CELEX: 62013CJ0295
Eelotsusetaotlus
Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Liikmesriigi, milles algatati maksejõuetusmenetlus, kohtute pädevus lahendada maksejõuetusele tuginevat hagi kostja vastu, kelle elukoht on kolmandas riigis
Äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, milles nõutakse niisuguste väljamaksete hüvitamist, mis on tehtud pärast selle äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (
EÜT L 160, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191) artikli 3 lõiget 1 ning tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni, mis allkirjastati 30. oktoobril 2007 ja mille sõlmimine kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (
ELT 2009, L 147, lk 1
; edaspidi „Lugano II konventsioon”), artikli 1 lõike 2 punkti b, artikli 5 punkti 1 alapunkte a ja b ning artikli 5 punkti 3.
Taotlus on esitatud G.T. GmbH pankrotihalduri H (edaspidi „G. T.”) ja H. K. vahelises kohtuvaidluses seoses nõudega hüvitada väljamaksed, mille viimane tegi G. T. juhatuse liikmena pärast selle äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
Lugano II konventsiooni artikkel 1 „Reguleerimisala” näeb ette:
„1.   Käesolevat konventsiooni kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjade suhtes iga liiki kohtutes. [...]
2.   Käesolevat konventsiooni ei kohaldata:
[...]
b)
pankrotimenetluste, maksejõuetute äriühingute või teiste juriidiliste isikute likvideerimismenetluste, kohtumenetluste, kokkuleppe- ja muude samalaadsete menetluste suhtes;
[...]”
Konventsiooni artiklis 5 „Valikuline kohtualluvus” on sätestatud:
„Isikut, kelle alaline elukoht on käesoleva konventsiooniga seotud riigis, saab kaevata käesoleva konventsiooniga seotud teises riigis:
a)
lepingutega seotud asjade puhul selle paiga kohtusse, kus tuli täita lepingus sätestatud kohustus;
b)
kui ei ole kokku lepitud teisiti, käsitatakse käesoleva sätte kohaldamisel asjaomase kohustuse täitmise kohana:
—
müügi puhul kohta käesoleva konventsiooniga seotud riigis, kus lepingu kohaselt kaubad üle anti või oleks tulnud üle anda;
—
teenuste osutamise puhul kohta käesoleva konventsiooniga seotud riigis, kus lepingu kohaselt teenuseid osutati või oleks tulnud osutada;
[...]
3.   kahju õigusvastase tekitamise puhul selle paiga kohtusse, kus kahjustav sündmus on toimunud või võib toimuda;
[...]”
Liidu õigus
Määruse nr 1346/2000 artikli 3 „Rahvusvaheline kohtualluvus” lõikes 1 on sätestatud:
„Maksejõuetusmenetluste algatamiseks on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Äriühingu või muu juriidilise isiku puhul peetakse vastupidiste tõendite puudumisel tema põhihuvide keskmeks registrijärgset asukohta.”
Vastavalt nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT 2001, L 12, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikli 1 lõike 2 punktile b ei kohaldata seda määrust „pankrotimenetluste, maksejõuetute äriühingute või teiste juriidiliste isikute likvideerimismenetluste, kohtumenetluse, kompromissi tegemise ja muude selliste menetluste suhtes”.
Saksamaa õigus
Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung’i (osaühinguseadus, edaspidi „GmbHG”) põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud redaktsiooni § 64 esimeses ja teises lauses oli sätestatud:
„Juhatuse liikmed on kohustatud hüvitama äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi. See ei kehti väljamaksete kohta, mille tegemine ka pärast nimetatud aega on kooskõlas korraliku ettevõtja hoolsusega.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja hageja on pankrotihaldur maksejõuetusmenetluses, mis algatati 1. novembril 2009 ja mis puudutab Offenbach am Mainis (Saksamaa) asutatud Saksamaa äriühingu G. T. vara. Põhikohtuasja kostja on G. T. juhatuse liige. Tema elukoht on Šveitsis.
1. juulil 2009 tegi G. T. ühele oma tütarettevõtjale ülekande summas 115000 eurot ja 8. juulil 2009 summas 100000 eurot, millest 50000 eurot maksti talle tagasi. Põhikohtuasja hageja nõuab põhikohtuasja kostjalt kui G. T. juhatuse liikmelt ülejäänud 165000 euro tagasimaksmist. Ta tugineb GmbHG § 64 esimesele ja teisele lausele ning väidab, et põhikohtuasja kostja tegi tütarettevõtjale ülekanded 1. juulil 2009 ja 8. juulil 2009, see tähendab pärast G. T. maksejõuetuks muutumist ja sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas käesolev kohtuvaidlus kuulub määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 materiaalsesse kohaldamisalasse. Nimelt tuleneb kohtuotsustest Seagon (C‑339/07,
EU:C:2009:83
) ja F‑Tex (C‑213/10,
EU:C:2012:215
), et tagasivõitmise hagi kuulub selle sätte kohaldamisalasse, sest tagasivõitmise hagi on seotud pankrotimenetlusega määruse nr 1346/2000 tähenduses, see lahendatakse otseselt pankrotimenetluse alusel ja on pankrotimenetluse või kompromissiga tihedalt seotud. Kohus kahtleb, kuidas tuleks õiguslikult liigitada hagi, mis on esitatud põhikohtuasjas ja mis tugineb GmbHG §‑le 64.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et kui vaidlusalune juhtum kuulub määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 materiaalsesse kohaldamisalasse, siis tuleb vastata küsimusele, kas see säte on kohaldatav ka olukorras, kus pankrotimenetlus algatati liidu liikmesriigis, aga kostja elu- või asukoht on kolmandas riigis, nagu käesoleval juhul Šveitsi Konföderatsioon. Nimelt, kuigi Šveitsi Konföderatsioon on Lugano II konventsiooni osalisriik, ei ole ta kõnealuse määrusega seotud.
Juhul kui Euroopa Kohus jõuab järeldusele, et määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõige 1 ei ole põhikohtuasjas käsitletavas juhtumis kohaldatav, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas põhikohtuasja vaidlus kuulub Lugano II konventsiooni artikli 1 lõike 2 punkti b materiaalsesse kohaldamisalasse. Nimelt ei kohaldata konventsiooni vastavalt sellele sättele „pankrotimenetluste, maksejõuetute äriühingute või teiste juriidiliste isikute likvideerimismenetluste, kohtumenetluste, kokkuleppe- ja muude samalaadsete menetluste suhtes”.
Neil asjaoludel otsustas Landgericht Darmstadt menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati võlgniku vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on pädevad arutama pankrotihalduri poolt võlgniku juhatuse liikme vastu esitatud hagi nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi?
2.
Kas selle liikmesriigi kohus, mille territooriumil algatati võlgniku vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on pädev arutama pankrotihalduri poolt võlgniku juhatuse liikme vastu esitatud hagi nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi, kui juhatuse liikme elukoht ei ole mõnes muus […] liikmesriigis, vaid Lugano II konventsiooni osalisriigis?
3.
Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi kuulub määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse?
4.
Kui esimeses küsimuses nimetatud hagi ei kuulu määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse ja/või kohtu asjaomane pädevus ei laiene juhatuse liikmele, kelle elukoht on Lugano II konventsiooni osalisriigis, kas siis on tegemist pankrotimenetlusega Lugano II konventsiooni artikli 1 lõike 2 punkti b tähenduses?
5.
Kui vastus neljandale küsimusele on jaatav:
a)
Kas selle liikmesriigi kohus, mille territooriumil on võlgniku asukoht, on pädev sellist hagi, nagu on nimetatud esimeses küsimuses, arutama Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alapunkti a alusel?
i)
Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi ese on lepingust tulenev nõue Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses?
ii)
Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi ese on teenuste osutamise lepingust tulenev nõue Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 1 alapunkti b tähenduses?
b)
Kas esimeses küsimuses nimetatud hagi ese on õigusvastaselt tekitatud kahju hüvitamise nõue Lugano II konventsiooni artikli 5 punkti 3 tähenduses?”
Eelotsuse küsimused
Esimese ja kolmanda küsimuse analüüs
Esimese ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on kõnealuse sätte alusel pädevad arutama pankrotihalduri poolt selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.
Põhikohtuasja hageja väidab, et määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõige 1 ei ole kohaldatav. Nimelt ei tulene põhikohtuasjas esitatud hagi otseselt maksejõuetusmenetlusest ega ole sellega tihedalt seotud. GmbHG § 64 piirdub vaid äriühingu juhatuse liikmete vastutuse reguleerimisega ning juhatuse esimehe vastu võib nõude esitada mitte üksnes maksejõuetusmenetluses, vaid ka väljaspool seda, eelkõige juhul, kui maksejõuetusmenetluse algatamise taotlus jäetakse rahuldamata asjaomase äriühingu vara ebapiisavuse tõttu.
Euroopa Komisjon seevastu leiab, et isegi kui kõik Euroopa Kohtu otsustes Gourdain (133/78,
EU:C:1979:49
) ja Seagon (
EU:C:2009:83
) kehtestatud kriteeriumid ei ole täidetud, et põhikohtuasja hagi saaks pidada hagiks, mis tuleneb otseselt maksejõuetusmenetlusest ja mis on sellega tihedalt seotud, juhindub GmbHG § 64 pankrotiõiguse alla kuuluvast eesmärgist. Selle sätte alusel esitatud hagi eesmärk on tagada piiratud vastutusega äriühingu vara säilimine maksejõuetuks muutumise korral, kaitstes kõikide võlausaldajate huve. Neil asjaoludel vastab selle hagi ja maksejõuetusmenetluse raames tehtud ettekirjutus eesmärgile tõsta maksejõuetusmenetluse tõhusust ja kiirust, kuna kohus, kes maksejõuetusmenetluse taotlust lahendab, peaks suutma teistest kohtutest kiiremini vastata küsimusele, millal asjaomane äriühing sattus seisundisse, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.
Selles osas tuleb meenutada, et arvestades määruse nr 1346/2000 kasulikku mõju, tuleb selle artikli 3 lõiget 1 tõlgendada nii, et sellega antakse liikmesriigile, mille territooriumil algatati maksejõuetusmenetlus, rahvusvaheline pädevus ka selliste hagide osas, mis tulenevad nimetatud menetlusest ja on sellega tihedalt seotud (kohtuotsus Seagon,
EU:C:2009:83
, punkt 21).
Lisaks tuleb täpsustada, et oma kohtupraktikas, mis käsitleb küsimust, kas menetlus tuleneb otse maksejõuetusmenetlusest ja on sellega tihedalt seotud, on Euroopa Kohus võtnud arvesse esiteks asjaolu, et eri liiki hagid, mida tal on tulnud lahendada, on esitatud seoses maksejõuetusmenetlusega. Teiseks on ta eelkõige määranud igal juhul kindlaks, kas hagi esitati maksejõuetusmenetluse õiguse normide või muude normide alusel (vt selle kohta kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13,
EU:C:2014:2145
, punkt 26).
Seega, mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavat hagi, mis tugineb GmbHG §‑le 64, tuleb esiteks tõdeda, et hagi on esitatud maksejõuetusmenetluses.
Teiseks, seoses asjaoluga, et GmbHG § 64 sõnastus võimaldab põhimõtteliselt esitada sama hagi olukorras, kus võlgnikust äriühingu vara suhtes ei ole algatatud ühtegi maksejõuetusmenetlust, tuleb tõdeda, et see asjaolu iseenesest ei takista liigitamast sellist hagi hagiks, mis tuleneb otse maksejõuetusmenetlusest ja on sellega tihedalt seotud, tingimusel et hagi on tõepoolest esitatud maksejõuetusmenetluse raames, nii nagu see on põhikohtuasja puhul.
Nimelt on Euroopa Kohus tõepoolest juba otsustanud, et tegemaks kindlaks hagi valdkonda, tuleb analüüsida, kas õigus või kohustus, mis on hagi alus, tuleneb tsiviil- ja kaubandusõiguse üldnormidest või maksejõuetust reguleerivatest erinormidest (kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, punkt 27).
Neid kaalutlusi ei saa aga tõlgendada nii, et maksejõuetusmenetlusest otseselt ei tulene ega sellega ei ole tihedalt seotud hagi, mille alus on säte, mis ei nõua mitte maksejõuetusmenetluse ametlikku algatamist, vaid hoopis võlgniku tegelikku maksejõuetust – seega säte, mis erinevalt kohtuotsuse Nickel & Goeldner Spedition (
EU:C:2014:2145
) aluseks olevas kohtuasjas käsitletud sätetest on erand tsiviil- ja kaubandusõiguse üldnormidest.
GmbHG § 64 sätestab aga, et võlgnikuks oleva äriühingu juhatuse liikmed on kohustatud hüvitama äriühingule väljamaksed, mis on tehtud äriühingu arvelt pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi. Kõnealune säte on seega selgelt erand tsiviil‑ ja kaubandusõiguse üldnormidest, ja seda just võlgnikuks oleva äriühingu maksejõuetuse tõttu.
Tõlgendades määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 nii, et hagide hulka, mis tulenevad otseselt maksejõuetusmenetlusest ja on sellega tihedalt seotud, ei kuulu GmbHG §‑l 64 põhinev hagi, mis on esitatud maksejõuetusmenetluses, tekitaks seega kunstliku vahetegemise viimati mainitud hagi ja võrreldavate hagide vahel, nagu sellised tagasivõitmishagid, mis olid käsitluse all kohtuotsuste Seagon (
EU:C:2009:83
) ja F‑Tex (
EU:C:2012:215
) aluseks olnud kohtuasjades, üksnes seetõttu, et viidatud §‑l 64 põhinevat hagi saab teoreetiliselt esitada ka maksejõuetusmenetluse puudumise korral. Sellise tõlgendusega, mida ei toeta ükski määruse nr 1346/2000 asjakohane säte, ei saa aga nõustuda.
Samas tuleb täpsustada, et GmbHG §‑l 64 põhinev ja väljaspool maksejõuetusmenetlust esitatud hagi võib kuuluda Lugano II konventsiooni või sobival juhul määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse. Põhikohtuasjas see nii aga ei ole.
Neil asjaoludel tuleb esimesele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on kõnealuse sätte alusel pädevad arutama pankrotihalduri poolt selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.
Teise küsimuse analüüs
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on pädevad arutama pankrotihalduri poolt selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi, kui juhatuse liikme elukoht ei ole mõnes muus liikmesriigis, vaid Lugano II konventsiooni osalisriigis, nagu see on põhikohtuasjas.
Põhikohtuasja hageja märgib, et Euroopa Kohus on seoses määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvate hagidega möönnud kohtu pädevust algatada maksejõuetusmenetlus ka juhul, kui kostja asub kolmandas riigis, kohtuotsuses Schmid (C‑328/12,
EU:C:2014:6
). Viidatud säte ei ole aga põhikohtuasjas kohaldatav, kuna see kuulub Lugano II konventsiooni kohaldamisalasse.
Komisjon rõhutab seevastu, et kohtuotsuse Schmid (
EU:C:2014:6
) aluseks olnud kohtuasjas oli kostja elukoht sarnaselt põhikohtuasja kostjaga Šveitsis. Lisaks sellele ei oma määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 tõlgendamisel tähtsust asjaolu, et kostja elukoht on kolmandas riigis, mis on Lugano II konventsiooni osalisriik.
Esiteks tuleneb selles osas käesoleva kohtuotsuse punktist 26, et põhikohtuasjas esitatud hagi, mis põhineb GmbHG §‑le 64 ja on esitatud maksejõuetusmenetluse raames, kuulub määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse.
Teiseks olgu meenutatud, et ühes kohtuasjas, mis käsitles just nimelt „pankrotimenetluste, maksejõuetute äriühingute või teiste juriidiliste isikute likvideerimismenetluste, kohtumenetluse, kompromissi tegemise ja muude selliste menetluste” väljajätmist määruse nr 44/2001 kohaldamisalast, nagu on sätestatud määruse artikli 1 lõike 2 punktis b sõnastuses, mis on identne Lugano II konventsiooni artikli 1 lõike 2 punkti b sõnastusega, on Euroopa Kohus juba leidnud, et esiteks seda väljajätmist ja teiseks määruse nr 1346/2000 kohaldamisala tuleb tõlgendada viisil, mis välistab nende õigusaktidega kehtestatud õigusnormide mistahes kattumist. Seega, kui hagi kuulub määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse, ei kuulu see määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse (vt selle kohta kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition,
EU:C:2014:2145
, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
Arvestades aga asjaomaste sätete identset sõnastust, on eelmises punktis toodud kaalutlused ülekantavad Lugano II konventsiooni artikli 1 lõike 2 punkti b tõlgendamisele. Järelikult, kuna põhikohtuasjas esitatud hagi kuulub määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõike 1 kohaldamisalasse, jääb ta välja kõnealuse konventsiooni kohaldamisalast. Seega asjaolu, et Šveitsi Konföderatsioon on Lugano II konventsiooni osapool, ei oma põhikohtuasja lahendamisel tähtsust, kuna konventsioon ei ole selle vaidluse suhtes kohaldatav.
Kolmandaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati maksejõuetusmenetlus, on pädevad arutama hagi, mis tuleneb otse sellest menetlusest ja on sellega tihedalt seotud ning mis on esitatud kostja vastu, kelle elu- või asukoht ei ole mõne liikmesriigi territooriumil (vt kohtuotsus Schmid,
EU:C:2014:6
, punktid 30 ja 39 ning seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on pädevad arutama pankrotihalduri poolt selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi, kui juhatuse liikme elukoht ei ole mõnes muus liikmesriigis, vaid Lugano II konventsiooni osalisriigis, nagu see on põhikohtuasjas.
Neljas ja viies küsimus
Kuivõrd neljas ja viies küsimus esitati eeldusel, et Euroopa Kohus vastab esimesele küsimusele eitavalt, ei ole neile küsimustele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

1.
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on kõnealuse sätte alusel pädevad arutama pankrotihalduri poolt selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi.

2.
Määruse nr 1346/2000 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selle liikmesriigi kohtud, mille territooriumil algatati äriühingu vara suhtes maksejõuetusmenetlus, on kõnealuse sätte alusel pädevad arutama pankrotihalduri poolt selle äriühingu juhatuse liikme vastu esitatud hagi, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, nõudega hüvitada äriühingule väljamaksed, mis on tehtud pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist või sellise seisundi tekkimist, kus äriühingu vara ei kata tema kohustusi, kui juhatuse liikme elukoht ei ole mõnes muus liikmesriigis, vaid tsiviil- ja kaubandusasjade kohtualluvuse ning neid käsitlevate kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni – mis allkirjastati 30. oktoobril 2007 ja mille sõlmimine kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ – osalisriigis, nagu see on põhikohtuasjas.

Allkirjad
(
*1
)   Kohtumenetluse keel: saksa.