CELEX: 62010CJ0256
Direktīva 2003/10/EK
Ekspozīcijas darbības vērtības
Troksnis
Dzirdes aizsardzības līdzeklis
Lietderīgā iedarbība

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 6. februāra Direktīvas 2003/10/EK par
veselības un drošības minimālajām prasībām attiecībā uz darba ņēmēju pakļaušanu darba vides riskiem, ko rada fizikāli faktori
(troksnis) (septiņpadsmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta izpratnē; OV L 42, 38. lpp.), ar
grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 20. jūnija Direktīvu 2007/30/EK (OV L 165, 21. lpp.;
OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 5. nod., 4. sēj., 300. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 2003/10”), 3., 5., 6. un 7. panta
interpretāciju.
Šie lūgumi tika iesniegti tiesvedībā starp D. Barsenilju Fernandesu [
D. Barcenilla Fernández
] (C‑256/10) un P. A. Masedo Losano [
P. A. Macedo Lozano
] (C‑261/10), no vienas puses, un
Gerardo García SL
(turpmāk tekstā – “
Gerardo
”), no otras puses, par pēdējā minētā pienākumu samaksāt valsts tiesību aktos noteikto  naudas summu kā algas piemaksu par
darba apstākļu sevišķo grūtumu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Saskaņā ar Direktīvas 2003/10 preambulas 10. apsvērumu:
“Trokšņa iedarbības līmeni var efektīvāk samazināt, ieviešot preventīvus pasākumus darba staciju un darba vietu projektēšanā
un izvēloties darba aprīkojumu, procedūras un metodes tā, lai prioritāri būtu risku samazināšana to avotos. Noteikumi, kas
attiecas uz darba aprīkojumu un metodēm, tādējādi veicina attiecīgo darba ņēmēju aizsardzību. Saskaņā ar aizsardzības vispārīgiem
principiem, kas noteikti Padomes 1989. gada 12. jūnija Direktīvas 89/391/EEK par pasākumiem, kas ieviešami, lai sekmētu darba
ņēmēju darba drošības un veselības aizsardzības uzlabošanu darba vietā, 6. panta 2. punktā [OV L 183, 1. lpp.], prioritāte
ir kolektīviem aizsardzības pasākumiem, nevis individuāliem aizsardzības pasākumiem.”
Saskaņā ar Direktīvas 2003/10 preambulas 12. apsvērumu:
“[..] Novērtētās vai objektīvi izmērītās vērtības ir izšķirošas darbību uzsākšanai, kas paredzētas zemākajam un augstākajam
ekspozīcijas darbības vērtībām. Ekspozīcijas robežvērtības ir vajadzīgas, lai izvairītos no darba ņēmēju dzirdes neatgriezeniskiem
bojājumiem. Troksni, kas sasniedz dzirdi, jāuztur zem ekspozīcijas robežvērtības līmeņa.”
Šīs direktīvas 3. pantā ar nosaukumu “Ekspozīcijas robežvērtības un ekspozīcijas darbības vērtības” ir noteikts:
“1.      Šajā direktīvā ir noteiktas šādas ekspozīcijas robežvērtības un ekspozīcijas darbības vērtības attiecībā uz dienas trokšņa
ekspozīcijas līmeni un pīķa skaņas spiedienu:
a)      ekspozīcijas robežvērtības – attiecīgi L
EX
, 8h = 87 dB(A) un P
peak
= 200 Pa [..];
b)      augstākās ekspozīcijas darbības vērtības – attiecīgi L
EX
, 8h 85 dB(A) un P
peak
= 140 Pa [..];
c)      zemākās ekspozīcijas darbības vērtības – attiecīgi L
EX
, 8h = 80 dB(A) un P
peak
= 112 Pa [..].
2.      Piemērojot ekspozīcijas robežvērtības darba ņēmēja efektīvās iedarbības noteikšanai, jāņem vērā individuālu dzirdes aizsardzības
līdzekļu radītā iedarbības pavājināšana. Ekspozīcijas darbības vērtību gadījumā šādu līdzekļu ietekmi neņem vērā.
[..]”
Minētās direktīvas 5. pantā ar nosaukumu “Noteikumi, kuru mērķis ir nepieļaut vai samazināt iedarbību” ir paredzēts:
“1.      Ņemot vērā tehnikas attīstību un iespējamību veikt pasākumus, lai kontrolētu darba vides risku tā rašanās avotā, riskus, kas
rodas no darba vides trokšņa iedarbības, novērš to rašanās avotā vai samazina līdz minimumam.
Šādu darba vides risku samazināšana balstās uz vispārējiem preventīvas darbības principiem, kas norādīti Direktīvas 89/391/EEK
6. panta 2. punktā, un jo īpaši ņem vērā:
a)      citas darba metodes, kurām darba vides trokšņa iedarbība ir mazāka;
b)      atbilstīga darba aprīkojuma izvēle, ņemot vērā veicamo darbu, emitējot pēc iespējas mazāku darba vides troksni, to skaitā
iespēju, ka uz darba ņēmēju darba aprīkojumu attiecas Kopienas noteikumi ar mērķi vai ietekmi uz trokšņa iedarbības samazināšanu;
c)      darba vietu un darba staciju iekārtojumu un izvietojumu;
d)      atbilstīgu darba ņēmēju informēšanu un apmācību, dodot norādījumus, kā pareizi lietot darba aprīkojumu, lai līdz minimumam
samazinātu viņu pakļaušanu darba vides troksnim;
e)      darba vides trokšņa samazināšanu ar tehniskiem līdzekļiem:
i)      samazina troksni gaisā, to skaitā ar ekrāniem, pārsegiem, skaņas absorbentiem;
ii)      samazina struktūrtroksni konstrukcijās, piemēram, ar slāpēšanu vai izolāciju;
f)      atbilstīgu darba aprīkojuma, darba vietas un darba vietu sistēmu uzturēšanas programmu izvēli;
g)      darba organizēšanu darba vides trokšņa samazināšanai:
i)      ierobežo ekspozīcijas ilgumu un intensitāti;
ii)      izstrādā atbilstīgus darba grafikus ar pietiekamiem atpūtas laikiem.
2.      Pamatojoties uz 4. pantā noteikto riska novērtēšanu, ja ir pārsniegta augstākā ekspozīcijas darbības vērtība, darba devējs
nosaka un īsteno tehnisko un/vai organizatorisko pasākumu programmu, kas paredzēta darba vides trokšņa iedarbības mazināšanai,
jo īpaši ņemot vērā 1. punktā noteiktos pasākumus.
[..]”
Direktīvas 2003/10 6. pantā ar nosaukumu “Individuālā aizsardzība” ir noteikts:
“1.      Ja darba vides risku, kas rodas no trokšņa iedarbības, nevar samazināt citādi, ir lietderīgi darba ņēmējiem darīt pieejamus
atbilstīgus individuālus dzirdes aizsardzības līdzekļus, kurus tie lieto saskaņā ar Padomes 1989. gada 30. novembra Lēmuma
Nr. 89/656/EEK noteikumiem par minimālajām veselības un drošības prasībām individuālās aizsardzības līdzekļu lietošanu darba
ņēmēju darba vietās (trešā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta [OV L 393, 18. lpp.] un Direktīvas 89/391/EEK
[OV L 393, 18. lpp.] 13. panta 2. punkta izpratnē) un saskaņā ar šādiem nosacījumiem:
a)      ja darba vides trokšņa iedarbība pārsniedz apakšējo ekspozīcijas darbības vērtību, darba devējs dara darba ņēmējiem pieejamus
individuālus dzirdes aizsardzības līdzekļus;
b)      ja darba vides trokšņa iedarbība sasniedz vai pārsniedz augstāko ekspozīcijas darbības vērtību, jālieto individuālie dzirdes
aizsardzības līdzekļi;
[..].”
Direktīvas 2003/10 7. pantā ar nosaukumu “Iedarbības ierobežošana” ir paredzēts:
“1.      Iedarbība uz darba ņēmēju nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt saskaņā ar 3. panta 2. punktu noteiktās ekspozīcijas robežvērtības.
2.      Ja, neskatoties uz pasākumiem, kas veikti īstenojot šo direktīvu, ir atklāta iedarbība, kas pārsniedz ekspozīcijas robežvērtības,
darba devējs:
a)      nekavējoties rīkojas, lai samazinātu iedarbību zem ekspozīcijas robežvērtības;
b)      nosaka iemeslus, kādēļ ir notikusi šāda pārmērīga iedarbība, un
c)      groza aizsardzības un profilakses pasākumus, lai novērstu jebkādu atkārtošanos.”

Valsts tiesības
Direktīva 2003/10 tika transponēta ar Karaļa 2006. gada 10. marta dekrētu Nr. 286/2006 par darba ņēmēju veselības un drošības
aizsardzību pret riskiem, kas saistīti ar troksni (
Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de los trabajadores contra los riesgos relacionados con
la exposición al ruido
, 2006. gada 11. marta
BOE
Nr. 60, 9842. lpp.).
Karaļa dekrēta Nr. 286/2006 5. panta 1. punktā ir nošķirtas robežvērtību darbības vērtības, kuras nedrīkst pārsniegt nekādā
gadījumā. Saskaņā ar šī dekrēta 8. pantu robežvērtība, kuras pārkāpšana ir aizliegta, ir noteikta 87 dB(A) vidējā dienas līmenī.
Karaļa dekrēta Nr. 286/2006 5. panta 2. punktā ir noteikts, ka, “piemērojot ekspozīcijas robežvērtības darba ņēmēja reālās
trokšņa ekspozīcijas noteikšanai, jāņem vērā darba ņēmēju izmantoto individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu radītā iedarbība”.
Palencijas provinces koplīguma būvniecības un publisko darbu jomā 2007.–2011. gadam (turpmāk tekstā – “koplīgums”) 27. pantā
ir noteikts:
“1.      Darba ņēmējiem, kuri veic īpaši grūtu, toksisku vai bīstamu darbu, pienākas piemaksa 20 % apmērā no pamata algas. Ja viņi
veic savu darbu pusi no darba dienas vai mazāk, piemaksa ir 10 %.
[..]
3.      Ja kāda iemesla dēļ īpaši grūtie, toksiskie vai bīstamie apstākļi izzūd, tad šī piemaksa vairs nav jāmaksā.
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Darba devēja
Gerardo
, prasītāja pamata lietā, pamatnodarbošanās ir akmens izstrādājumu ražošana no dabiska akmens. Prasītāji pamata lietā parasti
strādā ar automātisko zāģmašīnu.
Viņu darba dienas laikā vidējais dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis darba vietā ir lielāks par 85 dB(A). Lai atvieglotu šo
situāciju,
Gerardo
izsniedza individuālus dzirdes aizsardzības līdzekļus. Šo līdzekļu ietekmes dēļ prasītāju pamata lietā vidējais dienas trokšņa
ekspozīcijas līmenis tika samazināts līdz līmenim, kas mazāks par 80 dB(A).
Pamatojoties uz koplīguma 27. pantu, prasītāji pamata lietā pieprasīja samaksāt piemaksu par grūtiem darba apstākļiem, kas
izriet no tā, ka viņu darba vietas vidējais dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A).
Juzgado de lo Social
prasību noraidīja, uzskatot, ka
Gerardo
bija izpildījis Karaļa dekrēta Nr. 286/2006, ar kuru valsts tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 2003/10, prasības. Saskaņā
ar šo spriedumu, lai darba apstākļi tiktu uzskatīti par grūtiem, bija jāņem vērā uzņēmuma izdalīto individuālu dzirdes aizsardzības
līdzekļu nodrošinātais trokšņa samazinājums.
Prasītāji pamata lietā iesniedzējtiesai iesniedza apelācijas sūdzību.
Iesniedzējtiesa atzīmē, ka
Juzgado de lo Social
prasītāju pamata lietas prasību noraidīšana atbilst
Tribunal Supremo
[Augstākā tiesas] nesenai judikatūrai, saskaņā ar kuru, lai noteiktu, vai darba ņēmēja darba vietas apstākļi ir grūti, ir
jāņem vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu nodrošinātais trokšņa samazinājums. Iesniedzējtiesas skatījumā šajā judikatūrā
jēdziens “grūtums” ir interpretējams, ņemot vērā Direktīvu 2003/10 un valsts tiesību aktus, kuros tā transponēta un kuru mērķis
ir darba ņēmēja aizsardzība pret sanitāriem riskiem, kas ir saistīti ar trokšņa iedarbīgo ekspozīciju. No tā izriet, ka grūto
darba apstākļu nav, ja ar individuāliem dzirdes aizsardzības līdzekļiem ir iespējams samazināt ausī ienākošo trokšņa līmeni
zem 80 dB(A).
Iesniedzējtiesai radās šaubas par šīs
Tribunal Supremo
judikatūras saderīgumu ar Direktīvu 2003/10. Šajā sakarā iesniedzējtiesa piekrīt, ka pamata lieta ir par algas piemaksas
pārskaitīšanu, kas nav noteikta šajā direktīvā, un uzskata, ka šīs direktīvas interpretācija ir svarīga, lai noteiktu, vai
pamata lietas prasītājiem ir tiesības uz šo piemaksu.
Faktiski tā uzskata, ka koplīguma 27. pantā noteiktais pienākums par piemaksu par grūtiem darba apstākļiem ir atkarīgs no
tā, vai darba devējs pilda no Direktīvas 2003/10 un Karaļa dekrēta Nr. 286/2006 izrietošos pienākumus. Ar direktīvas lietderīgo
iedarbību būtu nesaderīgi, ja darba devējs varētu izvairīties no pienākuma pārskaitīt šo darba algas piemaksu tikai tāpēc,
ka viņš ir darījis pieejamus darba ņēmējiem dzirdes aizsardzības līdzekļus, neievērojot minētās direktīvas prasības par tajā
noteiktajiem preventīvajiem pienākumiem
Šādos apstākļos
Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas katrā no lietām, kuras izskata šī tiesa, ir
formulēti identiski:
“1)      Vai Direktīvas 2003/10 [..] 3. pants, 5. panta 2. punkts, 6. un 7. pants ir interpretējami tādējādi, ka uzņēmums, kura darba
ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A) (kas ir mērīts, neņemot vērā dzirdes aizsardzības līdzekļu
ietekmi), izpilda [šajā] direktīvā noteiktos preventīvos pienākumus attiecībā uz darba materiālajiem apstākļiem, izdalot šiem
darba ņēmējiem tādus dzirdes aizsardzības līdzekļus, ka, ņemot vērā šo līdzekļu nodrošināto aizsardzību, šo darba ņēmēju dienas
trokšņa ekspozīcijas līmenis samazinās zem 80 dB(A)?
2)      Vai Direktīvas 2003/10 [..] 5. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tehnisko un/vai organizatorisko pasākumu programma,
kas ir jānosaka uzņēmumam, kura darba ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A) (kas ir mērīts, neņemot
vērā dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi), kuras mērķis ir samazināt trokšņa ekspozīcijas līmeni zem 85 dB(A)?
3)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai Direktīva 2003/10 [..] ir interpretējama tādējādi, ka tai ir pretrunā tāda
valsts tiesību norma vai tiesu prakse, ar kuru uzņēmums tiek atbrīvots no pienākuma maksāt kompensāciju naudā, kas principā
ir maksājama darba ņēmējiem, kuru dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A), par to, ka tas šiem darba ņēmējiem
izdala dzirdes aizsardzības līdzekļus, kuru iedarbības dēļ dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis samazinās zem 80 dB(A)?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo un otro jautājumu
Uzdodama pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīva 2003/10 ir jāinterpretē
tādējādi, ka darba devējs uzņēmumā, kurā darba ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A), kas ir
mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, izpilda minētajā direktīvā noteiktos preventīvos pienākumus,
darot pieejamus šiem darba ņēmējiem tādus dzirdes aizsardzības līdzekļus, ka, ņemot vērā šo līdzekļu nodrošināto aizsardzību,
šo darba ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis samazinās zem 80 dB(A), un vai šīs direktīvas 5. panta 2. punkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka tā mērķis ir samazināt trokšņa ekspozīcijas līmeni zem 85 dB(A), kas ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes
aizsardzības līdzekļu ietekmi.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāatgādina ar Direktīvu 2003/10 ieviestais tiesiskais regulējums.
Pirmkārt, atbilstoši šīs direktīvas 5. panta 1. punkta pirmajai daļai riskus, kas rodas no darba vides trokšņa iedarbības,
novērš to rašanās avotos vai samazina līdz minimumam, ņemot vērā tehnikas attīstību un iespējamību veikt pasākumus, lai kontrolētu
darba vides risku tā rašanās avotā.
Šim nolūkam 5. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka šādu darba vides risku samazināšana balstās uz vispārējiem preventīvas
darbības principiem un tiek norādīti pieejami pasākumi šī mērķa sasniegšanai.
Saskaņā ar Direktīvas 2003/10 5. panta 2. punktu darba devējs nosaka un īsteno pasākumu programmu, kas paredzēta darba vides
trokšņa iedarbības mazināšanai, ja ir pārsniegtas aizsāktās darbības augstākās ekspozīcijas darbības vērtības. No tā izriet,
ka šīs direktīvas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 2. punkta otrajā teikumā noteiktās ekspozīcijas darbības vērtība ir
85 dB(A), kura jāmēra, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi.
Otrkārt, saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu individuālie dzirdes aizsardzības līdzekļi ir darīti pieejami darba ņēmējiem,
ja darba vides trokšņa iedarbība pārsniedz apakšējo ekspozīcijas darbības vērtību un “ja darba vides risku, kas rodas no trokšņa
iedarbības, nevar samazināt citādi”.
Visbeidzot, saskaņā ar Direktīvas 2003/10 7. panta 1. punktu iedarbība uz darba ņēmēju nekādā gadījumā nedrīkst pārsniegt
noteiktās ekspozīcijas robežvērtības, t.i., saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 2. punkta pirmo
teikumu tie ir 87 dB(A), ņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu izmantošanu.
Tādējādi Direktīvā 2003/10 ir izveidota pienākumu hierarhija, kas darba devējam ir jāievēro.
Pirmkārt, saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 2. punktu darba devējam ir pienākums īstenot programmu, kas paredzēta darba vides
trokšņa iedarbības mazināšanai, kad darba ņēmēju trokšņa ekspozīcija ir lielāka par 85 dB(A), kas ir mērīts, neņemot vērā
individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi.
Otrkārt, tikai gadījumā, kad ar šo programmu nav iespējams mazināt trokšņa iedarbību, Direktīvas 2003/10 6. pantā ir paredzēts
papildu pienākums darīt pieejamus darba ņēmējiem individuālus dzirdes aizsardzības līdzekļus.
Treškārt un visbeidzot, šīs direktīvas 7. pantā ir paredzēti īpaši pienākumi gadījumiem, kad ar individuāliem dzirdes aizsardzības
līdzekļiem nav iespējams izvairīties no noteiktās ekspozīcijas robežvērtības pārsniegšanas.
No šo noteikumu skaidra formulējuma un mērķa izriet, ka darba devējs nav izpildījis Direktīvas 2003/10 5. panta 2. punktā
noteiktos pienākumus ierobežojoties, tikai izdalīdams individuālus dzirdes aizsardzības līdzekļus darba ņēmējiem; viņam ir
jāīsteno programma, kas paredzēta darba vides trokšņa iedarbības mazināšanai, ja darba ņēmēju trokšņa ekspozīcija ir lielāka
par 85 dB(A), kas ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi.
Šāds Direktīvas 2003/10 lasījums ir pastiprināms ar tās preambulas 10. apsvērumu, saskaņā ar kuru šīs direktīvas pamatā ir
aizsardzība, ieskaitot risku samazināšanu to avotos, un ka prioritāte ir kolektīviem aizsardzības pasākumiem, nevis individuāliem
aizsardzības pasākumiem.
Ņemot vērā iepriekš minētus apsvērumus, uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīva 2003/10 ir jāinterpretē
tādējādi, ka darba devējs uzņēmumā, kurā darba ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A), kas ir
mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, neizpilda šajā direktīvā noteiktos pienākumus, aprobežodamies
vien ar individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu izdalīšanu darba ņēmējiem, kas ļauj šo dienas trokšņa ekspozīcijas līmeni
samazināt zem 80 dB(A); šim darba devējam ir pienākums īstenot tehnisko vai organizatorisko programmu, kas paredzēta darba
vides trokšņa iedarbības mazināšanai līdz līmenim, kurš zemāks par 85 dB(A) un kurš ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes
aizsardzības līdzekļu ietekmi.

Par trešo jautājumu
Uzdodama trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas uzzināt, vai Direktīva 2003/10 ir jāinterpretē tādējādi, ka darba devējam,
kas nav īstenojis tehnisko vai organizatorisko programmu, kura paredzēta darba vides trokšņa iedarbības mazināšanai, ir jāmaksā
darba algas piemaksa darba ņēmējiem, kuru dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A), kas ir mērīts, neņemot
vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, pat ja individuālie dzirdes aizsardzības līdzekļi bija pieejami darba
ņēmējiem, un šo darba ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis samazinājās līdz līmenim, kas zemāks par 80 dB(A).
Saistībā ar šo jautājumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar koplīgumu darba algas piemaksa pienākas darba ņēmējiem, kas strādā īpaši
grūtos apstākļos, un šis grūtums varētu izpausties kā trokšņa ekspozīcija.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar neseno
Tribunal Supremo
judikatūru šāds grūtums nepastāv, ja ar individuāliem dzirdes aizsardzības līdzekļiem ir panākts ausī ienākošā trokšņa līmeņa,
kas zemāks par 80 dB(A), samazinājums. Iesniedzējtiesas skatījumā šīs judikatūras pamatā ir Direktīvas 2003/10 interpretācija,
saskaņā ar kuru tās mērķis ir darba ņēmēja aizsardzība pret sanitāriem riskiem, kas ir saistīti ar trokšņa iedarbīgo ekspozīciju.
Tādējādi šāda šaura interpretācija ir pretrunā šīs direktīvas lietderīgajai iedarbībai. Darba devējs tādējādi varētu izvairīties
no pienākuma maksāt šo darba algas piemaksu tikai tāpēc, ka viņš ir darījis pieejamus darba ņēmējiem dzirdes aizsardzības
līdzekļus, neievērodams šīs direktīvas prasības veikt tajā noteiktus preventīvus pasākumus.
Šajā ziņā ir nepieciešams izcelt – ko arī norāda Eiropas Komisija –, ka Direktīvā 2003/10 nav regulēta ne darba algas piemaksa
par grūtiem darba apstākļiem, kas ir saistīti ar trokšņa iedarbīgo ekspozīciju, ne arī jautājums par to, vai ir jāņem vai
var ņemt vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu iedarbību, lai noteiktu trokšņa iedarbīgas ekspozīcijas robežu, no
kura izriet pienākums maksāt šo darba algas piemaksu.
Tādējādi Direktīvā 2003/10 nav noteikts, ka, ja darba devējs neievēro tajā noteiktos preventīvos pienākumus, tam ir jāmaksā
algas piemaksa.
Tomēr ir jāprecizē, ka attiecībā uz iesniedzējtiesas norādīto šo preventīvo pienākumu mērķis ir, īstenojot tehnisko vai organizatorisko
programmu, iespēju robežās samazināt trokšņa ekspozīciju tās rašanās avotā, kas ir ierindojams starp Direktīvas 2003/10 mērķiem
par darba ņēmēju veselības aizsardzību.
Tāpat ir jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru, kaut arī dalībvalstīm ir iespēja izvēlēties veidu un līdzekļus,
lai nodrošinātu direktīvas ieviešanu, šī brīvība neietekmē pienākumu, kas noteikts visām dalībvalstīm, kurām direktīva adresēta,
ieviest savās tiesiskajās sistēmās visus nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu direktīvas pilnīgu efektivitāti saskaņā
ar tās izvirzīto mērķi (2008. gada 15. aprīļa spriedums lietā C‑268/06
Impact
, Krājums, I‑2483. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra), un gadījumos, kad ar attiecīgās direktīvas normu ir paredzēts
radīt tiesības privātpersonām, nodrošināt, lai vajadzības gadījumā tiem būtu iespēja atsaukties uz šīm tiesībām valsts tiesās
(1991. gada 30. maija spriedums lietā C‑361/88 Komisija/Vācija,
Recueil
, I‑2567. lpp., 15. punkts).
No tā izriet, ka valsts tiesību akti ir jāinterpretē tā, lai darba ņēmēji varētu faktiski atsaukties uz Direktīvā 2003/10
darba devējiem noteikto preventīvo pienākumu ievērošanu, kuras, kā izriet no preambulas 10. apsvēruma, mērķis ir veicināt
darba ņēmēju aizsardzību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīva 2003/10 ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav noteikts
pienākums darba devējam maksāt darba algas piemaksu darba ņēmējiem, kuru dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par
85 dB(A), kas ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, tikai tāpēc, ka tas nav īstenojis
tehnisko vai organizatorisko programmu, kas paredzēta darba vides trokšņa iedarbības mazināšanai. Tomēr valsts tiesību aktos
ir jānodrošina adekvāti mehānismi, lai darba ņēmējs, kura dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A), kas
ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, varētu atsaukties uz šīs direktīvas 5. panta 2. punktā
darba devējiem paredzēto preventīvo pienākumu ievērošanu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 6. februāra Direktīva 2003/10/EK par veselības un drošības minimālajām prasībām attiecībā
uz darba ņēmēju pakļaušanu darba vides riskiem, ko rada fizikāli faktori (troksnis) (septiņpadsmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK
16. panta 1. punkta izpratnē), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 20. jūnija Direktīvu 2007/30/EK,
ir jāinterpretē tādējādi, ka darba devējs uzņēmumā, kurā darba ņēmēju dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A),
kas ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, neizpilda šajā direktīvā noteiktos pienākumus,
aprobežodamies vien ar individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu izdalīšanu darba ņēmējiem, kas ļauj šo dienas trokšņa ekspozīcijas
līmenis samazināt zem 80 dB(A); šim darba devējam ir pienākums īstenot tehnisko vai organizatorisko programmu, kas paredzēta
darba vides trokšņa iedarbības mazināšanai līdz līmenim, kurš zemāks par 85 dB(A) un kurš ir mērīts, neņemot vērā individuālu
dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi;
2)
Direktīva 2003/10 ar grozījumiem, kas tajā ir izdarīti ar Direktīvu 2007/30, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā nav noteikts
pienākums darba devējam maksāt darba algas piemaksu darba ņēmējiem, kuru dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par
85 dB(A), kas ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, tikai tāpēc, ka tas nav īstenojis
tehnisko vai organizatorisko programmu, kas paredzēta darba vides trokšņa iedarbības mazināšanai. Tomēr valsts tiesību aktos
ir jānodrošina adekvāti mehānismi, lai darba ņēmējs, kura dienas trokšņa ekspozīcijas līmenis ir lielāks par 85 dB(A), kas
ir mērīts, neņemot vērā individuālu dzirdes aizsardzības līdzekļu ietekmi, varētu atsaukties uz šīs direktīvas 5. panta 2. punktā
darba devējiem paredzēto preventīvo pienākumu ievērošanu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.