at skaffe yderligere sammenhængende bevismateriale til Kommissionen. Det var først efter Dimon Italias
erklæring under mødet den 22. juni 2004, at Kommissionen pludseligt ændrede sin holdning og pålagde Deltafina den højeste
bøde.
For det andet har Deltafina gjort gældende, at Kommissionens tilbagetrækning af den betingede bødefritagelse, som den havde
indrømmet virksomheden, er i strid med princippet om god forvaltningsskik, eftersom Kommissionen, på trods af at den forudgående
var blevet underrettet af virksomheden om, at denne ville afsløre indgivelsen af dens anmodning om bødefritagelse i anledning
af mødet hos APTI, ikke klart informerede Deltafina om, at denne afsløring ville medføre, at den mistede sin bødefritagelse.
For det tredje har Deltafina gjort gældende, at Kommissionens tilbagetrækning af den bødefritagelse, som den havde indrømmet
virksomheden, ligeledes er i strid med proportionalitetsprincippet, eftersom den bøde, som Deltafina er blevet pålagt – den
højeste af de med den anfægtede beslutning pålagte bøder, dvs. 30 mio. EUR – under hensyn til de særlige omstændigheder i
den foreliggende sag er fuldstændig uforholdsmæssig.
2.     Rettens bemærkninger
Hvad angår Deltafinas første klagepunkt skal det for det første bemærkes, at princippet om beskyttelse af den berettigede
forventning er et af Unionens grundlæggende principper (jf. Domstolens dom af 5.5.1981, sag 112/80, Dürbeck, Sml. s. 1095,
præmis 48). Ifølge retspraksis er retten til at påberåbe sig dette princip betinget af, at tre betingelser er opfyldt. For
det første, at præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der hidrører fra en pålidelig kilde med den nødvendige bemyndigelse,
er fremsat af en myndighed over for parten. For det andet, at disse forsikringer er af en sådan art, at de er egnede til at
skabe en berettiget forventning hos den, til hvem de er rettet. For det tredje skal forsikringerne være i overensstemmelse
med gældende regler (jf. Rettens dom af 4.2.2009, sag T-145/06, Omya mod Kommissionen, Sml. II, s. 145, præmis 117 og den
deri nævnte retspraksis; jf. ligeledes i denne retning Rettens dom af 30.4.2009, sag T-13/03, Nintendo og Nintendo of Europe
mod Kommissionen, Sml. II, s. 947, præmis 203 og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde er den i retspraksis omhandlede første betingelse klart ikke opfyldt. Deltafina kan ikke påberåbe
sig nogen præcis, ubetinget og samstemmende forsikring om, at virksomheden opnår endelig bødefritagelse ved afslutningen af
den administrative procedure.
I den forbindelse skal det først bemærkes, at, således som det blev anført i præmis 117 ovenfor, er det i henhold til punkt
19 i samarbejdsmeddelelsen af 2002 først på det tidspunkt, hvor Kommissionen vedtager den endelige beslutning, at den bedømmer,
om betingelserne i nævnte meddelelses punkt 11 er opfyldt. Det følger heraf, at Kommissionen i fasen fra den forudgående procedure
til vedtagelsen af den endelige beslutning ikke kunne give Deltafina nogen præcise forsikringer om nogen endelig bødefritagelse
(jf. i denne retning vedrørende samarbejdsmeddelelsen af 1996 Domstolens dom af 9.7.2009, sag C-511/06 P, Archer Daniels Midland
mod Kommissionen, Sml. I, s. 5843, præmis 118).
Endvidere skal det bemærkes, at Kommissionen ikke er forpligtet til at informere ansøgerne om bødefritagelse om, at de skal
overholde de forpligtelser, der følger af samarbejdsmeddelelsen af 2002 og navnlig samarbejdsforpligtelsen, da meddelelsen
selv klart angiver følgerne af en sådan overtrædelse.
Det fremgår af nævnte meddelelses punkt 30, at manglende opfyldelse af et af kravene i meddelelsen på et hvilket som helst
stadium under den administrative procedure kan resultere i, at den pågældende virksomhed ikke længere kan nyde godt af en
eventuel favorabel behandling herefter. Der var derfor ikke nogen forpligtelse for Kommissionen til at gøre Deltafina opmærksom
på konsekvenserne for virksomheden af en overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen som omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen
af 2002. Deltafina kan derfor ikke gøre gældende, at Kommissionen har begået en fejl i den forbindelse.
Endvidere må det konstateres, at Kommissionen udtrykkeligt har oplyst Deltafina om, at indrømmelsen af bødefritagelse var
betinget af, at alle de betingelser, der er fastsat i nævnte meddelelses punkt 11, var opfyldt. Denne oplysning fremgik ikke
kun af ovennævnte punkt 30 i samarbejdsmeddelelsen af 2002, som Deltafina som ansøger af bødefritagelse burde være bekendt
hermed, men også udtrykkeligt af den beslutning, der blev sendt til Deltafina den 6. marts 2002, hvormed Kommissionen havde
indrømmet virksomheden betinget bødefritagelse (jf. præmis 7 ovenfor). I sjette betragtning til denne beslutning informerede
Kommissionen udtrykkeligt Deltafina om, at »manglende overholdelse af de [i punkt 11,] litra a)-c), nævnte betingelser på
ethvert tidspunkt under den administrative procedure kunne give anledning til, at Deltafina mistede den favorable behandling«.
Således som det er blevet anført i præmis 149 og 173 ovenfor, har Kommissionen imidlertid ikke begået nogen fejl ved at antage,
at Deltafinas adfærd ikke kunne anses for at afspejle et virkeligt samarbejde, samt at Deltafina derfor som følge heraf havde
overtrådt samarbejdsforpligtelsen som omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Selv om den betingede bødefritagelse oprindeligt var blevet indrømmet Deltafina, opfyldte virksomheden i den foreliggende
sag således ikke længere den ene af de betingelser, der er omhandlet i samarbejdsmeddelelsen af 2002, for at blive indrømmet
endelig bødefritagelse. Følgelig kunne Deltafina ikke længere nyde godt af en favorabel behandling i henhold til nævnte meddelelses
punkt 30. Under disse betingelser kan Deltafina ikke gøre gældende, at virksomheden kunne udlede en berettiget forventning
af samarbejdsmeddelelsen af 2002.
Endvidere kan Deltafina heller ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af sin berettigede forventning ved at basere sig på den
omstændighed, at virksomheden havde rettet sig efter den »næstbedste løsning«, der var blevet aftalt med Kommissionen, ved
at skaffe denne yderligere bevismateriale. Således som det er blevet anført i præmis 167 ovenfor, kunne denne omstændighed,
selv i tilfælde af, at den var blevet bevist, ikke fritage Deltafina for den forpligtelse, som påhvilede virksomheden til
at informere Kommissionen om, at dens anmodning om bødefritagelse var blevet afsløret. Da Deltafina ikke hurtigt havde informeret
Kommissionen om disse omstændigheder, opfyldte virksomheden ved afslutningen af proceduren således ikke den ene af de betingelser,
der er omhandlet i samarbejdsmeddelelsen af 2002, for at blive indrømmet endelig bødefritagelse, og dermed var Kommissionen
i sin ret til, endog forpligtet til, ikke at indrømme Deltafina endelig bødefritagelse.
Endelig fremgår det af præmis 171 ovenfor, at Deltafina ikke kunne udlede nogen særlig berettiget forventning af den omstændighed,
at den processuelle stilling for betinget bødefritagelse var blevet indrømmet virksomheden i medfør af punkt 8, litra b),
i samarbejdsmeddelelsen af 2002 snarere end i medfør af punkt 8, litra a), i nævnte meddelelse.
Det følger heraf, at anbringendet om tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning må forkastes.
For så vidt angår det andet klagepunkt vedrørende den påståede tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik, for
så vidt som Kommissionen, på trods af at den forudgående var blevet underrettet af Deltafina om, at virksomheden ville afsløre
indgivelsen af dens anmodning om bødefritagelse i anledning af mødet hos APTI, ikke klart informerede Deltafina om, at denne
afsløring ville medføre, at virksomheden mistede sin bødefritagelse, skal det bemærkes, uden at det er fornødent at udtale
sig om relevansen af henvisningen til princippet om god forvaltningsskik i denne sammenhæng, at det bygger på fejlagtige forudsætninger.
Dels blev det konstateret, at ved de kontakter, der blev taget mellem Kommissionen og Deltafina før mødet hos APTI den 4.
april 2002, underrettede Deltafina på ingen måde Kommissionen om, at virksomheden spontant og frivilligt ville afsløre indgivelsen
af ansøgningen om bødefritagelse under dette møde (jf. præmis 152-160 ovenfor). Dels er det ligeledes blevet anført i præmis
193 og 194 ovenfor, at Kommissionen ikke var forpligtet til at informere Deltafina om konsekvenserne af en eventuel overtrædelse
af samarbejdsforpligtelsen.
Heraf følger, at anbringendet vedrørende tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik må forkastes.
Vedrørende det tredje klagepunkt om tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet skal det bemærkes, at dette princip indebærer,
at institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af de lovligt tilsigtede formål
med de pågældende bestemmelser, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger,
skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede
mål (Domstolens dom af 5.5.1998, sag C-180/96, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. I, s. 2265, præmis 96, og Rettens
dom af 12.9.2007, sag T-30/05, Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 223).
Deltafina har gjort gældende, at i betragtning af omstændighederne i den foreliggende sag har Kommissionen tilsidesat dette
princip ved ikke at indrømme Deltafina bødefritagelse.
Det skal dog i den forbindelse bemærkes, at inden for samarbejdsprogrammet, således som det er fremlagt i præmis 103 ff. ovenfor,
finder indrømmelsen af fuld bødefritagelse, som udgør en undtagelse til princippet om virksomhedens personlige ansvar for
overtrædelse af konkurrencereglerne, sin berettigelse i samarbejdet med den virksomhed, der gør det lettere for Kommissionen
at løse opgaven, der består i at konstatere og bringe overtrædelser af nævnte regler til ophør. Det er derfor kun til gengæld
for et hurtigt, ægte og fuldt samarbejde, at Kommissionen indrømmer fuld bødefritagelse. Det er derfor, at indrømmelsen af
fuld bødefritagelse ved afslutningen af den administrative procedure er betinget af overholdelsen af samarbejdsforpligtelsen
som omhandlet i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002 (jf. præmis 116 og 117 ovenfor).
I den sammenhæng er det på ingen måde uforholdsmæssigt at fastslå, således som det gøres i punkt 30 i samarbejdsmeddelelsen
af 2002, at manglende opfyldelse af et af kravene i meddelelsen på et hvilket som helst stadium under den administrative procedure
kan resultere i, at den pågældende virksomhed ikke længere kan nyde godt af en eventuel favorabel behandling herefter. Hvis
den virksomhed, som anmoder om indrømmelse af en favorabel behandling, kunne undlade at overholde de omhandlede betingelser
og i særdeleshed samarbejdsforpligtelsen uden at risikere at miste den favorable behandling, ville der kunne drages tvivl
om grundlaget og målsætningerne for samarbejdsordningen.
Når det er blevet konkluderet, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke havde begået en fejl ved at konstatere en
overtrædelse fra Deltafinas side af samarbejdsforpligtelsen, som Deltafina var underlagt i henhold til punkt 11, litra a),
i samarbejdsmeddelelsen af 2002, kan virksomheden under disse omstændigheder ikke gøre gældende, at Kommissionen har tilsidesat
proportionalitetsprincippet ved ikke at indrømme den fuld bødefritagelse ved afslutningen af den administrative procedure.
Vedrørende påberåbelsen af bødens uforholdsmæssige karakter i lyset af omstændighederne i det foreliggende tilfælde har Deltafina
fremsat dette klagepunkt inden for rammerne af det femte og syvende anbringende. Dette klagepunkt skal derfor undersøges ved
gennemgangen af disse anbringender.
I lyset af det foranstående bør fjerde anbringende forkastes i sin helhed.
II –
De subsidiært påberåbte anbringender
A –
Det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, eftersom udgangsbeløbet for bøden er for
højt, samt vedrørende en manglende begrundelse
Med sit femte anbringende, som deler sig i tre led, har Deltafina fremsat flere klagepunkter til støtte for, at grundbeløbet
på 25 mio. EUR som fastsat af Kommissionen er åbenbart for stort og uforholdsmæssigt i forhold til overtrædelsens grovhed.
Deltafina nedlægger således påstand for Retten om fastsættelse af et nyt bødebeløb.
Det skal først bemærkes, at Deltafina formelt anfægter »grundbeløbet« for bøden, som i henhold til retningslinjernes punkt
1 B, fjerde afsnit, svarer til sammenlægningen af de beløb, der er fastsat i forhold til overtrædelsens grovhed og varighed.
Dog fremgår det af argumentationen, at det anfægtede bødebeløb er det, som er fastsat i forhold til overtrædelsens grovhed,
således at det beløb, som der er tale om i dette anbringende, er udgangsbeløbet for bøden (jf. i denne retning Rettens dom
af 30.9.2009, sag T-161/05, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 3555, præmis 107).
1.     Generelle betragtninger
Indledningsvis skal der henvises til de generelle principper for fastsættelsen af bødebeløb, og især vurderingen af overtrædelsens
grovhed, samt proportionalitetsprincippet på bødeområdet.
Artikel 81, stk. 1, litra a) og b), EF fastsætter, at aftaler og samordnet praksis, som består i direkte eller indirekte fastsættelse
af købs- eller salgspriser eller andre transaktionsvilkår, begrænsning af eller kontrol med produktion eller afsætning, er
udtrykkeligt uforenelige med fællesmarkedet. Overtrædelser af denne type, navnlig sådanne, som vedrører horisontale aftaler
(Rettens dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Thyssen Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 347, præmis 675) eller åbenbare overtrædelser
af konkurrencereglerne (Rettens dom af 6.4.1995, sag T-148/89, Tréfilunion mod Kommissionen, Sml. II, s. 1063, præmis 109,
og dom af 14.5.1998, sag T-311/94, BPB de Eendracht mod Kommissionen, Sml. II, s. 1129, præmis 303), er af retspraksis kvalificeret
som særligt grove, eftersom de har en direkte indvirkning på de væsentlige konkurrenceparametre på det pågældende marked.
I henhold til artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 skal der ved fastlæggelsen af bødens størrelse for overtrædelser
af artikel 81, stk. 1, EF tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og varighed.
Det er fast retspraksis, at grovheden af overtrædelser af konkurrencereglerne skal fastslås på grundlag af en lang række forhold,
herunder sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende
eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk skal tages i betragtning (Domstolens dom i sagen Dansk Rørindustri
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 127 ovenfor, præmis 241, dom af 3.9.2009, sag C-534/07 P, Prym og Prym Consumer mod
Kommissionen, Sml. I, s. 7415, præmis 54, og dommen i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 109 ovenfor,
præmis 91).
For at sikre gennemsigtighed og objektivitet i forbindelse med de beslutninger, der fastsætter bøder for overtrædelser af
konkurrencereglerne, har Kommissionen vedtaget retningslinjer (retningslinjernes første afsnit).
Retningslinjerne er et instrument, der – under overholdelse af trinhøjere retsregler – har til formål at præcisere de kriterier,
som Kommissionen anvender i forbindelse med udøvelsen af den skønsbeføjelse ved bødefastsættelsen, som artikel 23, stk. 2,
i forordning nr. 1/2003 indrømmer den. Retningslinjerne udgør ikke den retlige hjemmel for en beslutning, der fastsætter bøder,
og som har hjemmel i forordning nr. 1/2003, men fastlægger generelt og abstrakt den metode, som Kommissionen har pålagt sig
selv at anvende med henblik på udmålingen af de bøder, der pålægges ved denne beslutning, og de garanterer dermed retssikkerheden
for virksomhederne (dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 127 ovenfor, præmis 209 og 213,
og Rettens dom af 14.12.2006, forenede sager T-259/02 – T-264/02 og T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod
Kommissionen, Sml. II, s. 5169, præmis 219 og 223).
Selv om retningslinjerne ikke kan anses for retsregler, som vedkommende myndighed under alle omstændigheder er forpligtet
til at overholde, fastsætter de dog vejledende regler for den praksis, der skal følges, og som vedkommende myndighed ikke
kan fravige i konkrete tilfælde uden at angive en begrundelse (jf. i denne retning Domstolens dom i sagen Dansk Rørindustri
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 127 ovenfor, præmis 209 og 210, og dom af 18.5.2006, sag C-397/03 P, Archer Daniels
Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, Sml. I, s. 4429, præmis 91).
Kommissionens begrænsning af sin egen skønsbeføjelse som følge af vedtagelsen af retningslinjer er imidlertid ikke uforenelig
med opretholdelsen af en væsentlig skønsmargen for Kommissionen (Rettens dom af 8.7.2004, sag T-44/00, Mannesmannröhren-Werke
mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223, præmis 246, 274 og 275). Det forhold, at Kommissionen i retningslinjerne har præciseret
sin tilgang til vurderingen af en overtrædelses grovhed, er ikke til hinder for, at den vurderer overtrædelsen samlet på grundlag
af alle de relevante omstændigheder, herunder de elementer, som ikke udtrykkeligt er nævnt i retningslinjerne (dommen i sagen
Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 217 ovenfor, præmis 237).
Ifølge den i retningslinjerne fastsatte metode tager Kommissionen ved beregningen af de bøder, der skal pålægges de berørte
virksomheder, udgangspunkt i et bestemt beløb, som fastsættes på grundlag af overtrædelsens grovhed »i sig selv«. Ved vurderingen
af denne grovhed skal der tages hensyn til overtrædelsens art, dens konkrete indvirkning på markedet – når den kan måles –
og det berørte geografiske markeds udstrækning (retningslinjernes punkt 1 A, første afsnit).
I den forbindelse klassificeres overtrædelserne i tre kategorier, nemlig »lidet alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige
beløbsramme for bøderne går fra 1 000 til 1 mio. EUR, »alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme går
fra 1 mio. til 20 mio. EUR, og »meget alvorlige overtrædelser«, for hvilke den påregnelige beløbsramme går fra 20 mio. EUR
(punkt 1 A, stk. 2, første til tredje led). Hvad angår de meget alvorlige overtrædelser har Kommissionen præciseret, at det
i det væsentlige drejer sig om horisontale begrænsninger, såsom »priskarteller« og markedsopdelende karteller, eller andre
former for praksis, der er til skade for det indre marked, såsom begrænsninger, der tager sigte på at isolere nationale markeder,
eller klare tilfælde af misbrug af en dominerende stilling begået af virksomheder, der har en monopollignende stilling (punkt
1 A, stk. 2, tredje led).
I øvrigt bemærkes det, at de tre aspekter af vurderingen af overtrædelsens grovhed nævnt ovenfor i præmis 220 ikke vejer lige
tungt i den samlede vurdering. Overtrædelsens art er bl.a. af afgørende betydning for at betegne overtrædelserne som »meget
alvorlige« (dommen i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 101, og Rettens dom
af 28.4.2010, forenede sager T-456/05 og T-457/05, Gütermann et Zwicky mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser,
præmis 137).
Derimod er hverken den konkrete indvirkning på markedet eller det geografiske markeds udstrækning nødvendige elementer for
kvalificeringen af overtrædelsen som meget alvorlig i et tilfælde af horisontale aftaler, der bl.a. omhandler prisfastsættelse
som i det foreliggende tilfælde. Selv om disse to kriterier er elementer, der skal tages hensyn til med henblik på at bedømme
overtrædelsens grovhed, drejer det sig blot om kriterier blandt andre kriterier med henblik på den samlede vurdering af overtrædelsens
grovhed (jf. i denne retning dommen af 3.9.2009 i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 215 ovenfor,
præmis 74 og 81, og dommen i sagen Tribunal Raiffeisen Zentralbank Österreich mod Kommissionen, nævnt i præmis 217 ovenfor,
præmis 240 og 311, samt dom af 8.10.2008, sag T-73/04, Carbone-Lorraine mod Kommissionen, Sml. II, s. 2661, præmis 91).
Ifølge en ligeledes nu fast retspraksis fremgår det således af retningslinjerne, at horisontale karteller, der bl.a. omhandler
prisfastsættelse som i den foreliggende sag, kan kvalificeres som »meget alvorlige« overtrædelser alene på grund af deres
art, uden at Kommissionen skal godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet (dommen af 3.9.2009 i sagen Prym og
Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 215 ovenfor, præmis 75; jf. ligeledes i denne retning Rettens dom af 27.7.2005,
forenede sager T-49/02 – T-51/02, Brasserie nationale m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3033, præmis 178, og af 25.10.2005,
sag T-38/02, Groupe Danone mod Kommissionen, Sml. II, s. 4407, præmis 150), og uden at det berørte geografiske markeds begrænsede
udstrækning er til hinder for en sådan kvalificering (jf. i denne retning dommen i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen,
nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 103, og dommen i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt i præmis 223 ovenfor, præmis
91).
Denne konklusion støttes af den omstændighed, at mens der i den vejledende beskrivelse af alvorlige overtrædelser udtrykkeligt
er anført indflydelsen på markedet og virkningerne på store dele af fællesmarkedet, er der derimod i beskrivelsen af de meget
alvorlige overtrædelser hverken stillet krav om konkrete påvirkninger af markedet eller om virkninger på et særligt geografisk
område (dommen i sagen Gütermann et Zwicky mod Kommissionen, nævnt i præmis 222 ovenfor, præmis 137; jf. ligeledes i denne
retning dommen i sagen Brasserie nationale m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 224 ovenfor, præmis 178 og dommen i sagen
Groupe Danone mod Kommissionen, jf. præmis 224 ovenfor, præmis 150).
Derudover er der en indbyrdes sammenhæng mellem de tre aspekter af vurderingen af overtrædelsens grovhed, for så vidt som
en høj grad af grovhed i forhold til et eller flere af aspekterne kan kompensere for overtrædelsens mindre grovhed i andre
aspekter (dommen i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 217, præmis 241).
Vedrørende især den foreliggende sag fremgår det af den anfægtede beslutning, at Kommissionen har beregnet de pålagte bøders
størrelse på grundlag af den generelle metode, den har fastsat i retningslinjerne, også selv om den ikke udtrykkeligt nævner
disse i den anfægtede beslutning.
I det omfang Deltafina inden for rammerne af dette anbringende har påberåbt sig en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet,
skal det ligeledes bemærkes, således som det er blevet anført i præmis 203 ovenfor, at dette princip indebærer, at institutionernes
retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af de med de pågældende bestemmelser lovligt tilsigtede
formål.
Inden for rammerne af de af Kommissionen indledte procedurer for at sanktionere overtrædelser af konkurrencereglerne medfører
anvendelsen af dette princip, at bøderne ikke må være uforholdsmæssige, set i forhold til de tilsigtede mål, dvs. i forhold
til overholdelsen af disse bestemmelser, og at størrelsen af den bøde, som pålægges en virksomhed, bør stå i rimeligt forhold
til overtrædelsen, vurderet i sin helhed, idet der navnlig bør tages hensyn til overtrædelsens grovhed (jf. i denne retning
dommen af 12.9.2007 i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 203 ovenfor, præmis 223 og 224 og den deri
nævnte retspraksis). I særdeleshed indebærer proportionalitetsprincippet, at Kommissionen skal udmåle bøden forholdsmæssigt
i forhold til de elementer, der tages i betragtning ved vurderingen af overtrædelsens grovhed, og at den i denne henseende
skal anvende disse elementer på en sammenhængende og objektivt berettiget måde (Rettens dom af 27.9.2006, sag T-43/02, Jungbunzlauer
mod Kommissionen, Sml. II, s. 3435, præmis 226-228, og af 28.4.2010, sag T-446/05, Amann & Söhne og Cousin Filterie mod Kommissionen,
endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 171).
2.     Om det femte anbringendes første led vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, henset til den begrænsede
udstrækning af markedet og Deltafinas begrænsede omsætning
a)     Parternes argumenter
Deltafina har gjort gældende, at udgangsbeløbet for bøden er uforholdsmæssigt, eftersom det svarer til 37,1% af den samlede
værdi af indkøbene på det berørte marked, nemlig 67,3 mio. EUR, til 52,2% af værdien af virksomhedens salg af italiensk forarbejdet
tobak, nemlig 47,9 mio. EUR, og til 82,5% af dens indkøb af råtobak eller præforarbejdet tobak, nemlig 30,2 mio. EUR. Den
første og tredje oplysning er af særlig betydning, eftersom overtrædelsen vedrører samordnet købsadfærd. Deltafina gør endvidere
opmærksom på, at udgangsbeløbet er højere end den samlede indtægt efter skat, som virksomheden har indtjent i tidsrummet fra
1996 til 2002, nemlig 23,5 mio. EUR. Sammenligningen af disse tal med tilsvarende tal for andre karteller viser, at det udgangsbeløb,
som Kommissionen har fastsat i den foreliggende sag, er uforholdsmæssigt højt.
Kommissionen har bestridt de af Deltafina fremførte argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Hvad for det første angår klagepunktet vedrørende bødens uforholdsmæssige karakter i forhold til den samlede værdi af indkøbene
på det berørte marked fremgår det hverken af forordning nr. 1/2003 eller af retningslinjerne, at bødens størrelse skal fastsættes
umiddelbart på grundlag af størrelsen af det berørte marked, da denne faktor ikke er et obligatorisk element, men blot et
relevant element blandt andre ved vurderingen af overtrædelsens grovhed (Domstolens dom af 25.1.2007, sag C-407/04 P, Dalmine
mod Kommissionen, Sml. I, s. 829, præmis 132, og dommen af 3.9.2009 i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt
i præmis 215 ovenfor, præmis 55). Ifølge disse bestemmelser som sådan påhviler det således ikke Kommissionen at tage et produktmarkeds
begrænsede størrelse i betragtning (jf. i denne retning Rettens dom af 27.9.2006, sag T-322/01, Roquette Frères mod Kommissionen,
Sml. II, s. 3137, præmis 148).
Som det er blevet anført i præmis 215 ovenfor, påhviler det dog ifølge retspraksis Kommissionen, når overtrædelsens grovhed
fastslås, at tage hensyn til en lang række faktorer, hvis art og betydning varierer alt efter den pågældende overtrædelse
og de særlige omstændigheder i forbindelse hermed. Det kan ikke udelukkes, at produktmarkedets størrelse alt efter tilfældet
kan indgå blandt de faktorer, som viser, hvor grov overtrædelsen har været (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80,
Musique diffusion française m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1825, præmis 120, og dommen i sagen Gütermann og Zwicky mod Kommissionen,
nævnt i præmis 222 ovenfor, præmis 267).
Skønt markedets størrelse følgelig kan være en faktor, der skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af overtrædelsens grovhed,
varierer dens betydning således alt efter karakteren af overtrædelsen og de særlige omstændigheder, der gør sig gældende i
forbindelse med den pågældende overtrædelse.
Eftersom det i den foreliggende sag for det første drejer sig om overtrædelsens art, må det konstateres, at det pågældende
kartel bl.a. havde til formål i fællesskab at fastsætte de af forarbejdningsvirksomhederne betalte priser for råtobak samt
fordelingen af leverandører og mængder af råtobak. Sådanne former for praksis udgør horisontale begrænsninger af typen »priskartel«
i retningslinjernes forstand og er således efter sin art »meget alvorlige« overtrædelser. For den type karteller, som af retspraksis
er kvalificeret som åbenbare overtrædelser af konkurrencereglerne eller som særligt grove overtrædelser, eftersom de har en
direkte indvirkning på de væsentlige konkurrenceparametre på det pågældende marked (jf. præmis 213 ovenfor), foreskriver retningslinjerne
en sanktion, hvis mindste udgangsbeløb overstiger 20 mio. EUR.
Hvad for det andet angår de særlige omstændigheder, der gør sig gældende i forbindelse med den pågældende overtrædelse, må
det konstateres, at det pågældende markeds størrelse på ingen måde var ubetydelig, idet det fremgår af 366. betragtning til
den anfægtede beslutning, at produktionen af råtobak i Italien udgjorde 38% af EU’s kvotedækkede produktion. Endvidere fremgår
det af fodnoten på s. 290 i den anfægtede beslutning, at eftersom kartellet ligeledes omfattede køb hos »kontraktpakkere«
– dvs. de mellemled, som selv indkøber råtobakken fra producenterne og foretager en forbehandling af tobakken – omfattede
det køb til en værdi, som oversteg den blotte værdi af køb af råtobak, produceret i Italien.
Under disse omstændigheder kan Deltafina ikke gøre gældende, at virksomhedens bøde er uforholdsmæssig i forhold til den samlede
værdi af indkøbene på det berørte marked.
For det andet vedrørende Deltafinas klagepunkt om bødens uforholdsmæssige karakter i forhold til værdien af virksomhedens
indkøb på det berørte marked samt i forhold til dens omsætning som følge af dens egne aktiviteter på senere trin i produktionskæden,
og til dens samlede indtægter i perioden fra 1996 til 2002, skal det først understreges, at gældende ret ikke indeholder noget
almengyldigt princip, hvorefter sanktionen skal stå i forhold til den omsætning, som virksomheden har opnået på det berørte
marked (jf. dommen i sagen Gütermann og Zwickym mod Kommissionen, nævnt i præmis 222 ovenfor, præmis 277 og den deri nævnte
retspraksis), til den omsætning, som virksomheden har opnået på videresalgsmarkedet, eller til den indtægt, som virksomheden
har oppebåret under kartellets varighed.
I den forbindelse skal det bemærkes, at det ifølge fast retspraksis er lovligt ved fastsættelsen af bøden at tage hensyn dels
til virksomhedens samlede omsætning, der giver et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af dens størrelse og
økonomiske styrke, dels til den del af denne omsætning, som hidrører fra de varer, der er genstand for overtrædelsen, og som
således kan give en indikation af overtrædelsens omfang. Der må ikke tillægges hverken det ene eller det andet af disse omsætningstal
en uforholdsmæssig stor betydning i forhold til de andre elementer i vurderingen, og fastsættelsen af en passende bøde kan
følgelig ikke være resultatet af en enkel beregning på grundlag af den samlede omsætning. Dette er især tilfældet, når de
pågældende varer kun udgør en ringe del af denne omsætning (jf. Domstolens dom i sagen Musique Diffusion française m.fl. mod
Kommissionen, nævnt i præmis 233 ovenfor, præmis 121, og dommen i sagen Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, nævnt i
præmis 127 ovenfor, præmis 243, samt dom af 3.9.2009, forenede sager C-322/07 P, C-327/07 P og C-338/07 P, Papierfabrik August
Koehler m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 7191, præmis 114).
Det må imidlertid konstateres, således som det fremgår af præmis 34 ovenfor, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har
fastsat bøden i forhold til hver virksomheds markedsandel i form af indkøb af det pågældende produkt på det marked, hvor overtrædelsen
har fundet sted. Værdien af indkøbene på det berørte marked har således været et kriterium, som Kommissionen har taget hensyn
til ved fastsættelsen af bøden i den foreliggende sag.
I øvrigt bemærkes, at den maksimumsgrænse på 10%, der nævnes i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, vedrører den berørte
virksomheds samlede omsætning, og at kun det endelige bødebeløb skal overholde denne grænse. I det foreliggende tilfælde fremgår
det af 374. og 401. betragtning til den anfægtede beslutning, at eftersom det er fastslået, at Deltafinas moderselskab, nemlig
Universal, havde udøvet en bestemmende indflydelse på Deltafina, tog Kommissionen for at fastsætte bødebeløbet på et niveau,
som sikrede den en tilstrækkeligt afskrækkende virkning, hensyn til Universals omsætning. Det fremgår imidlertid af det talmateriale,
som er oplyst i 374. betragtning til den anfægtede beslutning, og som ikke er bestridt af Deltafina, at den Deltafina og Universal
pålagte bøde er mindre end 2% af Universals samlede omsætning og ligger som følge heraf væsentligt under det loft, der nævnes
i artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003. Under disse omstændigheder kan Deltafina ikke gøre gældende, at der er et åbenbart
misforhold mellem det af Kommissionen fastsatte udgangsbeløb og selskabets virksomheds størrelse (jf. i denne retning dommen
i sagen Dalmine mod Kommissionen, nævnt i præmis 232 ovenfor, præmis 146, og dommen af 12.9.2007 i sagen Prym Consumer mod
Kommissionen, nævnt i præmis 203 ovenfor, præmis 229).
I øvrigt fremgår det af retspraksis, at for så vidt som den endelige bøde ikke overstiger 10% af den berørte virksomheds samlede
omsætning i det sidste år, hvor overtrædelsen blev begået, kan den herefter ikke anses for uforholdsmæssig, alene fordi den
overstiger den på det berørte marked opnåede omsætning (jf. i denne retning Rettens dom af 9.7.2003, sag T-224/00, Archer
Daniels Midland og Archer Daniels Ingredients mod Kommissionen, Sml. II, s. 2597, præmis 200). Det samme gælder vedrørende
omsætningen på videresalgsmarkedet. I det foreliggende tilfælde må det imidlertid konstateres, at udgangsbeløbet for den bøde,
der er pålagt Deltafina, og hvis uforholdsmæssige karakter virksomheden har gjort gældende, hverken overstiger den omsætning,
som denne har opnået på det berørte marked, eller den omsætning, som er opnået på videresalgsmarkedet. Selv det endelig bødebeløb
er oven i købet mindre end disse to omsætninger.
I betragtning af den begåede overtrædelses meget alvorlige karakter er hverken den omstændighed, at bøden svarer til 52,2%
af værdien af Deltafinas salg af italiensk forarbejdet tobak og til 82,5% af virksomhedens indkøb af råtobak eller præforarbejdet
tobak, eller den omstændighed, at bøden er højere end de samlede indtægter efter skat for perioden fra 1996 til 2002 for Deltafina,
som er Universal-koncernens italienske datterselskab, urimelige faktorer, der kan medføre, at en sådan bøde er uforholdsmæssig.
Endelig skal det vedrørende henvisningerne til de beslutninger, der forudgående er blevet vedtaget af Kommissionen, bemærkes,
at Kommissionens beslutningspraksis ikke i sig selv kan anvendes som en retlig ramme for bøder i konkurrencesager, eftersom
denne ramme udelukkende er fastsat i forordning nr. 1/2003 som anvendt i lyset af retningslinjerne, samt at Kommissionen råder
over et vidt skøn med hensyn til fastsættelsen af bødernes størrelse og ikke er bundet af de skøn, som den tidligere har foretaget
(jf. i denne retning Domstolens dom af 19.3.2009, sag C-510/06 P, Archer Daniels Midland mod Kommissionen, Sml. I, s. 1843,
præmis 82, og dommen i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 123). Det følger
heraf, at Deltafinas påstande vedrørende Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke kan tiltrædes.
I lyset af samtlige disse betragtninger må det femte anbringendes første led forkastes.
3.     Om det femte anbringendes andet led vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, henset til det geografiske
markeds begrænsede udstrækning
a)     Parternes argumenter
Deltafina har ligeledes anført, at Kommissionen har undladt at tage hensyn til den begrænsede udstrækning af det geografiske
marked, der er berørt af overtrædelsen, og som er begrænset til Italien, eller, mere præcist, som grundlæggende kun vedrører
fire italienske regioner (hvor 87,5% af den italienske produktion er koncentreret). Kommissionen har imidlertid i adskillige
forudgående tilfælde konkluderet, at i lyset af, at overtrædelsen havde fundet sted på et begrænset område af det indre marked,
skulle den kvalificeres som en »alvorlig« overtrædelse snarere end en »meget alvorlig« overtrædelse.
Kommissionen har bestridt samtlige de af Deltafina fremførte argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Det fremgår af retspraksis, at det geografiske markeds udstrækning ikke er et selvstændigt kriterium i den forstand, at kun
overtrædelser, der faktisk berører de fleste medlemsstater, kan kvalificeres som »meget alvorlige«. Det fremgår hverken af
traktaten, forordning nr. 1/2003, retningslinjerne eller retspraksis, at kun geografisk set meget omfattende konkurrencebegrænsninger
kan kvalificeres således (jf. i denne retning Rettens dom af 18.7.2005, sag T-241/01, Scandinavian Airlines System mod Kommissionen,
Sml. II, s. 2917, præmis 87, og dommen i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 217
ovenfor, præmis 311).
Aftaler eller samordnet praksis, der, som i det foreliggende tilfælde, har fastsættelse af købspriser samt fordeling af indkøbte
mængder til formål kan i øvrigt per se betegnes som meget alvorlige, uden at det er fornødent, at adfærden har haft en bestemt
geografisk udstrækning (jf. i denne retning den i præmis 222-225 ovenfor nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at det geografiske markeds størrelse, også i tilfælde af at dette er begrænset, i princippet ikke er til
hinder for at kvalificere den konstaterede overtrædelse i den foreliggende sag som »meget alvorlig«.
Det skal endvidere bemærkes, at selv om produktionen af råtobak i det foreliggende tilfælde var koncentreret i visse regioner
i Italien, var kartellets anvendelsesområde dog ikke begrænset til disse regioner, men dækkede indkøb af råtobak i hele Italien.
Ifølge fast retspraksis udgør en medlemsstats hele område en væsentlig del af det fælles marked (jf. i denne retning Domstolens
dom af 9.11.1983, sag 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, præmis 28, og dommen
i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 224 ovenfor, præmis 150).
Således må det konkluderes, at et udgangsbeløb på 25 mio. EUR i det foreliggende tilfælde ikke er uforholdsmæssigt stort i
forhold til det berørte geografiske markeds udstrækning.
Hvad endelig angår henvisningerne til de af Kommissionen forudgående vedtagne beslutninger fremgår det af den retspraksis,
der er nævnt i præmis 244 ovenfor, at Deltafinas påstande vedrørende Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke kan tiltrædes.
På baggrund af det ovenstående må det femte anbringendes andet led forkastes.
4.     Om det femte anbringendes tredje led vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, henset til overtrædelsens
manglende indvirkning på markedet samt vedrørende den manglende begrundelse
a)     Parternes argumenter
Deltafina har gjort gældende, at grundbeløbet er åbenbart uforholdsmæssigt, henset til, at overtrædelsen ikke har haft nogen
indvirkning eller kun har haft en begrænset indvirkning på det pågældende marked. Deltafina bebrejder Kommissionen, at den
har undladt at tage hensyn til, at det fremgik af de oplysninger, som den var i besiddelse af, at den pågældende praksis,
som havde til formål at fastsætte købspriserne på råtobak, ikke havde haft nogen indvirkning på markedet for råtobak. Kommissionen
har selv i den anfægtede beslutning indrømmet, at i stedet for at falde var priserne på råtobak steget med 53,5% i Italien
i perioden fra 1990 til 2000, mens priserne på andre landbrugsprodukter i den samme periode kun var steget med 15,9%. Derudover
oplevede priserne på de råtobakssorter, som der blev produceret de største mængder af i Italien i perioden fra 1993 til 2000
(nemlig Bright og Burley), den væsentligste stigning i Italien blandt de forskellige medlemsstater. Kommissionen måtte således
konkludere, at den sanktionerede praksis, der havde til formål at begrænse eller at forhindre prisstigninger på italiensk
råtobak, havde været virkningsløs. Disse oplysninger, som udtrykkeligt er anerkendt i den anfægtede beslutning, burde der
være blevet taget højde for ved evalueringen af overtrædelsens grovhed, og de burde have ført til, at Kommissionen fastsatte
et lavere udgangsbeløb for bøden.
I modsætning til, hvad Kommissionen har erklæret for første gang i svarskriftet i det foreliggende tilfælde, var indvirkningen
af overtrædelsen på markedet åbenlyst målbar. De oplysninger, som ifølge Kommissionen var nødvendige for at gøre det muligt
at måle denne indvirkning, var ikke oplysninger, som var umulige at finde, og i øvrigt var denne slags undersøgelse hyppig
i beslutninger om karteller. Således var Kommissionen i medfør af retspraksis forpligtet til at foretage en sammenligning
af den situation, der var resultatet af denne overtrædelse, med den situation, som ville have eksisteret uden overtrædelsen.
Da den anfægtede beslutning ikke indeholder nogen angivelse af de motiver, på grundlag af hvilke Kommissionen konkluderede,
at indvirkningen af overtrædelsen ikke var målbar, er den endvidere behæftet med en manglende begrundelse i den forbindelse.
Deltafina har anført, at selv om overtrædelsens indvirkning på markedet ikke havde været reelt målbar, hvilket ikke er tilfældet
her, burde Kommissionen ved fastsættelsen af udgangsbeløbet for bøden alligevel have konkluderet, at overtrædelsen i det foreliggende
tilfælde ikke havde haft nogen indvirkning på markedet. At det eventuelt måtte være umuligt at måle indvirkningen, gør det
ikke muligt at forudsætte, at der var en sådan indvirkning.
I replikken præciserer Deltafina, at dets anbringende ikke er rettet mod kvalificeringen af overtrædelsen som »meget alvorlig«,
men forhøjelsen af udgangsbeløbet som følge af overtrædelsens indvirkning på markedet.
Deltafina har således nedlagt påstand om, at bøden nedsættes i behørigt omfang i betragtning af, at Kommissionen, da den fastsatte
bødens udgangsbeløb, ikke tog hensyn til den manglende indvirkning eller, subsidiært, overtrædelsens begrænsede indvirkning
på markedet.
Kommissionen har bestridt de af Deltafina fremførte argumenter.
b)     Rettens bemærkninger
Det skal først bemærkes, at blandt de i retningslinjerne nævnte tre kriterier for evaluering af overtrædelsens grovhed (jf.
præmis 220 ovenfor) er overtrædelsens art af afgørende betydning for at betegne overtrædelserne som meget alvorlige. Aftaler
eller samordnet praksis, som har prisfastsættelse eller markedsfordeling til formål, kan således per se betegnes som »meget
alvorlige«, uden at det er fornødent, at adfærden har haft konkrete virkninger på det pågældende marked (jf. i denne retning
den i præmis 222-225 ovenfor nævnte retspraksis).
Således som det er blevet anført i præmis 235 ovenfor, havde det pågældende kartel i den foreliggende sag bl.a. til formål
i fællesskab at fastsætte de af forarbejdningsvirksomhederne betalte priser for råtobak samt fordelingen af leverandører og
mængder samt udveksling af oplysninger. Sådanne former for praksis udgør en horisontal begrænsning i form af et »priskartel«
i retningslinjernes forstand og er således efter sin art »meget alvorlig«.
Det følger heraf, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde kunne kvalificere kartellet som en meget alvorlig overtrædelse
uden at skulle godtgøre overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet (jf. i denne retning dommen af 3.9.2009 i sagen Prym
og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 215 ovenfor, præmis 76, og dommen i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen,
nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 103).
I øvrigt fremgår det af den anfægtede beslutning, at selv om Kommissionen i 365. betragtning til denne ved at gentage ordlyden
af retningslinjerne har bekræftet, at for at evaluere overtrædelsens grovhed må den tage højde for de tre elementer, der er
nævnt i første afsnit af nævnte retningslinjers punkt 1 A (jf. præmis 220 ovenfor), har den ikke efterfølgende baseret sin
vurdering af overtrædelsens grovhed på overtrædelsens konkrete indvirkning.
I den del af den anfægtede beslutning, der vedrører vurderingen af overtrædelsens grovhed (365.-369. betragtning), er der
ingen betragtning, der henviser til dette element. Idet Kommissionen i 368. betragtning til den anfægtede beslutning henviser
til den del af beslutningen, der undersøger den konkurrencebegrænsende virkning af aftalerne mellem forarbejdningsvirksomhederne,
hengiver Kommissionen sig dels til betragtninger af generel karakter vedrørende karteller på området for indkøb og deres evne
til, ligesom i det typiske tilfælde med »salgskarteller«, at fordreje konkurrencen, dels bekræfter Kommissionen, at denne
evne er så meget desto større, når det drejer sig om et produkt som det i den foreliggende sag omhandlede. Disse betragtninger
kan imidlertid ikke fortolkes som en analyse af overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet, men udgør snarere betragtninger
vedrørende et købekartels evne til at fordreje konkurrencen i den foreliggende sag.
Det følger heraf, at der ikke kan rejses tvivl om kvalificeringen af overtrædelsen som meget alvorlig med de af Deltafina
fremførte argumenter inden for rammerne af dette led.
I øvrigt skal det bemærkes, at Deltafina i replikken har præciseret rækkevidden af de inden for rammerne af dette led fremførte
argumenter ved at forklare, at virksomheden ikke har anfægtet kvalificeringen af overtrædelsen som meget alvorlig, men at
den bebrejder Kommissionen, at den har fastsat et udgangsbeløb for bøden, som er uforholdsmæssigt, henset til den manglende
konkrete indvirkning på markedet.
I denne forbindelse må det for det første fastslås, at det følger af ordningen om sanktioner for tilsidesættelser af konkurrencereglerne
som indført ved forordning nr. 1/2003 og fortolket i retspraksis, at karteller, på grund af deres særlige art, fortjener de
største bøder. Deres eventuelle konkrete påvirkning af markedet, bl.a. i hvilket omfang konkurrencebegrænsningen har medført
en markedspris, der er højere end den pris, som ville have været gældende, såfremt der ikke forelå et kartel, er ikke et afgørende
kriterium for fastsættelsen af bødens størrelse (jf. i denne retning Domstolens dom i sagen Cour Musique Diffusion française
m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 233 ovenfor, præmis 120 og 129, og dom af 16.11.2000, sag C-286/98 P, Stora Kopparbergs
Bergslags mod Kommissionen, Sml. I, s. 9925, præmis 68-77; jf. ligeledes forslag til afgørelse fra generaladvokat Mischo i
den sag, der førte til Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-283/98 P, Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. I, s. 9855, præmis
95-101).
Ifølge fast retspraksis kan forhold, der vedrører forsættet, ved vurderingen af bødebeløbet have større betydning end forhold,
der vedrører en konkurrenceforvridende adfærd, særligt når der er tale om overtrædelser, der efter deres karakter er alvorlige,
såsom overtrædelser vedrørende prisfastsættelser (jf. i denne retning Domstolens dom af 2.10.2003, sag C-194/99 P, Thyssen
Stahl mod Kommissionen, Sml. I, s. 10821, præmis 118, og dommen af 3.9.2009 i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen,
nævnt i præmis 215 ovenfor, præmis 96, samt dom af 12.11.2009, sag C-554/08 P, Carbonne-Lorraine mod Kommissionen, ikke trykt
i Samling af Afgørelser, præmis 44).
I det foreliggende tilfælde fremgår det af undersøgelsen af den del af den anfægtede beslutning, der vedrører de påståede
faktiske omstændigheder, at forarbejdningsvirksomhederne bevidst udøvede en konkurrenceforvridende adfærd, som de blev sanktioneret
for (jf. f.eks. 111., 124. 125., 141. og 158. betragtning til den anfægtede beslutning). Denne betragtning bekræftes endvidere
af den omstændighed, at kartellet havde en hemmelig karakter, således som det fremgår af 363. og 473. betragtning til den
anfægtede beslutning.
Endvidere fremgår det ligeledes af den anfægtede beslutning, at forarbejdningsvirksomhederne i flere omgange blev enige om
foranstaltninger til at sikre en effektiv gennemførelse af kartellet, såsom indbyrdes udveksling af fakturaer fra deres respektive
leverandører (122. og 129. betragtning til den anfægtede beslutning), en konsultationsforpligtelse i tilfælde af indkøb uden
for aftalerne (139. betragtning til den anfægtede beslutning), forpligtelser til kontrol af de ansatte med henblik på at undgå,
at de tog initiativer uden den nødvendige koordination (140. betragtning til den anfægtede beslutning), og oprettelsen af
en struktur, der havde til formål at sikre gennemførelsen af konkurrenceforvridende formål (187. betragtning til den anfægtede
beslutning). I den forbindelse skal det endvidere bemærkes, at det fremgår af 383. betragtning til den anfægtede beslutning,
at Kommissionen fastslog, at kartellet var blevet iværksat, hvilken omstændighed ikke er blevet bestridt af Deltafina.
For det andet må det konstateres, at Kommissionen ved fastsættelsen af udgangsbeløbet for bøden har taget højde for de mulige
virkninger af hver enkelt virksomheds ulovlige adfærd. Det fremgår af 370. og 371. betragtning til den anfægtede beslutning,
at Kommissionen fandt det behørigt at fastsætte bøderne på grundlag af markedsstillingen for hver enkelt berørt part på markedet
for – ud over dens specifikke vægt – at tage højde for de sandsynlige følger af hver enkelt virksomheds ulovlige adfærd.
Det følger af retspraksis, at hver af de berørte virksomheders markedsandele på det marked, som er genstand for en konkurrencebegrænsende
praksis, er et objektivt element, som, selv hvor der mangler bevis for overtrædelsens konkrete indvirkning på markedet, udgør
en korrekt målestok for hver virksomheds ansvar for så vidt angår denne praksis’ potentielle skadelighed for de normale konkurrencevilkår
(jf. i denne retning Rettens dom af 29.4.2004, forenede sager T-236/01, T-239/01, T-244/01 – T-246/01, T-251/01 og T-252/01,
Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1181, præmis 196-198, og navnlig præmis 197). Således er en virksomheds markedsandele
med henblik på fastsættelsen af bødens størrelse ifølge retspraksis relevante ved vurderingen af, hvilken indflydelse virksomheden
har haft på markedet (Domstolens dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis
139, og dommen af 3.9.2009 i sagen Prym og Prym Consumer mod Kommissionen, nævnt i præmis 215 ovenfor, præmis 62).
Således må det konstateres, at ved at Kommissionen i den foreliggende sag fastsatte udgangsbeløbet for bøden i forhold til
hver enkelt parts markedsandel, anvendte den et relevant kriterium for at fastslå den indflydelse, som Deltafinas adfærd kunne
have haft på markedet.
Stillet over for en meget alvorlig overtrædelse af konkurrencereglerne og forhold vedrørende forsættet, såsom dem, der er
nævnt i præmis 270 og 271, må det, selv i tilfælde af at aftalen ikke forårsagede virkninger på markedet, således som Deltafina
har gjort gældende, under disse omstændigheder antages, at det ikke var urimeligt at fastsætte udgangsbeløbet for bøden for
Deltafina, som var den aktør, der havde en væsentligt større markedsandel i forhold til de andre kartelmedlemmer på det pågældende
marked, på et niveau, der var højere end det minimumsbeløb på 20 mio. EUR, der er omhandlet i retningslinjerne, dvs. til 25
mio. EUR.
I lyset af disse betragtninger kan Deltafinas argument, i henhold til hvilket udgangsbeløbet for bøden er åbenlyst uforholdsmæssigt,
eftersom overtrædelsen ikke havde forårsaget nogen virkning på markedet, ikke tiltrædes.
Vedrørende de specifikt nævnte oplysninger i den anfægtede beslutning, som beviser kartellets manglende virkninger på markedet
(jf. præmis 255 ovenfor), skal det i øvrigt bemærkes, at det fremgår af retspraksis, at ved vurderingen af overtrædelsens
grovhed er det afgørende, at kartelmedlemmerne havde gjort alt, hvad der stod i deres magt, for at give deres hensigter en
konkret virkning. Hvad der efterfølgende skete med hensyn til de markedspriser, der faktisk blev opnået, kunne blive påvirket
af andre faktorer, som kartelmedlemmerne ikke havde kontrol over, hvorfor kartellets medlemmer ikke kan drage fordel heraf
ved at gøre eksterne faktorer, som modvirkede deres egne bestræbelser, til forhold, der begrunder en bødenedsættelse (jf.
dommen i sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 217 ovenfor, præmis 287, dommen af
8.10.2008 i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt i præmis 223 ovenfor, præmis 86, og dommen i sagen Gütermann og
Zwicky mod Kommissionen, jf. præmis 222 ovenfor, præmis 130 og den deri nævnte retspraksis).
I en sammenhæng som den i det foreliggende tilfælde omhandlede, hvor kartelmedlemmerne bl.a. vedtog foranstaltninger for at
give deres konkurrenceforvridende målsætninger en konkret virkning (jf. præmis 270 og i særdeleshed præmis 271 ovenfor), kan
en prisudvikling på markedet som den af Deltafina nævnte prisstigning på tobak ikke i sig selv berettige en nedsættelse af
bøden. Det kan således ikke udelukkes, at prisstigningen, hvis kartellet ikke havde eksisteret, ville have været større end
den ovennævnte prisstigning.
Derudover kan det ifølge retspraksis, når det er blevet godtgjort, at et kartel er blevet gennemført, ikke kræves, at Kommissionen
systematisk påviser, at aftalerne rent faktisk har gjort det muligt for de pågældende virksomheder at nå et højere eller –
som i det foreliggende tilfælde i tilfældet med købskarteller – lavere faktureringsprisniveau end det, der ville have været
gældende, hvis der ikke havde været et kartel. Det ville være urimeligt at kræve en sådan påvisning, som ville lægge beslag
på betydelige ressourcer, da den ville nødvendiggøre hypotetiske beregninger baseret på økonomiske modeller, hvis nøjagtighed
er vanskelig at efterprøve for retsinstansen, og hvis ufejlbarlighed på ingen måde er bevist (jf. i denne retning dommen i
sagen Raiffeisen Zentralbank Österreich m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 217 ovenfor, præmis 286, og dommen af 8.10.2008
i sagen Carbone-Lorraine mod Kommissionen, nævnt i præmis 223 ovenfor, præmis 85, samt dommen i sagen Gütermann og Zwicky
mod Kommissionen, nævnt i præmis 222 ovenfor, præmis 129 og den deri nævnte retspraksis).
Selv om Kommissionen var i besiddelse af oplysninger, som viser en prisstigning for råtobak, som var større end gennemsnittet
for prisstigninger for andre landbrugsprodukter, har denne omstændighed således ikke til følge, at Kommissionen var forpligtet
til at påvise, at aftalerne mellem forarbejdningsvirksomhederne virkeligt havde gjort det muligt for dem at nå et lavere prisniveau
end det, som ville have været gældende, hvis der ikke havde eksisteret noget kartel.
Endelig har Deltafina ligeledes gjort gældende, at den anfægtede beslutning er behæftet med en tilsidesættelse af begrundelsesforpligtelsen,
idet Kommissionen ikke angav grundene til, at den konkluderede, at overtrædelsens indvirkning ikke var målbar.
Hvad angår begrundelsespligten skal det først bemærkes, at det fremgår af retspraksis, at denne pligt er opfyldt i forbindelse
med fastsættelsen af bøder for tilsidesættelse af konkurrenceretten, såfremt Kommissionen i sin beslutning giver oplysninger
om de hensyn, der har givet grundlag for at bedømme overtrædelsens grovhed og dens varighed. Hvad angår en beslutning, hvorved
flere virksomheder pålægges bøder, skal begrundelsespligtens rækkevidde bl.a. vurderes under hensyntagen til, at overtrædelsernes
grovhed skal fastslås på grundlag af en lang række forhold, herunder bl.a. sagens særlige omstændigheder, dens sammenhæng
og bødernes afskrækkende virkning, uden at der er opstillet en bindende eller udtømmende liste over de kriterier, som obligatorisk
skal tages i betragtning (Domstolens dom af 15.10.2002, forenede sager C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P
– C-252/99 P og C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschppij m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8375, præmis 463 og 465).
I det foreliggende tilfælde har Kommissionen i 365.-376. betragtning til den anfægtede beslutning angivet de forhold, som
den har taget hensyn til ved fastsættelse af udgangsbeløbene for de bøder, der er pålagt de pågældende forskellige virksomheder.
Kommissionen har her bl.a. angivet de kriterier, på grundlag af hvilke den dels i overensstemmelse med retningslinjerne har
vurderet overtrædelsens grovhed, dels endvidere har fastsat udgangsbeløbet ved at inddele virksomhederne under hensyn til
deres betydning på det pågældende marked i forhold til hver enkelt virksomheds specifikke vægt og de sandsynlige følger af
deres ulovlige adfærd. De betingelser, der er pålagt af retspraksis vedrørende begrundelsesforpligtelsen, er således blevet
opfyldt.
Hvad specifikt angår Deltafinas klagepunkt skal det bemærkes, at eftersom den konkrete indvirkning på markedet ikke udgør
et nødvendig element for kvalificeringen af overtrædelsen som meget alvorlig i tilfældet med horisontale aftaler, der bl.a.
som i det foreliggende tilfælde omhandler prisfastsættelse, var Kommissionen ikke forpligtet til at tage hensyn til denne
ved vurderingen af overtrædelsens grovhed (jf. præmis 222-224 og 261-265 ovenfor). Således som det er blevet anført i præmis
264 og 265 ovenfor, har Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke bygget sin vurdering af overtrædelsens grovhed på dette
kriterium. Den omstændighed, at Kommissionen ikke har begrundet den manglende hensyntagen til et kriterium, som den ikke var
forpligtet til at tage i betragtning, og som den i den foreliggende sag heller ikke fandt det nødvendigt at tage i betragtning,
kan ikke medføre en begrundelsesmangel for så vidt angår fastsættelsen af bøden for Deltafina.
I øvrigt skal det ligeledes bemærkes, at ifølge retspraksis vedrørende undersøgelser af overtrædelser af artikel 81 EF kan
artikel 253 EF ikke fortolkes således, at den pålægger Kommissionen i sine beslutninger at forklare grunden til, at den for
så vidt angår beregningen af bøden ikke har anvendt en alternativ fremgangsmåde til den, der faktisk blev anvendt i den anfægtede
beslutning (jf. Rettens dom af 19.5.2010, sag T-18/05, IMI m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1769, præmis 153 og den deri
nævnte retspraksis).
Følgelig kan Kommissionen ikke bebrejdes at have tilsidesat nogen begrundelsespligt.
Det følger af samtlige disse betragtninger, at det femte anbringendes tredje led skal forkastes.
I lyset af det ovenstående skal det femte anbringende forkastes i sin helhed.
B –
Det syvende anbringende vedrørende en fejlagtig vurdering af de formildende omstændigheder samt tilsidesættelse ligebehandlingsprincippet
og proportionalitetsprincippet
1.     Parternes argumenter
Inden for rammerne af det syvende anbringende bebrejder Deltafina først Kommissionen, at den ikke i sin vurdering af Deltafinas
adfærd har taget hensyn til en formildende omstændighed, som kunne have ført til en nedsættelse af bøden. Kommissionen har
ikke taget højde for den ganske usikre lovgivningsmæssige referenceramme i den for kartellet berørte sektor på tidspunktet
for de faktiske omstændigheder og hermed den usikre anvendelse af artikel 81 EF på brancheaftaler. Den lov, som regulerer
den type af aftaler, nemlig legge n° 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione e vendita
dei prodotti agricoli (lov nr. 88 af 16.3.1988 om reguleringen af brancheaftaler samt kontrakter om dyrkning og salg af landbrugsprodukter
(GURI nr. 69 af 23.3.1988, herefter »lov nr. 88/88«), tilskyndede til en horisontal samordning blandt forarbejdningsvirksomhederne.
Det fremgår imidlertid af 315. samt 359.-362. betragtning til den anfægtede beslutning, at Kommissionen var orienteret om
denne sammenhæng, men at den ikke drog nogen konsekvens heraf med hensyn til fastsættelse af bøden.
Deltafina har ligeledes anført, at i den sag, som gav anledning til Kommissionens beslutning K(2004) 4030 endelig af 20. oktober
2004 om en procedure efter artikel 81, stk. 1, EF (sag COMP/C.38 238/B.2) — Råtobak — Spanien (herefter »beslutningen Råtobak
– Spanien«), i hvilken den lovgivningsmæssige ramme grundlæggende var lig med den i det foreliggende tilfælde omhandlede,
indrømmede Kommissionen en nedsættelse på 40% af bøderne til forarbejdningsvirksomhederne.
Endvidere har Deltafina gjort gældende, at den bøde, som virksomheden er blevet pålagt, er uforholdsmæssig stor i betragtning
af de omstændigheder, som har ført til, at Kommissionen ikke har indrømmet den bødefritagelse. Deltafina anfører, at virksomhedens
afsløring af anmodningen om bødefritagelse ikke har påvirket Kommissionens undersøgelse, at der ikke kan herske tvivl om virksomhedens
gode tro under den administrative procedure, at Kommissionen selv har anerkendt, at Deltafina havde tilført undersøgelsen
et væsentligt bidrag, og at denne sag udviser »helt særlige kendetegn« i og med, at Deltafina var den første virksomhed, som
anmodede om bødefritagelse i medfør af samarbejdsmeddelelsen af 2002, samt i og med, at det drejede sig om det første tilfælde
af tilbagetrækning af en betinget bødefritagelse. Til trods herfor pålagde Kommissionen en usædvanlig høj bøde for en adfærd,
som selv den ansvarlige embedsmænd i sagen, 26 måneder efter de faktiske omstændigheder, ikke vidste, om rent faktisk udgjorde
en overtrædelse af samarbejdspligten (jf. præmis 185 ovenfor). Deltafina nævner ligeledes Kommissionens praksis, som består
i at pålægge symbolske bøder i tilfælde af, at der hersker rimelig tvivl hvad angår forekomsten af en overtrædelse.
I retsmødet foreholdt Deltafina endelig Kommissionen under henvisning til præmis 169 i dommen i sagen Nintendo og Nintendo
of Europe mod Kommissionen, nævnt i præmis 190 ovenfor, at Kommissionen for Deltafinas samarbejde ikke havde indrømmet virksomheden
den samme bødenedsættelse, som den havde indrømmet Dimon Italia, dvs. 50% af bøden, da Dimon Italia først var begyndt at samarbejde
senere end Deltafina, og da Deltafinas samarbejde var af en højere kvalitet end det af Dimon Italia ydede samarbejde.
Kommissionen har bestridt de af Deltafina fremførte argumenter.
2.     Rettens bemærkninger
Hvad angår klagepunktet om den manglende hensyntagen til en formildende omstændighed skal det bemærkes, at ifølge retspraksis
kan den pågældende virksomheds adfærd, når sanktionsniveauet fastsættes, vurderes i lyset af den formildende omstændighed,
som den nationale lovgivning måtte udgøre (Domstolens dom af 9.9.2003, sag C-198/01, CIF, Sml. I, s. 8055, præmis 57, og dommen
i sagen Erste Group Bank m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 109 ovenfor, præmis 228 ff.).
Endvidere skal det ligeledes bemærkes, at retningslinjernes punkt 3 under overskriften formildende omstændigheder fastlægger
en ikke-udtømmende liste over omstændigheder, som kan føre til en nedsættelse af bøden, hvoraf en er, hvis der hos en virksomhed
har hersket rimelig tvivl med hensyn til ulovligheden af den konkurrencebegrænsende adfærd.
I det foreliggende tilfælde må det konstateres, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har taget hensyn til den nationale
lovgivning og i særdeleshed lov nr. 88/88 som nævnt af Deltafina. Kommissionen undersøger bl.a. denne lovs indvirkning i 315.-324.
og i 358.-362. betragtning til den anfægtede beslutning. I den sammenhæng erklærer Kommissionen, at den nationale lovgivning
kunne skabe tvivl om lovligheden af APTI’s og Unitabs praksis. Det er netop på grundlag heraf, at Kommissionen har pålagt
disse foreninger symbolske bøder (jf. bl.a. 362. betragtning til den anfægtede beslutning).
Hvad angår forarbejdningsvirksomhedernes kartel, som Deltafina deltog i, må det imidlertid konstateres, at Kommissionen i
323. betragtning til den anfægtede beslutning udtaler, at »det falder helt inden for anvendelsesområdet for artikel 81, stk. 1,
[EF], eftersom det faldt uden for anvendelsesområdet for bestemmelserne i lov nr. 88/88 i det omfang, hvor det hovedsageligt
havde til formål at fastsætte maksimale eller gennemsnitlige leveringspriser samt at fordele den mængde råtobak, der skulle
leveres, og leverandører«. Deltafina har på ingen måde anfægtet denne konstatering. Deltafina nøjes med at udtale, uden at
underbygge sine udtalelser, at den nationale lovgivning tilskyndede til en horisontal samordning blandt forarbejdningsvirksomhederne.
Under disse omstændigheder kan Deltafina ikke gøre gældende, at Kommissionen burde have taget højde for den lovgivningsmæssige
referenceramme som en formildende omstændighed.
Hvad angår klagepunktet vedrørende beslutningen Råtobak – Spanien skal det bemærkes, at selv om Deltafina ikke udtrykkeligt
erklærer det, har virksomheden i det væsentlige gjort en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet gældende, for så vidt
som den anfører, at Kommissionen i en sag, der er sammenlignelig med den foreliggende, anvendte den pågældende formildende
omstændighed over for forarbejdningsvirksomheder.
I den forbindelse skal det bemærkes, at ifølge fast retspraksis er ligebehandlingsprincippet kun tilsidesat, såfremt ensartede
situationer behandles forskelligt, eller forskellige situationer behandles ens, medmindre en sådan behandling er objektivt
begrundet (Domstolens dom af 13.12.1984, sag 106/83, Sermide, Sml. s. 4209, præmis 28, og Rettens dom af 30.9.2009, sag T-161/05,
Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 3555, præmis 79).
I det foreliggende tilfælde viser en sammenligning af de to pågældende beslutninger hvad angår den nationale lovgivnings indflydelse
på den omstridte adfærd, at de to situationer var karakteriseret ved væsentlige forskelle med hensyn til nævnte lovgivnings
indvirkning på den ulovlige adfærd. Det fremgår især af 52. betragtning ff., 349. betragtning ff. samt 426.-429., 437. og
438. betragtning til beslutningen Råtobak – Spanien, at de offentlige myndigheder i Spanien havde spillet en vigtig rolle
i aftaleforhandlingerne mellem producenter og forarbejdningsvirksomheder. Det drejede sig om forhandlinger, der var kvalificeret
som »offentlige«. I Spanien fandt der endda en »ministeriel praksis sted, [som havde til formål] at godkende og tilskynde
parterne til kollektivt at forhandle om købs- og salgsbetingelserne for tobak, herunder også priser« (60. betragtning til
beslutningen Råtobak – Spanien). Kommissionen har heraf konkluderet, at »de offentlige forhandlinger mellem producentrepræsentanterne
og forarbejdningsvirksomhederne i hvert fald i et vist omfang [havde] fastlagt den materielle ramme (især for de situationer,
hvor der skulle opnås enighed og vedtages en fælles holdning), inden for hvilken forarbejdningsvirksomhederne – ud over den
fælles holdning, der blev vedtaget i forbindelse med de offentlige forhandlinger – [havde] kunnet udvikle deres hemmelige
strategi for de (maksimale) gennemsnitlige leveringspriser og den mængde råtobak, der skulle leveres« (438. betragtning til
beslutningen Råtobak – Spanien). Det er i det væsentlige af den grund, at Kommissionen indrømmede en nedsættelse med 40% af
den bøde, som var pålagt de spanske forarbejdningsvirksomheder.
De offentlige myndigheder har imidlertid ikke spillet en sådan rolle i forhandlingerne mellem forarbejdningsvirksomhederne
og producenterne i den foreliggende sag. Deltafina kan derfor ikke gøre gældende, at Kommissionen har tilsidesat ligebehandlingsprincippet
ved ikke at anvende den pågældende formildende omstændighed over for virksomheden.
Endvidere bemærkes det, at ifølge retspraksis indebærer det forhold, at Kommissionen i sin tidligere beslutningspraksis har
anset bestemte forhold for at udgøre formildende omstændigheder i forbindelse med bødeudmålingen, ikke i sig selv, at den
har pligt til at anlægge samme vurdering i en senere beslutning (jf. Rettens dom af 20.3.2002, sag T-23/99, LR AF 1998 mod
Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 337, og dommen i sagen Groupe Danone mod Kommissionen, nævnt i præmis 224 ovenfor,
præmis 395). Deltafina kan således ikke gøre anvendelsen af en formildende omstændighed i en anden sag gældende for heraf
at udlede, at Kommissionen har begået en fejl i den foreliggende sag.
Endvidere skal der foretages en undersøgelse af klagepunktet om, at bøden er uforholdsmæssig stor, henset til de omstændigheder,
som har ført til, at Kommissionen ikke har indrømmet Deltafina endelig bødefritagelse.
I den forbindelse skal det bemærkes, at da Kommissionen i den anfægtede beslutning uden at begå fejl konstaterede en overtrædelse
af samarbejdsforpligtelsen fra Deltafinas side, besluttede den, at den ikke ville indrømme Deltafina endelig bødefritagelse.
Da Deltafina ikke længere fik favorabel behandling, blev virksomheden pålagt en sanktion for dens deltagelse i det ulovlige
kartel mellem forarbejdningsvirksomhederne, hvis grundbeløb blev fastsat til 60 mio. EUR (jf. 379. betragtning til den anfægtede
beslutning).
Trods Deltafinas manglende overholdelse af den nødvendige betingelse for at få bødefritagelse i medfør af samarbejdsmeddelelsen
af 2002, besluttede Kommissionen imidlertid at indrømme virksomheden en nedsættelse af bøden på grund af den formildende omstændighed
ved det væsentlige bidrag til samarbejdet, som den havde ydet inden for rammerne af proceduren. Henset de betragtninger, der
er sammenfattet i præmis 38-42 ovenfor, besluttede Kommissionen således at indrømme Deltafina en bødenedsættelse på 50%.
Det kan imidlertid konstateres, at Kommissionen ved den kvantitative bestemmelse af nedsættelsen af bøden tog hensyn til og
anerkendte såvel de ekstraordinære omstændigheder i den foreliggende sag som betydningen af det af Deltafina ydede samarbejde
under hele proceduren, som virksomheden nævner til støtte for sit klagepunkt. På grundlag af disse betragtninger og på trods
af Deltafinas overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen indrømmede Kommissionen Deltafina en meget væsentlig nedsættelse af
den bøde, som ellers burde have været pålagt Deltafina.
Under omstændighederne i det foreliggende tilfælde og henset til den nedsættelse af bøden, som Deltafina opnåede, kan virksomheden
ikke gøre gældende, at bøden er uforholdsmæssig stor i betragtning af de omstændigheder, som førte til, at Kommissionen trak
bødefritagelsen tilbage. Deltafinas andre argumenter kan ikke rejse tvivl om denne vurdering.
Hvad angår argumentet om den manglende skadevirkning for undersøgelsen er det – ud over, at dette ikke er bevist – i den foreliggende
sag irrelevant såvel for konstateringen af overtrædelsen af samarbejdsforpligtelsen (jf. præmis 171 ovenfor) som for vurderingen
af samarbejdet. Når der er konstateret en overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen, kan Deltafina endvidere ikke gøre en påstået
god tro under den administrative procedure gældende med henblik på anmodning om en yderligere nedsættelse af bøden. Hvad endelig
angår omtalen af Kommissionens beslutningspraksis, som består i at pålægge symbolske bøder, kan Deltafina ikke rejse yderligere
tvivl om førnævnte konklusion i betragtning af den i præmis 244 ovenfor nævnte retspraksis.
Endelig bemærkes, at da Deltafina i retsmødet for første gang under proceduren påberåbte sig en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
fra Kommissionens side på grund af nedsættelsen af den bøde, der var indrømmet Dimon Italia, fremsatte virksomheden et nyt
anbringende uden at støtte det på retlige eller faktiske omstændigheder, som var kommet frem under retsforhandlingerne. I
henhold til Rettens procesreglements artikel 48, stk. 2, første afsnit, skal sådanne anbringender afvises.
I lyset af det ovenstående vil Kommissionen herefter i det hele være at frifinde for så vidt angår det syvende anbringende.
Følgelig må sagsøgerens påstand om delvis annullation af den anfægtede afgørelse forkastes i sin helhed. Hvad angår den subsidiært
nedlagte påstand om ændring af den anfægtede afgørelse finder Retten, at eftersom der ikke er noget forhold i den foreliggende
sag af en sådan karakter, at det kan berettige en nedsættelse af bødebeløbet, kan påstanden ikke tages til følge. Af samtlige
de anførte betragtninger følger, at Kommissionen i det hele bør frifindes.
III –
Anmodning om fremlæggelse af et dokument
Hvad angår Deltafinas begæring om, at Kommissionen tilpligtes at fremlægge et ved svarskriftet vedlagt dokument i sin fulde
længde (jf. præmis 68 ovenfor), skal det først bemærkes, at ifølge fast retspraksis er Kommissionen ikke forpligtet til under
proceduren at gøre interne dokumenter fra institutionen tilgængelige (Rettens dom af 17.12.1991, sag T-7/89, Hercules Chemicals
mod Kommissionen, Sml. II, s. 1711, præmis 54, og af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95, T-30/95 – T-32/95, T-34/95
– T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 og T-104/95, Cimenteries
CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis 420). Ifølge fast retspraksis bringes Kommissionens interne dokumenter
endvidere ikke til sagsøgernes kundskab under en retssag, medmindre sagens ganske særlige omstændigheder kræver det på grundlag
af vægtige indicier, som det påhviler sagsøgerne at tilvejebringe. Denne begrænsning af adgangen til interne dokumenter er
begrundet i hensynet til den pågældende institutions funktionsdygtighed med hensyn til forfølgningen af overtrædelser af traktatens
konkurrenceregler (jf. Rettens dom af 20.3.2002, sag T-9/99, HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1487, præmis 40 og den
deri nævnte retspraksis).
Det må imidlertid konstateres, at Deltafina ikke har påvist sådanne ganske særlige omstændigheder på grundlag af vægtige indicier,
som kræver fremlæggelse af det af virksomheden begærede dokument i sin fulde længde, og at Deltafina ikke har forklaret grundene
til, at dette dokument kunne have en interesse for så vidt angår overholdelsen af retten til forsvar. Under disse omstændigheder
kan begæringen om fremlæggelse af dette dokument i sin fulde længde ikke imødekommes.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom.
Da Deltafina har tabt sagen, bør det pålægges virksomheden at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens
påstand herom.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
Deltafina SpA betaler sagens omkostninger.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 9. september 2011.
Underskrifter
Indhold
Sagens baggrund
I –  Den administrative procedure
II –  Den anfægtede beslutning
A –  Overtrædelsen og tilregnelse af den ulovlige adfærd
B –  Beregningen af bøden
1.  Fastsættelse af bødens grundbeløb
2.  Formildende omstændighed
C –  Deltafinas anmodning om bødefritagelse
1.  Relevante faktiske omstændigheder
2.  Deltafinas manglende opfyldelse af betingelsen i punkt 11, litra a), i samarbejdsmeddelelsen af 2002
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
I –  De principalt påberåbte anbringender
A –  De tre første anbringender vedrørende de åbenbare fejl, som den manglende indrømmelse af den endelige bødefritagelse
til Deltafina er behæftet med
1.  Parternes argumenter
2.  Rettens bemærkninger
a)  Samarbejdsordningen
b)  Omfanget af samarbejdsforpligtelsen
c)  Deltafinas overtrædelse af samarbejdsforpligtelsen
d)  De af Deltafina særligt fremførte argumenter vedrørende de fejl, som den anfægtede beslutning er behæftet med, for så
vidt som Kommissionen ikke har indrømmet virksomheden endelig bødefritagelse
Argumentet om, at Kommissionen havde accepteret, at Deltafina afslørede sin anmodning om bødefritagelse i anledning af mødet
hos APTI
–  Den påståede forudgående information til Kommissionen
–  Den påståede indforståelse vedrørende afsløringens uundgåelige karakter
Kendskab til undersøgelsen og de manglende indvirkninger på undersøgelsen
e)  Klagepunktet om, at Deltafina ikke har indgivet sin anmodning om favorabel behandling i samordning med sine hovedkonkurrenter
B –  Det fjerde anbringende vedrørende en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, af
princippet om god forvaltningsskik og af proportionalitetsprincippet
1.  Parternes argumenter
2.  Rettens bemærkninger
II –  De subsidiært påberåbte anbringender
A –  Det femte anbringende vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, eftersom udgangsbeløbet for bøden er
for højt, samt vedrørende en manglende begrundelse
1.  Generelle betragtninger
2.  Om det femte anbringendes første led vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, henset til den begrænsede
udstrækning af markedet og Deltafinas begrænsede omsætning
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
3.  Om det femte anbringendes andet led vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, henset til det geografiske
markeds begrænsede udstrækning
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
4.  Om det femte anbringendes tredje led vedrørende tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, henset til overtrædelsens
manglende indvirkning på markedet samt vedrørende den manglende begrundelse
a)  Parternes argumenter
b)  Rettens bemærkninger
B –  Det syvende anbringende vedrørende en fejlagtig vurdering af de formildende omstændigheder samt tilsidesættelse ligebehandlingsprincippet
og proportionalitetsprincippet
1.  Parternes argumenter
2.  Rettens bemærkninger
III –  Anmodning om fremlæggelse af et dokument
Sagens omkostninger
*
Processprog: italiensk.