CELEX: 62010CJ0256
2003/10/EK irányelv
Expozíciós értékek
Zaj
Hallásvédő
Hatékony érvényesülés

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a 2007. június 20‑i 2007/30/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 165.,
21. o.) módosított, a munkavállalók fizikai tényezők (zaj) hatásának való expozíciójára vonatkozó egészségügyi és biztonsági
minimumkövetelményekről szóló, 2003. február 6‑i 2003/10/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (tizenhetedik egyedi irányelv
a 89/391/EGK irányelv 16. cikke (1) bekezdésének értelmében) (HL L 42., 38. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet,
300. o.; a továbbiakban: 2003/10 irányelv) 3. és 5‑7. cikkének az értelmezésére vonatkoznak.
E kérelmeket a D. Barcenilla Fernández (C‑256/10. sz. ügy), valamint P. A. Macedo Lozano (C‑261/10. sz. ügy) és a Gerardo
García SL (a továbbiakban: Gerardo) ezen utóbbi azon kötelezettségének a tárgyában folyamatban lévő két eljárás keretében
terjesztették elő, hogy fizessen bérpótlékot azon nemzeti jogi rendelkezés alapján, amely előírja ilyen bérpótlék megfizetését,
amennyiben a munkaköri körülmények különösen nehezek.

Jogi háttér

Az uniós jog
A 2003/10 irányelv (10) preambulumbekezdése értelmében:
„A zajnak való kitettség szintje hatékonyabban csökkenthető, ha a munkaállomások és a munkahelyek megtervezése megelőző intézkedések
figyelembevételével történik, és olyan munkaeszközöket, eljárásokat, illetve módszereket választanak, amelyek által elsődlegesen
a forrásnál csökkenthető a kockázat. A munkaeszközökre és módszerekre vonatkozó rendelkezések tehát hozzájárulnak az érintett
munkavállalók védelméhez. A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről
szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv [HL L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 349. o.]
6. cikkének (2) bekezdésében megállapított általános megelőzési elvekkel összhangban a közös védintézkedések elsőbbséget élveznek
az egyéni védintézkedésekkel szemben.”
A 2003/10 irányelv (12) preambulumbekezdése értelmében:
„[…] A megállapított vagy objektíven mért értékek döntő jelentőségűek az alsó és felső expozíciós beavatkozási határértékek
esetére előírt cselekvések megindítása szempontjából. Az expozíciós határértékek a munkavállalók visszafordíthatatlan halláskárosodásának
elkerülése céljából szükségesek: a fülbe jutó zajt a határértékek alatt kell tartani.”
Ezen irányelv „Expozíciós határértékek és expozíciós beavatkozási határértékek” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Ennek az irányelvnek az alkalmazásában a napi zajexpozíció szintjére és a hangnyomás csúcsértékére vonatkozó expozíciós határértékek
és expozíciós beavatkozási határértékek a következők:
a)      expozíciós határértékek:
L
EX,8h
= 87 dB(A), illetve
p
csúcs
= 200 Pa […];
b)      felső expozíciós beavatkozási határértékek:
L
EX,8h
= 85 dB(A), illetve
p
csúcs
= 140 Pa […];
c)      alsó expozíciós beavatkozási határértékek:
L
EX,8h
= 80 dB(A), illetve
p
csúcs
= 112 Pa […].
(2)      Az expozíciós határértékek alkalmazása esetén a munkavállaló tényleges expozíciójának meghatározásakor figyelembe kell venni
a munkavállaló által viselt egyéni hallásvédők zajcsökkentő hatását. Az expozíciós beavatkozási határértékek esetében nem
kell figyelembe venni a védőeszközök hatását.
[...]”
Az említett irányelv „Rendelkezések a zajexpozíció megelőzésére, illetve csökkentésére” című 5. cikke előírja:
„(1)      A műszaki fejlődés és a kockázat zajforrásánál történő csökkentésére irányuló intézkedések lehetőségének figyelembevételével,
a zajexpozícióból eredő kockázatokat a forrásnál kell megszüntetni vagy a lehető legkisebbre csökkenteni.
Az ilyen kockázatok csökkentése a 89/391/EGK irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében megállapított általános megelőzési elveken
alapul, különös tekintettel a következőkre:
a)      kisebb zajexpozícióval járó más munkamódszerek;
b)      a lehető legkisebb zajt kibocsátó megfelelő munkaeszköz kiválasztása az elvégzendő munka figyelembevételével, beleértve a
közösségi rendelkezések hatálya alá tartozó olyan munkaeszköznek a munkavállalók rendelkezésére bocsátását, amelyeknek célja
vagy hatása a zajexpozíció korlátozása;
c)      a munkahelyek és munkaállomások megtervezése és elrendezése;
d)      a munkavállalók megfelelő tájékoztatása és oktatása a munkaeszközök szakszerű használatára vonatkozóan, a zajexpozíció lehető
legkisebbre történő csökkentése céljából;
e)      zajcsökkentés műszaki eszközökkel:
i.      a léghangok csökkentése, pl. pajzsokkal, körülzárással, hangelnyelő burkolattal;
ii.      a szerkezetekkel kapcsolatosan keletkező hangok csökkentése, pl. csillapítással vagy szigeteléssel;
f)      a munkaeszközökre, a munkahelyre és a munkahelyi rendszerekre vonatkozó megfelelő karbantartási programok;
g)      a zaj csökkentését célzó munkaszervezés:
i.      a zajexpozíció időtartamának és intenzitásának korlátozása;
ii.      megfelelő munkarend a szükséges pihenőidőkkel.
(2)      A 4. cikkben említett kockázatértékelés alapján, ha a felső expozíciós beavatkozási határértéket túllépik, a munkáltató a
zajexpozíció csökkentését célzó, műszaki, illetve szervezeti intézkedésekből álló programot állít össze és hajt végre, figyelembe
véve különösen az (1) bekezdésben említett intézkedéseket.
[...]”
A 2003/10 irányelv „Egyéni védőeszközök” című 6. cikke a következőket mondja ki:
„(1)      Amennyiben a zajexpozícióból eredő kockázatokat más eszközökkel nem lehet kivédeni, a munkavállalók megfelelően illeszkedő
egyéni hallásvédőt kapnak és viselnek, a munkavállalók által a munkahelyen használt egyéni védőeszközök egészségvédelmi és
biztonsági minimumkövetelményeiről szóló, 1989. november 30‑i 89/656/EGK tanácsi irányelv (harmadik egyedi irányelv a 89/391/EGK
irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében) [HL L 393., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 375. o.]
rendelkezéseivel, valamint a 89/391/EGK irányelv 13. cikkének (2) bekezdésével összhangban, és a következő feltételek szerint:
a)      ha a zajexpozíció meghaladja az alsó expozíciós beavatkozási határértéket, a munkáltató egyéni hallásvédőt bocsát a munkavállalók
rendelkezésére;
B)      ha a zajexpozíció eléri vagy meghaladja a felső expozíciós beavatkozási határértéket, egyéni hallásvédőt kell viselni;
[...]”
A 2003/10 irányelv „A zajexpozíció korlátozása” című 7. cikke előírja:
„(1)      A 3. cikk (2) bekezdésével összhangban meghatározott, a munkavállalót érő zajexpozíció semmilyen körülmények között sem haladhatja
meg az expozíciós határértékeket.
(2)      Ha az ennek az irányelvnek a végrehajtása érdekében hozott intézkedések ellenére az expozíciós határértéket meghaladó zajexpozíció
észlelhető, a munkáltató köteles:
a)      azonnal cselekedni a zajexpozíció határérték alá történő csökkentése érdekében;
b)      megállapítani a határérték feletti zajexpozíció okát; és
c)      módosítani a véd‑ és megelőző intézkedéseket az ismételt előfordulás elkerülése céljából.”

A nemzeti jog
A 2003/10 irányelvet a zajártalommal kapcsolatos kockázatoknak kitett munkavállalók egészségének és biztonságának védelméről
szóló, 2006. március 10‑i 286/2006. királyi rendelet (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad
de los trabajadores contra los riesgos relacionados con la exposición al ruido) (a BOE 2006. március 11‑i 60. száma, 9842. o.)
ültette át.
A 286/2006. királyi rendelet 5. cikkének (1) bekezdése különbséget tesz a beavatkozási értékek, és azon határértékek között,
amelyek semmilyen esetben sem léphetők túl. E rendelet 8. cikke értelmében a túl nem léphető határérték napi átlagszintje
87 dB(A) lehet.
A 286/2006. királyi rendelet 5. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy „az expozíciós határértékek alkalmazása esetén a munkavállaló
tényleges zajexpozíciójának meghatározásakor figyelembe kell venni a munkavállaló által viselt egyéni hallásvédők zajcsökkentő
hatását”.
A 2007‑2011. évekre érvényes palenciai tartományi építőipari és közmunkákról szóló tartományi kollektív szerződés (a továbbiakban:
kollektív szerződés) 27. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1.      Azok a munkavállalók, akiknek olyan munkát kell végezniük, amelynek körülményei kivételesen nehezek, illetve amely toxikus
vagy veszélyes, az alapbérükön felül 20% mértékű pótlékra jogosultak. Ha feladataikat fél napon keresztül vagy ennél rövidebb
idő alatt látják el, e pótlék 10%.
[...]
3.      Ha azonban a kivételesen nehéz, toxikus vagy veszélyes körülmények bármely okból megszűnnek, a pótlék a továbbiakban nem jár.
[...]”

Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Gerardo, az alapügy felperesei munkáltatójának a tevékenysége kőanyag természetes kőből történő előállításából áll. Az alapügy
felperesei rendszerint egy automata vágógépen dolgoznak.
Munkanapjaik folyamán a munkahelyükön mért zajszint napi átlaga meghaladja a 85 dB(A)‑t. E helyzet megoldása érdekében a Gerado
egyéni hallásvédő felszerelést bocsátott a rendelkezésükre. Az e felszerelés által biztosított zajcsökkenésnek köszönhetően
az alapügy felpereseinek napi zajexpozíciója 80 dB(A) alá csökkent.
Az alapügy felperesei a kollektív szerződés 27. cikke alapján bérpótlékfizetést kértek a munkakörük abból adódó nehézsége
miatt, hogy a zajnak való kitettségük meghaladja a 85dB (A) napi átlagot. A kérelmeiket elutasította a Juzgado de lo Social,
amely úgy vélte, hogy a Gerardo tiszteletben tartotta a 2003/10 irányelvet átültető 286/2006. királyi rendeletet. E bíróság
szerint az egyéni hallásvédő felszerelésnek köszönhető zajcsökkentő hatást figyelembe kell venni annak megállapításakor, hogy
a munkaköri körülményeket nehéznek kell‑e tekinteni.
Az alapügy felperesei fellebbezést nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
E bíróság megjegyzi, hogy az alapügy felperesei kérelmeinek a Juzgado de lo Social általi elutasítása összhangban van a Tribunal
Supremo jelenlegi ítélkezési gyakorlatával, miszerint az egyéni hallásvédő felszerelésnek köszönhető zajcsökkentést figyelembe
kell venni annak meghatározásakor, hogy a munkavállaló a munkakörében nehéz munkakörülményeknek van‑e kitéve. A kérdést előterjesztő
bíróság szerint ezen ítélkezési gyakorlat, amely a „nehézség” fogalmát a 2003/10 irányelv és az azt átültető nemzeti jog fényében
értelmezi, ezekből arra következtet, hogy céljuk a munkavállalóknak a tényleges zajexpozícióhoz kapcsolódó egészségügyi kockázatokkal
szembeni védelme. Ebből következik a nehézség hiánya, amennyiben az egyéni hallásvédő lehetővé teszi a fülbe jutó zaj 80 dB(A)
alá történő csökkentését.
A kérdést előterjesztő bíróság kétségét fejezi ki a Tribunal Supremo ezen ítélkezési gyakorlatának a 2003/10 irányelvvel való
összeegyeztethetőségét illetően. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság – egyben elismerve azt, hogy az alapügyek a
bérpótlék kifizetéséről szólnak, amelyet mint olyat ezen irányelv nem szabályoz – úgy véli, hogy az említett irányelv értelmezése
szükséges annak meghatározásához, hogy az alapügy felperesei jogosultak‑e ezen pótlékra.
Úgy véli ugyanis, hogy a kollektív szerződés 27. cikkében előírt azon kötelezettség, hogy nehéz munkakörülmények miatt bérpótlékot
kell fizetni, a 2003/10 irányelvből és a 286/2006. királyi rendeletből eredő kötelezettségek munkáltató általi teljesítésétől
függ. Ezen irányelv hatékony érvényesülésének elvével ellentétes lenne az, ha egy munkáltató pusztán azáltal kibújhatna az
ilyen bérpótlék‑fizetési kötelezettség alól, hogy munkavállalóinak hallásvédőt bocsát a rendelkezésére, azonban az említett
irányelvben előírt megelőzési kötelezettségeket illetően nem tartja tiszteletben ezen irányelv követelményeit.
Ilyen körülmények között a Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és
a következő, az e bíróság előtt folyamatban lévő mindkét ügyben egyformán megfogalmazott kérdéseket terjeszti a Bíróság elé
előzetes döntéshozatalra:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a 2003/10 […] irányelv 3. cikkét, 5. cikkének (2) bekezdését, valamint 6. és 7. cikkét, hogy az a vállalkozás,
amelynél a munkavállalók tekintetében a napi zajexpozíció szintje (az egyéni hallásvédőknek köszönhető hatást figyelmen kívül
hagyva) túllépi a 85 dB(A)‑t, teljesíti az [ezen] irányelvben foglalt, a munka lényeges körülményeit érintő megelőzési kötelezettségeket
azzal, hogy olyan hallásvédőket bocsát e munkavállalók rendelkezésére, amelyeknek köszönhetően a napi zajexpozíció szintje
e munkavállalók tekintetében 80 dB(A) alá csökken?
2)      Úgy kell‑e értelmezni a 2003/10 […] 5. cikkének (2) bekezdését, hogy a műszaki, illetve szervezeti intézkedésekből álló program
–melyet azon vállalkozásnak kell elfogadnia, amelynél a munkavállalók tekintetében a napi zajexpozíció szintje (az egyéni
hallásvédőknek köszönhető hatást figyelmen kívül hagyva) túllépi a 85 dB(A)‑t – a zajexpozíció szintjének 85 dB(A) alá csökkentésére
irányul?
3)      Amennyiben az első kérdésre adott válasz nemleges, úgy kell‑e értelmezni a 2003/10 […] irányelvet, hogy azzal ellentétes az
olyan nemzeti szabályozás vagy bírósági gyakorlat, amely felmenti a vállalkozást a főszabály szerint a naponta 85 dB(A)‑t
meghaladó zajnak kitett munkavállalók részére járó pénzbeli kompenzáció megfizetése alól, amennyiben olyan egyéni hallásvédőket
bocsát a munkavállalók rendelkezésére, amelyeknek köszönhetően a napi zajexpozíció 80 dB(A) alá csökken?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első és a második kérdésről
Első két kérdésével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy
a 2003/10 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy egy olyan vállalkozás munkáltatója, amelynél a munkavállalók napi zajexpozíciójának
szintje az egyéni hallásvédők használatának hatását figyelmen kívül hagyva túllépi a 85 dB(A)‑t, már azáltal teljesíti az
ezen irányelvből eredő kötelezettségeket, hogy olyan hallásvédőket bocsát e munkavállalók rendelkezésére, amelyeknek köszönhetően
a napi zajexpozíció szintje 80 dB(A) alá csökken, és úgy kell‑e értelmezni az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdését,
hogy az egyéni hallásvédők használatának hatását figyelmen kívül hagyva mért napi zajexpozíció szintjének 85 dB(A) alá történő
csökkentésére irányul.
E kérdések megválaszolása céljából emlékeztetni kell a 2003/10 irányelvvel felállított szabályozási keretre.
Mindenekelőtt ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében a műszaki fejlődés és a kockázat zajforrásánál
történő csökkentésére irányuló intézkedések lehetőségének figyelembevételével a zajexpozícióból eredő kockázatokat a forrásnál
kell megszüntetni vagy a lehető legkisebbre csökkenteni.
Ennek alapján az említett 5. cikk (1) bekezdésének második albekezdése úgy rendelkezik, hogy az ilyen kockázatok csökkentése
az általános megelőzési elveken alapul, és részletesen felsorolja az e cél elősegítésére alkalmas intézkedéseket.
A 2003/10 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének megfelelően a munkáltató a zajexpozíció csökkentését célzó intézkedésprogramot
állít össze, és hajt végre, ha a felső expozíciós beavatkozási határértéket túllépik. Ennek alapján ezen irányelv 3. cikke
(1) bekezdésének b) pontjából és (2) bekezdésének második mondatából az következik, hogy ezen expozíciós határértéket 85 dB(A)
mértékben rögzítik, amelyet az egyéni hallásvédők használata hatásának figyelmen kívül hagyásával kell mérni.
Ezt követően az említett irányelv 6. cikke szerint a munkavállalóknak egyéni hallásvédőt bocsátanak a rendelkezésükre, ha
a zajexpozíció meghaladja az expozíciós beavatkozási határértéket, „amennyiben a zajexpozícióból eredő kockázatokat más eszközökkel
nem lehet kivédeni”.
Végül a 2003/10 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének megfelelően a munkavállalót érő zajexpozíció semmilyen körülmények között
sem haladhatja meg az expozíciós határértékeket, vagyis ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja és (2) bekezdésének
első mondata alapján az egyéni hallásvédők használatának hatását figyelembe véve mért 87 db(A)‑t.
Így a 2003/10 irányelv hierarchiát állít fel a munkáltatót terhelő kötelezettségek között.
Először is a munkáltató az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdése alapján köteles egy zajexpozíció csökkentését célzó
programot végrehajtani, amennyiben a munkavállalók zajexpozíciója meghaladja az egyéni hallásvédők használata hatásának a
figyelmen kívül hagyásával mért 85 dB(A)‑t.
Másodszor, a 2003/10 irányelv 6. cikke csak abban az esetben írja elő azt a kiegészítő kötelezettséget, hogy a munkavállalók
számára bocsássanak rendelkezésre egyéni hallásvédőt, ha e program nem teszi lehetővé az ilyen zajexpozíció csökkentését.
Harmadszor és utolsóként az említett irányelv 7. cikke egyedi kötelezettségeket ír elő arra az esetre, ha az egyéni hallásvédők
használata nem teszi lehetővé az expozíciós határértékek túllépésének elkerülését.
Így e rendelkezések egyértelmű megfogalmazásából és szerkezetéből az következik, hogy a munkáltató nem teljesíti a 2003/10
irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében előírt kötelezettségeit pusztán azáltal, hogy egyéni hallásvédőket bocsát a munkavállalók
rendelkezésére, hanem egy zajexpozíció csökkentését célzó programot is végre kell hajtania, amennyiben a munkavállalókat érő
zajexpozíció meghaladja az egyéni hallásvédők használata hatásának a figyelmen kívül hagyásával mért 85 dB(A)‑t.
A 2003/10 irányelv ilyen értelmezését megerősíti annak (10) preambulumbekezdése, amely szerint ezen irányelv a megelőzés elvére
épül, amely magában foglalja azt, hogy elsősorban a forrásnál csökkentik a kockázatokat, és hogy a közös védintézkedések elsőbbséget
élveznek az egyéni védintézkedésekkel szemben.
A fenti megállapításokra tekintettel az első két kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/10 irányelvet úgy kell értelmezni,
hogy egy olyan vállalkozás munkáltatója, amelynél a munkavállalók napi zajexpozíciójának szintje az egyéni hallásvédők használatának
hatását figyelmen kívül hagyva túllépi a 85 dB(A)‑t, nem teljesíti az ezen irányelvből eredő kötelezettségeket pusztán azáltal,
hogy olyan hallásvédőket bocsát e munkavállalók rendelkezésére, amelyeknek köszönhetően a napi zajexpozíció szintje 80 dB(A)
alá csökken, mivel e munkáltató köteles egy olyan műszaki vagy szervezeti intézkedésekből álló programot is végrehajtani,
amelynek a célja az ilyen zajexpozíciónak az egyéni hallásvédők használata hatásának a figyelmen kívül hagyásával mért 85 dB(A)
alá történő csökkentése.

A harmadik kérdésről
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a 2003/10 irányelvet úgy kell‑e
értelmezni, hogy megköveteli attól a munkáltatótól, aki nem hajtott végre egy, a napi zajexpozíció csökkentését célzó, műszaki
vagy szervezeti intézkedésekből álló programot, hogy akkor is fizessen bérpótlékot azon munkavállalók részére, akiket az egyéni
hallásvédők használata hatásának a figyelmen kívül hagyásával mért 85 dB(A)‑t meghaladó zajexpozíció ér, ha e munkavállalóknak
olyan hallásvédőt bocsátott a rendelkezésére, amelyeknek köszönhetően a napi zajexpozíció 80 dB(A) alá csökken.
E kérdésre tekintettel emlékeztetni kell arra, hogy a kollektív szerződés alapján azon személyek jogosultak bérpótlékra, akik
kivételesen nehéz körülmények között dolgoznak, amely nehézség adódhat zajexpozícióból.
Ennek alapján a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Tribunal Supremo jelenlegi ítélkezési gyakorlata szerint ilyen
nehézség nem áll fenn, ha az egyéni hallásvédőknek köszönhetően a fülbe jutó zaj szintje 80 dB(A) alá csökken. A kérdést előterjesztő
bíróság szerint ezen ítélkezési gyakorlat a 2003/10 irányelv olyan értelmezésén alapul, miszerint annak célja a munkavállalónak
a tényleges zajexpozícióhoz kapcsolódó egészségügyi kockázatokkal szembeni védelme. Márpedig egy ilyen megszorító értelmezés
ellentétes az irányelv hatékony érvényesülésének elvével. Egy munkáltató így pusztán azáltal kibújhatna az ilyen bérpótlék‑fizetési
kötelezettség alól, hogy munkavállalóinak egyéni hallásvédőt bocsát a rendelkezésére, azonban az említett irányelvben előírt
megelőzési kötelezettségeket illetően nem tartja tiszteletben ezen irányelv követelményeit.
E tekintetben hangsúlyozni kell ‑ amint az Európai Bizottság megjegyzi ‑, hogy a 2003/10 irányelv mint olyan nem szabályozza
sem a zajexpozícióból adódó munkaköri nehézségek miatti bérpótlékfizetést, sem annak kérdését, hogy valamely egyéni hallásvédő
hatását figyelembe kell‑e venni, vagy az figyelembe vehető‑e az ilyen bérpótlék‑fizetési kötelezettséggel járó zajexpozíció
küszöbértékének a meghatározásakor.
Így a 2003/10 irányelv nem követeli meg, hogy az ezen irányelvben előírt megelőzési kötelezettségek munkáltató általi be nem
tartását bérpótlék‑fizetési kötelezettséggel szankcionálják.
Azonban a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseire tekintettel hangsúlyozni kell, hogy az említett megelőzési kötelezettségek,
amelyeknek a célja, amennyire lehetséges, egy műszaki vagy szervezeti intézkedésekből álló program végrehajtásán keresztül
a zajexpozíció forrásnál történő csökkentése, a 2003/10 irányelv azon célkitűzésének a része, hogy védje a munkavállalók egészségét.
Ezenkívül emlékeztetni kell arra az ítélkezési gyakorlatra, miszerint valamely irányelv végrehajtásának biztosítására szánt
módozatok és eszközök megválasztásának szabadsága nem érinti az egyes címzett tagállamok arra irányuló kötelezettségét, hogy
az érintett irányelv teljes hatályának biztosítása érdekében – az irányelv céljával összhangban – valamennyi szükséges intézkedést
megtegyenek (a C‑286/06. sz. Impact‑ügyben 2008. április 15‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2483. o.] 40. pontja és az ott
hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és hogy biztosítsák azt, hogy amennyiben a szóban forgó irányelv magánszemélyek számára
jogok keletkeztetésére irányul, azok adott esetben e jogokat érvényesíthessék a nemzeti bíróságok előtt (a C‑361/88. sz.,
Bizottság kontra Németország ügyben 1991. május 30‑án hozott ítélet [EBHT 1988., I‑2567. o.] 15. pontja).
Ebből következik, hogy a nemzeti jogot úgy kell értelmezni, hogy lehetővé tegyék a munkavállalók számára, hogy ténylegesen
hivatkozhassanak a 2003/10 irányelvben előírt megelőzési kötelezettségek munkáltató általi teljesítésére, amely irányelvnek
– amint annak (10) preambulumbekezdéséből következik – pontosan a munkavállalók védelmének elősegítése a célja.
A fentiekre tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/10 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy nem
követeli meg valamely munkáltatótól, hogy csupán azért fizessen bérpótlékot azon munkavállalók részére, akiket az egyéni hallásvédők
használata hatásának a figyelmen kívül hagyásával mért 85 dB(A)‑t meghaladó zajexpozíció ér, mert nem hajtott végre egy, a
napi zajexpozíció csökkentését célzó, műszaki vagy szervezeti intézkedésekből álló programot. Azonban a nemzeti jognak olyan
megfelelő mechanizmusokat kell előírnia, amelyek biztosítják, hogy azon munkavállaló, akit az egyéni hallásvédők használata
hatásának a figyelmen kívül hagyásával mért 85 dB(A)‑t meghaladó napi zajexpozíció ér, hivatkozhasson a 2003/10 irányelv 5. cikkének
(2) bekezdésében előírt megelőzési kötelezettségek munkáltató általi teljesítésére.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2007. június 20‑i 2007/30/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a munkavállalók fizikai tényezők (zaj)
hatásának való expozíciójára vonatkozó egészségügyi és biztonsági minimumkövetelményekről szóló, 2003. február 6‑i 2003/10/EK
európai parlamenti és tanácsi irányelvet (tizenhetedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikke (1) bekezdésének értelmében)
úgy kell értelmezni, hogy egy olyan vállalkozás munkáltatója, amelynél a munkavállalók napi zajexpozíciójának szintje az egyéni
hallásvédők használatának hatását figyelmen kívül hagyva túllépi a 85 dB(A)‑t, nem teljesíti az ezen irányelvből eredő kötelezettségeket
pusztán azáltal, hogy olyan hallásvédőket bocsát e munkavállalók rendelkezésére, amelyeknek köszönhetően a napi zajexpozíció
szintje 80 dB(A) alá csökken, mivel e munkáltató köteles egy olyan műszaki vagy szervezeti intézkedésekből álló programot
is végrehajtani, amelynek a célja az ilyen zajexpozíciónak az egyéni hallásvédők használata hatásának a figyelmen kívül hagyásával
mért 85 dB(A) alá történő csökkentése.
2)
A 2007/30 irányelvvel módosított 2003/10 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy nem követeli meg valamely munkáltatótól, hogy
csupán azért fizessen bérpótlékot azon munkavállalók részére, akiket az egyéni hallásvédők használata hatásának a figyelmen
kívül hagyásával mért 85 dB(A)‑t meghaladó zajexpozíció ér, mert nem hajtott végre egy, a napi zajexpozíció csökkentését célzó,
műszaki vagy szervezeti intézkedésekből álló programot. Azonban a nemzeti jognak olyan megfelelő mechanizmusokat kell előírnia,
amelyek biztosítják, hogy azon munkavállaló, akit az egyéni hallásvédők használata hatásának a figyelmen kívül hagyásával
mért 85 dB(A)‑t meghaladó napi zajexpozíció ér, hivatkozhasson a 2003/10 irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében előírt megelőzési
kötelezettségek munkáltató általi teljesítésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.