CELEX: 62012CJ0082
Kaudsed maksud
Aktsiis
Direktiiv 92/12/EMÜ
Artikli 3 lõige 2
Mineraalõlid
Jaemüügi maks
Mõiste „eriotstarve”
Pädevuste üleandmine autonoomsetele piirkondadele
Rahastamine
Ette kindlaks määratud kasutamine
Tervishoiu ja keskkonnaga seotud kulutused

Eelotsuse küsimus puudutab nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta (
EÜT L 76, lk 1
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 179) artikli 3 lõike 2 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Transportes Jordi Besora SL (edaspidi „TJB”) ja Generalitat de Catalunya vahelises kohtuvaidluses Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (Tarragona aktsiisi kogumise amet) otsuse üle, millega viimane keeldus TJB‑le tagastamast teatavate mineraalõlide müümisel tasutud maksu (
Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos
, edaspidi „IVMDH”).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 92/12 artikli 3 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse ühenduse tasandil järgmistele toodetele, nagu need on määratletud asjaomastes direktiivides:
—
mineraalõlid,
[…]
2.   Lõikes 1 loetletud kaubale võib kehtestada teisi eriotstarbelisi kaudseid makse, kui need on kooskõlas aktsiisi ja käibemaksu puhul kohaldatavate maksustamiseeskirjadega maksubaasi ning maksu arvutamise, sissenõudmise ja järelevalve kohta.”
Hispaania õigus
27. detsembri 2001. aasta seaduse 24/2001 maksu-, haldus-, ja sotsiaalmeetmete kohta (Ley 24/2001, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social,
BOE
nr 313, 31.12.2001, lk 50493) (mida on muudetud 30. detsembri 2002. aasta seadusega 53/2002 maksu-, haldus-, ja sotsiaalmeetmete kohta (Ley 53/2002, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden,
BOE
nr 313, 31.12.2002, lk 46086, edaspidi „seadus 24/2001”)) artikliga 9 kehtestas Hispaania seadusandja IVMDH, seda maksu hakati kohaldama 1. jaanuarist 2002.
Seaduse 24/2011 artikli 9 lõike 1 punktid 1–3 on sõnastatud järgmiselt:
„1.
[IVMDH] on kaudne maks, millega vastavalt käesoleva seaduse sätetele maksustatakse teatavate mineraalõlide tarbimist ning mis on ühekordsena sissenõutav selle esemelises kohaldamisalas asuvate kaupade jaemüügilt.
2.
Maksu ülekandmist autonoomsetele piirkondadele reguleerivad sätted, mis sisalduvad õigusnormides, millega reguleeritakse riiklike maksude ülekandmist autonoomsetele piirkondadele ning iga piirkonna puhul sisalduvad nende maksude ulatus ja kohaldamise tingimused vastavates ülekandmist käsitlevates seadustes.
3.
Kõnealusest aktsiisist saadav tulu suunatakse tervikuna tervishoiukulude rahastamiseks vastavalt riiklikul tasemel kehtestatud objektiivsetele kriteeriumidele. Ilma et see mõjutaks eelnevat, võib osa tuludest, mis on saadud [piirkondlikest] maksumääradest, suunata keskkonnaalase tegevuse rahastamiseks, mis samuti määratakse kindlaks samasuguste kriteeriumide alusel.”
Seaduse artikli 9 lõike 3 kohaselt on kõnealuse maksu kohaldamisalas järgmised mineraalõlid: bensiin, diislikütus, kütteõli ja parafiin, mida ei kasutata katlakütusena.
Nimetatud seaduse artikli 9 lõike 4 punkt 1 määratleb jaemüügina järgmised tehingud:
„a)
esemelisse kohaldamisalasse kuuluvate kaupade müük või tarnimine, mis on mõeldud ostjatele vahetuks tarbimiseks. Igal juhul loetakse „jaemüügiks” müük, mis toimub punkti 2 alapunktis a nimetatud üldsusele, sõltumata ostetud kauba otstarbest;
b)
esemelisse kohaldamisalasse kuuluva kauba import ja ühendusesisene soetamine, kui see on otseselt suunatud importijale või ostjale tarbimiseks teenindusjaamas.”
Seaduse 24/2001 artikli 9 lõige 8 määratleb IVMDH sissenõutavuse järgmiselt:
„1.
Aktsiis on sissenõutav hetkest, kui esemelisse kohaldamisalasse kuuluvad kaubad on antud omandajate käsutusse, või olenevalt olukorrast hetkel, kui neid oma tarbeks kasutatakse, tingimusel et 28. detsembri 1992. aasta seaduse 38/1992 artikli 4 lõikes 20 sätestatud peatamise kord on lõpule viidud.
2.
Lõike 4 punkti 1 alapunktis b märgitud impordi korral on maks sissenõutav, kui esemelisse kohaldamisalasse kuuluvad kaubad on antud importijate käsutusse, tingimusel et nende toodete importimine tarbimise eesmärgil ja seaduse 38/1992 artikli 4 lõikes 20 sätestatud peatamise kord on lõpule viidud.”
Seaduse 24/2001 artikli 9 lõige 9 sätestab, et maksubaasi moodustab maksustatavate kaupade kogus.
Sama seaduse artikli 9 lõige 10 määratleb maksumäära järgmiselt:
„1.
Maksustatavale kaubale kohaldatav maksumäär koosneb riikliku ja [autonoomse piirkonna] maksumäära summast.
2.
Riiklik maksumäär on järgmine:
[…]
3.
[Piirkondlikku] maksumäära reguleerivad 27. detsembri 2001. aasta uue autonoomsete piirkondade ja linnade rahastamise süsteemi fiskaal- ja haldusmeetmete seaduse 21/2001 (Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía, 27.12.2001,
BOE
nr 313, 31.12.2001, lk 50383) sätted ja selle kiidab heaks autonoomne piirkond. Kui autonoomne piirkond ei ole ühtki maksumäära heaks kiitnud, koosneb maksumäär üksnes riiklikust maksumäärast […]
[…]”
Seaduse 24/2001 artikli 9 lõige 11 näeb ette, et maksukohustuslased on kohustatud tasumisele kuuluva maksu summad kandma üle kaupade omandajatele, kes on kohustatud seda tasuma, välja arvatud siis, kui maksukohustuslane on nimetatud kaupade lõpptarbija.
IVMDH kanti autonoomsetele piirkondadele üle seaduse 21/2001 alusel.
IVMDH autonoomne maksumäär, mis on kohaldatav Kataloonia autonoomses piirkonnas alates 1. augustist 2004, on kehtestatud 16. juuli 2004. aasta seadusega 7/2004 fiskaal- ja haldusmeetmete kohta (Ley 7/2004, de medidas fiscales y administrativas,
BOE
nr 235, 29.9.2004, lk 32391).
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
TJB, kes on Kataloonia autonoomses piirkonnas asuv veoettevõtja, tasus lõpptarbijana maksustamisaastatel 2005–2008 tasumisele kuulunud IVMDH kokku summas 45632,38 eurot.
TJB taotles 30. novembril 2009 aktsiisi kogumise ametilt nimetatud summa tagastamist, olles seisukohal, et IVMDH on vastuolus direktiivi 92/12 artikli 3 lõikega 2, kuna sellel maksul on üksnes eelarveline eesmärk ja see ei vasta EL käibemaksualaste õigusnormide ega aktsiisimaksude struktuurile osas, mis puudutab selle maksu sissenõutavust.
Aktsiisi kogumise amet jättis 1. detsembri 2009. aasta otsusega TJB taotluse rahuldamata.
Tribunal Económico Administrativo Regional de Cataluña (Kataloonia piirkondlik maksukohus) jättis selle otsuse peale esitatud TJB apellatsioonkaebuse 10. juuni 2010. aasta otsusega rahuldamata.
Viimati nimetatud otsuse peale esitatud kassatsioonkaebuse osas on Tribunal Superior de Justicia de Cataluñal (Kataloonia kõrgeim kohus) kahtlusi, kas IVMDH on kooskõlas direktiivi 92/12 artikli 3 lõikega 2. Nimetatud kohus soovib teada, kas seda maksu võib käsitada eriotstarbelise maksuna nimetatud sätte mõttes, kuna selle eesmärk on rahastada – lisaks vajadusel keskkonna-alastele kuludele – autonoomsetele piirkondadele üle antavaid uusi pädevusi tervishoiuvaldkonnas, olgugi et selle direktiiviga kehtestatud aktsiis juba käsitleb tervise ja keskkonna kaitset. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab muu hulgas, et IVMDH sissenõutavust käsitlevad eeskirjad ei vasta aktsiise käsitlevatele eeskirjadele, kuna see on sissenõutav müümise korral lõpptarbijale, ega käibemaksualastele eeskirjadele, kuna nimetatud maksu ei nõuta sisse igas tootmise ja turustamise etapis.
Neil tingimustel otsustas Tribunal Superior de Justicia de Cataluña menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 92/12] artikli 3 lõiget 2 ja eelkõige nõuet, et asjaomane maks peab olema „eriotstarbeline”,
a)
tuleb tõlgendada nii, et see nõuab, et taotletud eesmärki ei ole võimalik saavutada muu ühtlustatud maksu abil?
b)
tuleb tõlgendada nii, et tegemist on pelgalt eelarvelise eesmärgiga siis, kui konkreetne maks on kehtestatud samaaegselt teatud pädevuste üleminekuga autonoomsetele piirkondadele, millele omakorda antakse üle maksutulu, et võimaldada neil osaliselt katta ülekantud pädevustega tekkivaid kulusid, kuna autonoomsetes piirkondades võivad maksumäärad erineda?
c)
Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, siis kas mõistet „eriotstarve” tuleb tõlgendada nii, et sellel peab olema üksainus eesmärk või võib sellel olla ka mitu erinevat eesmärki, mille hulgas on ka puhtalt eelarveline eesmärk, mis on suunatud teatavate pädevuste rahastamiseks?
d)
Kui vastus eelmisele küsimusele lubab erinevate eesmärkide esinemist, siis kui suurt tähtsust tuleb direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 tähenduses asjaomasele eesmärgile omistada, et see täidaks nõude, mille kohaselt peab maks olema „eriotstarbeline” vastavalt Euroopa Kohtu praktikas esitatud tähendusele? Mis kriteeriumide alusel tuleb piiritleda peamist otstarvet kõrvalisest otstarbest?
2.
Kas [direktiivi 92/12] artikli 3 lõikega 2, eelkõige tingimusega, et maksud peavad olema kooskõlas aktsiisi ja käibemaksu puhul kohaldatavate maksustamiseeskirjadega maksu sissenõudmise kohta,
a)
on vastuolus ühtlustamata kaudne maks (nagu IVMDH), mis on sissenõutav hetkel, kui toimub kütuse jaemüük lõpptarbijale, erinevalt ühtlustatud maksust (mineraalõlide maks, mis on sissenõutav hetkel, kui kaubad viiakse välja viimasest maksulaost) või käibemaksust (mis, olgugi et see on sissenõutav samuti hetkel, kui toimub lõplik jaemüük, on sissenõutav ka tootmis- ja turustamisprotsessi igas etapis), seetõttu, et see ei ole kooskõlas – vastavalt Euroopa Kohtu otsusele
C-437/97: EKW ja Wein & Co. (EKL 1997, lk I-1157
, punkt 47) – ühe või teise viidatud maksustamismeetodi üldise ülesehitusega, nagu need on ühenduse õigusnormides reguleeritud?
b)
Kui vastus eelmisele küsimusele on eitav, siis kas seda tuleb tõlgendada nii, et kooskõla tingimus on täidetud ilma, et sissenõudmise tingimused kattuks, pelgalt seetõttu, et ühtlustamata kaudne maks (käesoleval juhul IVMDH) ei sekku aktsiiside või käibemaksu sissenõudmise tavapärasesse toimimisse selles tähenduses, et see ei takista ega raskenda seda?”
Eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib eelotsuse küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, sisuliselt seda, kas direktiivi 92/12 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad mineraalõlide jaemüügile sellise maksu nagu põhikohtuasjas arutusel olev maks IVMDH.
Selles osas tuleb meenutada, et direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 kohaselt võib mineraalõlisid maksustada ka mõne muu kaudse maksuga peale selle direktiiviga kehtestatud aktsiisi, kui esiteks on neil üks või mitu eriotstarvet ja teiseks, see on kooskõlas aktsiisi või käibemaksu puhul kohaldatavate eeskirjadega maksubaasi ning maksu arvutamise, sissenõudmise ja järelevalve kohta (vt eespool viidatud kohtuotsus EKW ja Wein & Co., punkt 30).
Need kaks tingimust, mille mõte on hoida ära kaudseid lisamakse, mis sobimatult takistaksid kaubandust (24. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-434/97: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2000, lk I-1129
, punkt 26, ning eespool viidatud kohtuotsus EKW ja Wein & Co., punkt 46), nagu tuleneb nimetatud sätte sõnastusest, on kumulatiivsed.
Mis puudutab esimest tingimust, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selle sätte kohaselt peavad muud kaudsed maksud kui aktsiisid olema kehtestatud „eriotstarbeks” direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes, mitte üksnes eelarvehuvidest lähtuvalt (vt eespool viidatud kohtuotsused komisjon
vs
. Prantsusmaa, punkt 19; EKW ja Wein & Co., punkt 31, ning 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-491/03: Hermann, EKL 2005, lk I-2025
, punkt 16).
Antud juhul on selge, et IVMDH tulusid kasutati autonoomsetes piirkondades, et rahastada viimastel teatavate pädevuste elluviimist. Nagu nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast teabest, tuleneb selle maksu määr riigi tasandil kehtestatud maksumäära ja vastava autonoomse piirkonna kehtestatud maksumäära summast (edaspidi „autonoomne maksumäär”).
Siinkohal tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et maksutulu tekitamise pädevuse andmise kaudu kohaliku omavalitsuse autonoomia tugevdamine ise lähtub üksnes eelarvehuvidest, mis ei saa üksi kujutada endast eriotstarvet direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes (eespool viidatud kohtuotsus EKW ja Wein & Co., punkt 33).
Generalitat de Catalunya ja Hispaania valitsus, keda toetavad Kreeka ja Prantsuse valitsus, väidavad siiski, et IVMDH tulud suunatakse autonoomsetele piirkondadele mitte üldviisil puhtalt eelarvehuvides nende finantsvõimekuse tõstmiseks, vaid eesmärgiga leevendada koormust, mille toob kaasa neile tervishoiu ja keskkonna valdkonnas üle antud pädevuste teostamine. Seaduse 24/2001 artikli 9 lõike 1 punkti 3 alusel tuleb selle maksu tulud, mis on pärit riigi tasandil kehtestatud maksumäärast ja asjaomase autonoomse piirkonna kehtestatud maksumäärast, tingimata eraldada tervishoiukulude katmiseks, samas kui viimati nimetatud määrast tuleneva osa võib vastavalt vajadusele eraldada keskkonnakulude katmiseks. Erinevalt aktsiisist, mis puudutab konkreetselt puhtalt eelarvetulude kogumist, aitab IVMDH oma ülesehituse ja toimega kaasa mineraalõlide tarbimisega seotud sotsiaalkulutuste vähendamise eriotstarbele.
Sellega seoses tuleb esmalt sedastada, et kuna igal maksul on alati eelarveline eesmärk, siis pelgalt asjaolust, et IVMDH‑l on eelarveline eesmärk, iseenesest ei piisa – ilma et see muudaks direktiivi 92/12 artikli 3 lõiget 2 sisutühjaks – selleks, et välistada selle maksu käsitamist eriotstarbelisena selle sätte mõttes (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus EKW ja Wein & Co., punkt 33).
Lisaks, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 26 ja 27 märkis, võib sellise maksu nagu IVMDH tulu ette kindlaks määratud kasutamine sellistes kohalikes omavalitsustes nagu autonoomsed piirkonnad riigi poolt neile üle antavate tervishoiu- ja keskkonna-alaste pädevuste rahastamiseks, kujutada endast asjaolu, mida tuleb arvesse võtta, et välja selgitada eriotstarbe olemasolu direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus EKW ja Wein & Co., punkt 35).
Samas selline kasutamine, mille näol on tegemist pelgalt liikmesriigi eelarve sisemise korraldamise viisiga, ei saa sellisena endast kujutada piisavat tingimust, kuna iga liikmesriik võib näha ette, et maksutulu, hoolimata taotletavast eesmärgist, suunatakse konkreetsete kulutuste rahastamiseks. Vastupidisel juhul võiks iga eesmärki pidada eriotstarbeliseks direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes, mis jätaks direktiiviga kehtestatud ühtlustatud aktsiisi ilma selle kasulikust mõjust ja läheks vastuollu põhimõttega, mille kohaselt tuleb erisätet nagu artikli 3 lõiget 2 tõlgendada täht-tähelt.
Selleks, et maksu saaks käsitada eriotstarbelisena nimetatud sätte mõttes, on seevastu vaja, et sellise maksu nagu IVMDH enda eesmärk oleks tagada tervise ja keskkonna kaitse. Nii on see eelkõige juhul, kui – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 28 ja 29 märkis – maksutulu tuleb tingimata kasutada selleks, et vähendada nimetatud maksuga maksustatavate mineraalõlide kasutamisega konkreetselt seotud sotsiaal- ja keskkonnakulusid, nii et maksutulu kasutamise ja kõnealuse maksu eesmärgi vahel oleks otsene seos.
Samas on põhikohtuasjas selge, et IVMDH tulusid peavad autonoomsed piirkonnad kasutama üldiseks tervisehoiukulude katteks ja mitte üksnes nende kulude katteks, mis on konkreetselt seotud maksustatavate mineraalõlide kasutamisega. Üldiseid kulusid saab rahastada mistahes maksu tuludest.
Lisaks nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast teabest, et kõnealused siseriiklikud õigusnormid ei näe ette IVMDH tulude keskkonnaalastel eesmärkidel ette kindlaks määratud kasutamise mehhanismi. Ette kindlaks määratud kasutamisotstarbe puudumisel saab sellist maksu nagu IVMDH – nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktides 25 ja 26 – käsitada maksuna, mis on ise mõeldud tagama keskkonna kaitset, ja järelikult eriotstarbelise maksuna direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes vaid siis, kui see on oma ülesehituse mõttes eelkõige maksustatava valdkonna või maksumäära osas tegelikult ette nähtud konkreetselt kütuste kasutamist pidurdama või hoopis julgustama mingi teiselaadse toote kasutamist, mida peetakse tervishoiu või keskkonnahoiu seisukohast vähem kahjulikuks.
Samas ei nähtu Euroopa Kohtule esitatud dokumentidest, et põhikohtuasjas on see nii, ja pealegi ei toeta viimasele esitatud kirjalikes seisukohtades miski, et IVMDH‑le oleksid omased sellised tunnused.
Sellest tuleneb, et niisugust maksu nagu põhikohtuasjas arutusel olev IVMDH, mille kohta nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast teabest, et käesoleval hetkel on see osa ühtlustatud aktsiisimäärast, ei saa käsitada eriotstarbelisena direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes.
Seega tuleb järeldada – ilma et oleks vaja analüüsida, kas teine artikli 3 lõikes 2 esitatud tingimus, mis puudutab aktsiiside või käibemaksu valdkonnas kohaldatavate maksustamiseeskirjade järgimist, on täidetud –, et antud sätet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui niisugust maksu nagu IVMDH saab pidada maksuks, mis vastab nimetatud sätte nõuetele.
Seega tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 92/12 artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad mineraalõli müügile sellise maksu nagu põhikohtuasjas kõne all olev maks IVMDH, kuna seda maksu ei saa käsitada antud sätte mõttes eriotstarbelisena, kui selle maksu eesmärk, mis on mõeldud rahastama asjaomaste omavalitsuste pädevuste teostamist tervishoiu ja keskkonna valdkonnas, iseenesest ei ole tagada tervise ja keskkonna kaitset.
Kohtuotsuse ajalise mõju piiramine
Generalitat de Catalunya ja Hispaania valitsus palusid oma kirjalikes seisukohtades Euroopa Kohtul piirata käesoleva kohtuotsuse ajalist mõju, kui viimane peaks otsustama, et sellise maksu nagu põhikohtuasjas kõnealuse IVMDH kehtestamine on vastuolus direktiivi 92/12 artikli 3 lõikega 2.
Oma taotluse põhjendamiseks juhivad Generalitat de Catalunya ja Hispaania valitsus Euroopa Kohtu tähelepanu esiteks tõsistele rahalistele tagajärgedele, mille selline kohtuotsus kaasa tooks. IVMDH on põhjustanud mitu kohtuvaidlust. Samas seaks kohustus maksta tagasi see maks, mille tulu ajavahemikus 2002–2011 on ligikaudu 13 miljardit eurot, ohtu avaliku tervishoiusüsteemi rahastamise autonoomsetes piirkondades.
Teiseks väidavad nad, et Euroopa Komisjoni tegutsemisviisi arvesse võttes olid nad heas usus veendunud, et nimetatud maks on liidu õigusega kooskõlas. Komisjoni teenistustel, kellega Hispaania ametivõimud enne maksu kehtestamist konsulteerisid, ei olnud ametivõimudele 14. juunil 2001 saadetud arvamuses vastuväiteid võimalusele kehtestada maks, mille eesmärk on rahastada autonoomsetele piirkondadele üle antud pädevusi tervise ja keskkonna valdkonnas, vaid nad nägid üksnes ette tingimused, mis võimaldavad IVMDH viia liidu õigusega kooskõlla. Pealegi ei ole Hispaania ametivõimudel olnud kunagi kahtlust selles, et nimetatud maks on liidu õigusega kooskõlas. Lisaks peatati mitmeks aastaks liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlus, mille komisjon algatas 2002. aastal. Ning lõpuks, pärast seda, kui komisjon selle menetluse oli algatanud, arvasid Hispaania ametiasutused IVMDH 27. aprilli 2012. aasta konstitutsioonilise seadusega 2/2012 eelarvetasakaalu ja finantsilise jätkusuutlikkuse kohta (Ley Orgánica 2/2012, de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera,
BOE
nr 103, 30.4.2012, lk 32653) mineraalõlide aktsiisi hulka.
Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et tõlgendus, mille Euroopa Kohus talle ELTL artikliga 267 antud pädevust kasutades liidu õigusnormile annab, selgitab ja täpsustab selle sätte tähendust ja ulatust nii, nagu seda peab või peaks mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise hetkest. Sellest järeldub, et kohus võib kohaldada ja peab kohaldama õigusnormi selles tõlgenduses isegi õigussuhetele, mis on tekkinud enne eelotsusetaotlust, kui peale selle on täidetud nimetatud normi kohaldamise pädevusega kohtutele hagi esitamise tingimused (vt eelkõige 17. veebruari 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-453/02 ja C-462/02: Linneweber ja Akritidis, EKL 2005, lk I-1131
, punkt 41; 6. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-292/04: Meilicke jt, EKL 2007, lk I-1835
, punkt 34, ning 10. mai 2012. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑338/11–C‑347/11: Santander Asset Management SGIIC jt, punkt 58).
Seetõttu võib Euroopa Kohus vaid äärmistelt erandlikel juhtudel, kohaldades liidu õiguskorrale omast õiguskindluse üldpõhimõtet, piirata kõikide huvitatud isikute võimalust tugineda mõnele tema tõlgendatud õigusnormile, et vaidlustada heauskselt loodud õigussuhteid. Sellise piiramise otsustamiseks peab olema täidetud kaks peamist tingimust, s.o huvitatud isikute heausksus ja oluliste häirete oht (vt eelkõige 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-402/03: Skov ja Bilka, EKL 2006, lk I-199
, punkt 51; 3. juuni 2010. aasta otsus kohtuasjas
C-2/09: Kalinchev, EKL 2010, lk I-4939
, punkt 50, ja eespool viidatud kohtuotsus Santander Asset Management SGIIC jt, punkt 59).
Konkreetsemalt on Euroopa Kohus kasutanud seda lahendust vaid kindlaksmääratud asjaoludel, kui esines raskete majanduslike tagasilöökide tekkimise oht, mis tulenes eelkõige arvatavalt õiguspäraselt kehtivate õigusnormide alusel heas usus loodud õigussuhete suurest arvust, ja kui ilmnes, et objektiivne ja märkimisväärne ebakindlus liidu õigusnormide reguleerimisala suhtes, mis võis olla tingitud ka teiste liikmesriikide või komisjoni käitumisest, viis selleni, et eraõiguslikud isikud ja siseriiklikud ametiasutused tegutsesid liidu õigusnormide vastaselt (vt eelkõige 27. aprilli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-423/04: Richards, EKL 2006, lk I-3585
, punkt 42; eespool viidatud kohtuotsused Kalinchev, punkt 51, Santander Asset Management SGIIC jt, punkt 60).
Mis puudutab esimesena nimetatud heausksuse kriteeriumi, siis tuleb antud juhul sedastada, et lisaks asjaolule, et eespool viidatud kohtuotsuses EKW ja Wein & Co., mis tehti 2000. aastal, oli Euroopa Kohus juba teinud otsuse maksu kohta, millel on IVMDH‑ga analoogsed tunnused direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 2 mõttes, ei nähtu ühestki Generalitat de Catalunya ega Hispaania valitsuse – erinevalt sellest, mida nad ise väidavad – esitatud tõendist, et komisjon oleks kordagi andnud ametivõimudele mõista, et IVMDH on selle sättega kooskõlas.
Sellega seoses tuleb märkida, et komisjoni teenistuste antud arvamuses, millele tuginevad Generalitat de Catalunya ja Hispaania valitsus, oli selgelt öeldud, et sellise mineraalõlide maksu kehtestamine, mille summa autonoomsete piirkondade kaupa varieerub – nagu pakkusid välja Hispaania ametivõimud –, oli liidu õigusega vastuolus. Eelkõige rõhutasid nimetatud teenistused, et sellist maksu saab pidada direktiivi 92/12 artikli 3 lõikega 2 kooskõlas olevaks vaid siis, kui esineb otsene seos selle maksu summa ja tervise või keskkonnakaitsega seotud probleemide vahel, mida see maks peaks leevendama, ja tingimusel, et see ei ole sissenõutav mineraalõlide tarbimiseks ringlusse lubamise hetkel. Lisaks tuleb nentida, et juba 2003. aastal, s.o. IVMDH jõustumisele järgneval aastal, algatas komisjon nimetatud maksuga seoses Hispaania Kuningriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse.
Neil asjaoludel ei saa nõustuda sellega, et Generalitat de Catalunya ja Hispaania valitsus tegutsesid heas usus, jättes IVMDH kehtima rohkem kui kümneks aastaks. Asjaolu, et viimased olid veendumusel, et see maks oli kooskõlas liidu õigusega, ei sea viimati nimetatud tõdemust kahtluse alla.
Sellisel juhul ei oma, vastupidi Hispaania valitsuse väidetele, tähtsust asjaolu, et komisjon, võimaldades teisel liikmesriigil 2004. aastal volitada selle liikmesriigi kohalikke omavalitsusi suurendama mineraalõlide aktsiise, oli nõus aktsepteerima fiskaalmeedet, mis on analoogne meetmega, mille Hispaania ametivõimud esitasid komisjoni teenistustele enne IVMDH vastuvõtmist.
Võttes arvesse, et eespool käesoleva kohtuotsuse punktis 41 märgitud kriteerium ei olnud täidetud, ei ole vaja kontrollida, kas täidetud on oluliste häirete ohtu puudutav kriteerium.
Tuleb siiski meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei õigusta eelotsusena tehtud otsusest liikmesriigile tulenevad majanduslikud tagajärjed iseenesest selle otsuse mõju ajalist piiramist (vt 20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-184/99: Grzelczyk, EKL 2001, lk I-6193
, punkt 52 ja 15. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-209/03: Bidar, EKL 2005, lk I-2119
, punkt 68, eespool viidatud kohtuotsused Kalinchev, punkt 52, ja Santander Asset Management SGIIC jt, punkt 62).
Vastasel juhul oleks suhtumine ühenduse õiguse kõige tõsisematesse rikkumistesse leebem, sest tõenäoliselt on just neil rikkumistel liikmesriikidele kõige suurem finantsmõju. Lisaks sellele vähendaks kohtuotsuse ajalise mõju piiramine üksnes sellistel kaalutlustel märkimisväärselt kohtuliku kaitse mõju, mis maksumaksjatele tuleneb liidu maksualastest õigusnormidest (11. augusti 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-367/93-C-377/93: Roders jt, EKL 1995, lk I-2229
, punkt 48).
Nendest kaalutlustest tuleneb, et puudub alus piirata käesoleva kohtuotsuse ajalist mõju.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 3 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad teatavate mineraalõlide müügile sellise maksu nagu põhikohtuasjas arutusel olev mineraalõlide müügi maks (
Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos
), kuna seda maksu ei saa käsitada antud sätte mõttes eriotstarbelisena, kui selle maksu eesmärk, mis on mõeldud rahastama asjaomaste omavalitsuste pädevuste teostamist tervishoiu ja keskkonna valdkonnas, iseenesest ei ole tagada tervise ja keskkonna kaitset.

Allkirjad
(
*1
)   Kohtumenetluse keel: hispaania.