CELEX: 62005TJ0297
IPK International
World Tourism Marketing Consultants GmbH vastaan Euroopan komissio

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY,
Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL L 248, s. 1; jäljempänä varainhoitoasetus), sellaisena kuin sitä sovelletaan esillä olevan asian
tosiseikkoihin, johdanto-osan 20 perustelukappaleessa säädetään muun muassa seuraavaa:
”– – Petostapausten varalta tässä asetuksessa on syytä viitata voimassa oleviin säännöksiin, jotka koskevat Euroopan yhteisöjen
taloudellisten etujen suojaamista ja sellaisen lahjonnan torjuntaa, jossa on osallisina Euroopan yhteisöjen virkamiehiä tai
jäsenvaltioiden virkamiehiä.”
Varainhoitoasetuksen 72 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimielin voi määrätä saamisen maksuvelvollisuuden myös muille kuin valtioille [EY] 256 artiklassa tarkoitetulla täytäntöönpanokelpoisella
päätöksellä.”
Varainhoitoasetuksen 109 artiklassa nimeltä ”Avustusten myöntämistä koskevat periaatteet” säädetään seuraavaa:
”1. Avustusta myönnettäessä on sovellettava avoimuuden ja tasapuolisen kohtelun periaatteita. Päällekkäisiä tai taannehtivia
avustuksia ei saa myöntää, ja avustettavaan toimintaan on saatava rahoitusta myös muista lähteistä.
2. Avustuksen tarkoituksena tai tuloksena ei saa olla voiton tuottaminen avustuksen saajalle.”
Varainhoitoasetuksen 119 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
Jos avustuksen saaja ei noudata lakiin tai sopimukseen perustuvia velvoitteitaan, avustuksen maksaminen keskeytetään, sitä
supistetaan tai se voidaan evätä kokonaan soveltamissäännöissä säädetyissä tapauksissa sen jälkeen, kun saajalle on tarjottu
mahdollisuus esittää omat huomautuksensa.”
Varainhoitoasetuksen soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (EYVL L 357,
s. 1; jäljempänä soveltamissäännöt), sellaisena kuin sitä sovelletaan esillä olevan asian tosiseikkoihin, varainhoitoasetuksen
119 artiklaa koskevan 183 artiklan nimeltä ”Avustuksen keskeyttäminen ja pienentäminen” 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Toimivaltainen tulojen ja menojen hyväksyjä keskeyttää avustuksen maksamisen ja menettelyvaiheesta riippuen joko pienentää
sen määrää tai pyytää avustuksen saajaa tai saajia palauttamaan asianmukaisen osuuden avustuksesta, jos
a)      hyväksytty toimi tai toimintasuunnitelma jää toteuttamatta, toteutetaan puutteellisesti tai toteutetaan vain osittain tai
myöhässä;
– –”
Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 (EYVL
L 312, s. 1) I osastossa nimeltä ”Yleiset periaatteet” säädetään seuraavaa:
”1 artikla
1. Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamiseksi annetaan yleinen säännöstö yhteisön oikeuteen kohdistuvia väärinkäytöksiä
[koskevista] yhtenäisistä tarkastuksista sekä hallinnollisista toimenpiteistä ja seuraamuksista.
2. Väärinkäytösten tunnusmerkit [täyttää] jokainen yhteisön oikeuden säännöksen tai määräyksen rikkominen, joka johtuu taloudellisen
toimijan teosta tai laiminlyönnistä ja jonka tuloksena on tai voisi olla vahinko yhteisöjen yleiselle talousarviolle tai yhteisöjen
hoidossa oleville talousarvioille, joko suoraan yhteisöjen puolesta kannettujen omien varojen vähenemisen tai lakkaamisen
taikka perusteettoman menon takia.
2 artikla
1. Hallinnolliset tarkastukset, toimenpiteet ja seuraamukset otetaan käyttöön siinä määrin, kuin ne ovat tarpeellisia yhteisön
oikeuden moitteettoman soveltamisen varmistamiseksi. Niiden on oltava tehokkaita, suhteellisia ja vakuuttavia, jotta varmistettaisiin
yhteisöjen taloudellisten etujen asianmukainen suojaaminen.
2. Hallinnollista seuraamusta ei voi määrätä, jos seuraamuksesta ei ole ennen väärinkäyttöä säädetty yhteisön säännöksellä.
Jos yhteisön säännöstöihin sisältyviä hallinnollisia seuraamuksia koskevia säännöksiä muutetaan myöhemmin, sovelletaan lievempiä
määräyksiä takautuvasti.
3. Yhteisön oikeudessa säädetään niiden hallinnollisten toimenpiteiden ja seuraamusten luonteesta ja soveltamisalasta, jotka
ovat tarpeen kyseisen säännöstön moitteettomaksi soveltamiseksi väärinkäytöksen luonteen ja vakavuuden, myönnetyn edun tai
saadun hyödyn ja vastuun asteen mukaan.
4. Jollei sovellettavasta yhteisön oikeudesta muuta johdu, sovelletaan tarkastusten toteuttamiseen ja yhteisön toimenpiteisiin
ja seuraamuksiin liittyviin menettelytapoihin jäsenvaltioiden lainsäädäntöä.
3 artikla
1. Seuraamusmenettelyn vanhentumisaika on neljä vuotta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta väärinkäytöksestä. Alakohtaisissa
säännöstöissä voidaan kuitenkin säätää lyhyemmästä määräajasta, joka ei saa olla kolmea vuotta lyhyempi.
Jatkuvien tai toistuvien väärinkäytösten osalta vanhentumisaika alkaa kulua siitä päivästä, jona väärinkäyttö on päättynyt.
Monivuotisten ohjelmien suhteen vanhentumisaika jatkuu kaikissa tapauksissa ohjelman lopulliseen päättymiseen.
Seuraamusmenettelyn vanhentuminen [katkeaa], kun toimivaltainen viranomainen antaa asianomaiselle henkilölle tiedoksi tutkimuksen
tai menettelyn vireilletulon, joka liittyy väärinkäytökseen. Vanhentumisaika alkaa kulua uudelleen jokaisesta [sen katkaisevasta]
toimesta.
Vanhentumisaika päättyy kuitenkin viimeistään sinä päivänä, jona kaksinkertaisen vanhentumisajan pituinen aika päättyy ilman,
että toimivaltainen viranomainen on määrännyt seuraamuksesta, paitsi niissä tapauksissa, joissa hallinnolli[sta] menettely[ä]
on [lykätty] 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
2. Hallinnollisesta seuraamuksesta annetun päätöksen täytäntöönpanoaika on kolme vuotta. Tämä aika alkaa siitä päivästä, jona
päätöksestä tulee lopullinen.
[Katkeamiseen] ja [keskeyttämiseen] sovelletaan kansallisen lainsäädännön asianomaisia säännöksiä.
3. Jäsenvaltiot säilyttävät mahdollisuuden soveltaa tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyä pitempää määräaikaa.” ?(
)
Asetuksen N:o 2988/95 II osastossa nimeltä ”Hallinnolliset toimenpiteet ja seuraamukset” säädetään seuraavaa:
”4 artikla
1. Kaikista väärinkäytöksistä seuraa yleensä perusteettomasti saadun etuuden periminen takaisin siten, että
–        velvoitetaan maksamaan velkana olevat tai perusteettomasti saadut summat,
–        – –
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden soveltaminen rajoitetaan saadun etuuden takaisinperimiseen, lisättynä,
jos tästä on säädetty, koroilla, jotka voidaan määritellä kiinteästi.
3. Toimet, joiden suhteen todetaan, että niiden tarkoituksena on saada asiassa sovellettavan yhteisön oikeuden tavoitteiden
vastainen etuus luomalla keinotekoisesti vaadittavat edellytykset tämän etuuden saamiseksi, johtavat tapauskohtaisesti joko
tämän etuuden epäämiseen tai sen takaisinperimiseen.
4. Tässä artiklassa säädettyjä toimenpiteitä ei pidetä seuraamuksina.
5 artikla
1. Tahallisista tai huolimattomuudesta johtuvista väärinkäytöksistä voi seurata seuraavia hallinnollisia seuraamuksia:
– –
c) yhteisön säädösten mukaan myönnetyn etuuden takaisinperiminen kokonaan tai osittain, vaikka toimija on saanut aiheettomasti
vain osan tästä etuudesta,
d) etuuden saamisen epääminen tai takaisinperiminen tietyksi väärinkäytösten jälkeiseksi ajaksi,
– –
6 artikla
1. Taloudellisten seuraamusten kuten hallinnollisten sakkojen määräämistä voidaan lykätä toimivaltaisen viranomaisen päätöksellä,
jos kyseistä henkilöä vastaan on aloitettu rikosoikeudellinen menettely samojen seikkojen perusteella, [sanotun kuitenkaan
rajoittamatta tämän asetuksen voimaantulohetkellä voimassa olleiden alakohtaisten asetusten perusteella vahvistettuja yhteisön
hallinnollisia toimenpiteitä ja seuraamuksia]. Hallinnollisen menettelyn lykkäämisestä seuraa 3 artiklassa tarkoitetun vanhentumisajan
keskeytyminen.
– –
7 artikla
Yhteisön hallinnollisia toimenpiteitä ja seuraamuksia voidaan soveltaa 1 artiklassa tarkoitettuihin taloudellisiin toimijoihin
eli luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin sekä muihin yksikköihin, jotka kansallisen lainsäädännön mukaan ovat oikeuskelpoisia,
jos nämä ovat tehneet väärinkäytöksiä. Seuraamuksia voidaan soveltaa myös väärinkäytösten toteuttamiseen osallistuneisiin
henkilöihin sekä niihin, jotka ovat vastuussa väärinkäytöksestä tai joiden on huolehdittava sen ehkäisystä.” ?(
)
Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tehtyyn Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista
koskevaan yleissopimukseen liittyvän pöytäkirjan (EYVL 1996, C 313, s. 2; jäljempänä Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen
suojaamista koskevaan yleissopimukseen liittyvä pöytäkirja) 2 artiklan (Lahjuksen ottaminen), 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tässä pöytäkirjassa tarkoitetaan lahjuksen ottamisella virkamiehen tahallista tekoa, jolla hän vaatii tai ottaa vastaan suoraan
tai kolmannen välityksellä mitä tahansa etuja itselleen tai kolmannelle tai hyväksyy lupauksen sellaisista eduista korvaukseksi
siitä, että hän toimii virkavelvollisuuksiensa vastaisesti tai jättää virkavelvollisuuksiensa vastaisesti toimimatta virkatehtävissään
tai virkatehtävien hoitamiseen liittyviä tehtäviä hoitaessaan tavalla, joka vaikuttaa tai on omiaan vaikuttamaan haitallisesti
Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin.”
Saman pöytäkirjan 3 artiklan (Lahjuksen antaminen) 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tässä pöytäkirjassa tarkoitetaan lahjuksen antamisella tahallista tekoa, jolla luvataan tai annetaan suoraan taikka kolmannen
välityksellä virkamiehelle itselleen tai kolmannelle minkä tahansa laatuinen etu siitä, että hän toimii virkavelvollisuuksiensa
vastaisesti tai pidättyy virkavelvollisuuksiensa vastaisesti toimimasta virkatehtävissään tai virkatehtävien hoitamiseen liittyviä
tehtäviä suorittaessaan siten, että se vaikuttaa tai on omiaan vaikuttamaan haitallisesti Euroopan yhteisöjen taloudellisiin
etuihin.”

Tosiseikat

Ehdotuspyyntömenettely ja Ecodata-hankkeen toteuttaminen
Euroopan parlamentti päätti varainhoitovuotta 1992 koskevassa, Euroopan yhteisöjen lopullisesti vahvistetussa yleisessä talousarviossa,
että ”ainakin 530 000 ecua [käytettäisiin] sen tukemiseen, että otetaan käyttöön tietoverkko, joka koskee [Euroopassa toteutettavia
ekologisia matkailu]hankkeita” [luku B2, momentti 7100 (matkailu)] (EYVL L 26, s. 1, 659; jäljempänä varainhoitovuotta 1992
koskeva lopullinen yleinen talousarvio).
Euroopan yhteisöjen komissio julkaisi 26.2.1992 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä ehdotuspyynnön matkailu- ja ympäristöalan
hankkeiden tukemiseksi (EYVL C 51, s. 15). Komissio totesi ehdotuspyynnössä, että se aikoi myöntää tähän tarkoitukseen 2 miljoonaa
ecua ja valita noin 25 hanketta, joiden kokonaiskustannuksista voitaisiin rahoittaa 60 prosenttia.
Kantaja, IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (jäljempänä IPK), jonka kotipaikka on Saksassa ja joka
toimii matkailualalla, esitti 22.4.1992 rahoitustukihakemuksen Ecodata-nimisestä hankkeesta (jäljempänä Ecodata-hanke), jonka
tarkoituksena oli perustaa tietopankki Euroopassa harjoitettavaa ekologista matkailua varten. IPK:n oli määrä toimia hankkeen
koordinaattorina. IPK:n oli kuitenkin tarkoitus toteuttaa työt yhdessä kolmen muun yrityksen kanssa eli ranskalaisen Innovencen,
italialaisen Tourconsultin ja kreikkalaisen 01‑Pliroforikin kanssa. Ehdotuksessa ei täsmennetty yritysten välistä tehtävänjakoa
vaan todettiin ainoastaan, että ne olivat kaikki ”matkailuun sekä informaatio- ja matkailuhankkeisiin erikoistuneita konsulttitoimistoja”.
Komissio myönsi 4.8.1992 päivätyllä kirjeellä (jäljempänä tuen myöntämispäätös) Yrityspolitiikan, kaupan, matkailun sekä osuus-
ja yhteisötalouden pääosaston (PO XXIII) linjan A (Yritystoiminnan edistäminen ja yritysympäristön parantaminen) yksikön 3
(Matkailu) päällikön Tzoanosin ehdotuksesta IPK:lle Ecodata-hanketta varten 530 000 ecun suuruisen rahoitustuen (jäljempänä
riidanalainen rahoitustuki). Komissio pyysi IPK:ta allekirjoittamaan ja palauttamaan tuen myöntämispäätöksen liitteenä olevan
”rahoitustuen saajan vakuutuksen”, jossa esitettiin mainitun tuen myöntämisedellytykset. Vakuutuksessa täsmennettiin, että
60 prosenttia tuesta maksettaisiin komission vastaanotettua IPK:n asianmukaisesti allekirjoittaman tuensaajan vakuutuksen
ja että loppuosa maksettaisiin sen jälkeen, kun komissio olisi vastaanottanut ja hyväksynyt hankkeen toteuttamista koskevat
raportit. Vakuutuksen 7 kohdassa todettiin, että tuensaaja suostuu siihen, että tuen mahdollisen loppuosan maksamisesta kieltäydytään,
jos tuensaaja ei noudata vakuutuksen 4 ja 5 kohdassa asetettuja määräaikoja, joihin mennessä hankkeen väliraportit ja selvitykset
rahoitustuen käytöstä on toimitettava. Vakuutuksen 8 kohdan mukaan tuensaaja suostuu palauttamaan perusteettomasti saadut
rahasummat komissiolle tämän pyynnöstä, jos rahoitustuen käyttöä ei ole perusteltu kuluselvityksessä. IPK allekirjoitti vakuutuksen
23.9.1992, ja se kirjattiin saapuneeksi komission PO:oon XXIII 29.9.1992.
Tzoanos kutsui 24.11.1992 IPK:n ja 01‑Pliroforikin kokoukseen, johon hankkeen kaksi muuta osapuolta eivät osallistuneet. Tzoanos
ehdotti kokouksessa, että suurin osa työstä ja varoista annettaisiin 01‑Pliroforikille. IPK kertoo vastustaneensa tätä ehdotusta.
Rahoitustuen ensimmäinen osa, eli 318 000 ecua (60 prosenttia tuen kokonaismäärästä eli 530 000 ecusta), maksettiin tammikuussa
1993.
Helmikuun lopussa 1993 Ecodata-hanketta koskeva aineisto otettiin pois Tzoanosilta. Myöhemmin häntä vastaan pantiin vireille
kurinpitomenettely, ja hänen hoitamistaan asioista käynnistettiin sisäiset tutkimukset. Kurinpitomenettelyn päätteeksi Tzoanos
pantiin viralta 1.8.1995. Sisäisessä tutkimuksessa, joka koski tuen myöntämispäätökseen johtanutta hallinnollista menettelyä,
ei sen sijaan todettu sääntöjenvastaisuuksia.
Ecodata-hankkeen toteuttamista koskevan kielteisen arviointiraportin perusteella komissio kieltäytyi 3.8.1994 tekemällään
päätöksellä (jäljempänä 3.8.1994 tehty kieltäytymispäätös tai riidanalainen päätös) maksamasta rahoitustuen toista osaa, joka
oli suuruudeltaan 212 000 ecua, ja ilmoitti aikovansa harkita mahdollisuutta tehdä päätös, jolla kyseisen tuen ensimmäinen
osa vaaditaan palauttamaan.

Menettely, joka koski 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen riitauttamista
IPK nosti 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen kumoamiseksi kanteen, josta käytiin ensimmäinen riidanalainen menettely yhteisön
tuomioistuimissa (jäljempänä ensimmäinen riidanalainen menettely).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tämän kanteen asiassa T‑331/94, IPK vastaan komissio, 15.10.1997 antamallaan
tuomiolla (Kok., s. II‑1665).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli hylkäämistä toteamalla tuomion 47 kohdassa muun muassa seuraavaa:
”– –[IPK] ei voi syyttää komissiota siitä, että [Ecodata-]hankkeen toteuttaminen on myöhästynyt. On syytä todeta, että [IPK]
odotti vuoden 1993 maaliskuuhun asti, ennen kuin se aloitti muiden hankkeeseen osallistuvien yritysten kanssa keskustelut
siitä, miten niiden tehtävät oli jaettava hankkeen toteuttamisessa, vaikka [IPK] oli hankkeen koordinaattori. [IPK] kulutti
näin ollen puolet hankkeen toteuttamiseen varatusta ajasta siten, ettei se järjellisesti edes pystynyt aloittamaan tehokasta
työskentelyä. Vaikka [IPK] on esittänyt tiettyjä todisteita siitä, että vuoden 1992 marraskuun ja vuoden 1993 helmikuun välisenä
aikana useat komission virkamiehet olivat puuttuneet häiritsevästi hankkeen toteuttamiseen, [IPK] ei kuitenkaan ole osoittanut,
että komission virkamiesten toiminnan vuoksi sillä ei ollut mitään mahdollisuutta aloittaa todellista yhteistyötä kyseisten
yritysten kanssa ennen vuoden 1993 maaliskuuta.”
IPK:n tehtyä tuomiosta valituksen yhteisöjen tuomioistuin kumosi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion ja
palautti asian sen käsiteltäväksi (asia C-433/97 P, IPK v. komissio, tuomio 5.10.1999, Kok., s. 6795).
Yhteisöjen tuomioistuin totesi tuomiossa muun muassa seuraavaa:
”15       – – [O]n todettava, että kuten valituksen kohteena olevan tuomion 47 kohdasta ilmenee, [IPK] esitti todisteita siitä, että
komission virkamiehet olivat valituksen kohteena olevan tuomion 9 ja 10 kohdassa täsmennetyllä tavalla puuttuneet hankkeen
hallintoon, mikä vaikutti todennäköisesti hankkeen moitteettomaan toteuttamiseen.
16     Tässä tilanteessa komission asiana oli osoittaa, että kyseiset komission virkamiesten toimet eivät ole vaikuttaneet
[IPK:n] mahdollisuuksiin toteuttaa hanke tyydyttävällä tavalla.
17     Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen edellyttäessään, että [IPK:n] oli
näytettävä toteen se, että komission virkamiesten toimien vuoksi sillä ei ollut mitään mahdollisuutta aloittaa tehokasta yhteistyötä
muiden hankkeessa mukana olevien yritysten kanssa.”
Saatuaan asian uudelleen käsiteltäväksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi kanteen asiassa T-331/94, IPK-München
vastaan komissio, 6.3.2001 antamallaan tuomiolla (Kok., s. II-779).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tuomiossa otsikon ”Riidan kohde” alla seuraavaa:
”34      Nyt esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta on pyydetty ratkaisemaan, onko komission päätös, jossa
se kieltäytyi maksamasta toista osaa kantajalle Ecodata-hankkeen toteuttamiseen myöntämästään [rahoitus]tuesta, lainvastainen.
Perusteet tälle kieltäytymiselle ilmenevät riidanalaisesta päätöksestä ja 30.11.1993 päivätystä kirjeestä, johon kyseisessä
päätöksessä viitataan.
35      On kuitenkin todettava, että 30.11.1993 päivätty kirje koostuu kahdesta osasta. Ensimmäinen osa eli kirjeen 1–5 kohta koskee
komission päätöstä olla maksamatta [rahoitus]tuen toista osaa, ja näin ollen se sisältää riidanalaisen päätöksen perustelut.
Toinen osa eli kirjeen 6–12 kohta koskee sitä, peritäänkö jo maksettu 60 prosenttia [rahoitus]tuesta mahdollisesti takaisin.
Komissio ei kuitenkaan vielä ole tehnyt päätöstä takaisinperinnästä.
36      Tästä seuraa, kuten komissio on todennut suullisessa käsittelyssä, että 30.11.1993 päivätyn kirjeen 6–12 kohta eivät ole osa
riidanalaisen päätöksen perusteluita. Nämä kohdat on esitetty ainoastaan sitä silmällä pitäen, että komissio mahdollisesti
tekee tulevaisuudessa päätöksen jo maksetun [rahoitus]tuen osan takaisinperinnästä. Niitä argumentteja, jotka kantaja on kanteessaan
esittänyt 30.11.1993 päivätyn kirjeen 6–12 kohdan osalta, ei siis voida tutkia.”
Pääasian osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi muun muassa seuraavaa:
”85       Kun komissio ei ole esittänyt muita argumentteja väitteidensä tueksi, on siis katsottava, ettei komissio ole näyttänyt toteen
sitä, että komission toimet, joilla pyrittiin erityisesti Studienkreisin mukaanottamiseen [Ecodata-]hankkeeseen, ’eivät – –
vaikuttaneet [IPK:n] mahdollisuuksiin toteuttaa hanke tyydyttävällä tavalla’.
86      Kun otetaan huomioon se, että ainakin kesästä 1992 15.3.1993 asti komissio oli jatkuvasti edellyttänyt [IPK:lta] Studienkreisin
mukaanottamista [Ecodata-]hankkeeseen – vaikka [IPK:n] ehdotuksessa ja [tuen myöntämis]päätöksessä ei mainittu tämän yrityksen
osallistumista hankkeeseen – mikä oli välttämättä viivästyttänyt hankkeen toteuttamista, ja kun otetaan huomioon se, että
komissio ei ole osoittanut, että tästä komission hankkeeseen puuttumisesta huolimatta [IPK] olisi pystynyt toteuttamaan hankkeen
tyydyttävällä tavalla, on syytä katsoa, että komissio on loukannut lojaalisuusvelvoitettaan kieltäytyessään maksamasta tuen
toista osaa sillä perusteella, että hanketta ei ollut saatettu päätökseen 31.10.1993.”
Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki komission argumentin Tzoanosin, 01‑Pliroforikin ja IPK:n salaisesta
yhteistyöstä, jonka komissio oli esittänyt vastineensa yhteydessä ja jota se oli täydentänyt ja tarkentanut myöhemmin kirjelmissään.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi muun muassa seuraavaa:
”88      Kuitenkin viimeksi mainitun komission toimen osalta on vielä todettava, että siltä osin kuin komissio tuo esiin Tzoanosin,
01‑Pliroforikin ja [IPK:n] välisen lainvastaisen salaisen yhteistyön – –, on tutkittava, voidaanko asiassa soveltaa fraus
omnia corrumpit -periaatetta, jonka nojalla kanne on komission mukaan hylättävä.
89      Komissio esittää tältä osin – –, että [tuen myöntämis]päätös – – perustui Tzoanosin, 01‑Pliroforikin ja [IPK:n] väliseen lainvastaiseen
yhteistyöhön. Tämän väitteensä tueksi komissio viittaa esitutkintapöytäkirjoihin, jotka on tehty osana Belgian viranomaisten
suorittamaa, Tzoanosia koskevaa rikostutkintaa – –. Komissio korostaa [IPK:n] toimitusjohtajan ja omistajan Freitagin ilmoittaneen,
että Tzoanos oli pyytänyt nimeämistään Freitagin yhden yhtiön eli ETIC:n [European Travel Intelligence Center] yhtiömieheksi
antaen ymmärtää, että [IPK] saisi näin vastaisuudessa helpommin komissiolta sopimuksia – –. Lisäksi Tzoanos oli todennut Freitagille,
että hanke, jonka Freitag oli esittänyt PO:n XXIII[:n] konferenssissa Lissabonissa toukokuussa 1992, ’saattaisi onnistua’,
jos Tzoanosille maksettaisiin palkkiona 30 000 ecua – –. Väitteidensä tueksi komissio toteaa vielä, että kesäkuusta 1992 alkaen
Lex Group edusti ETIC:tä Kreikassa (ETIC:n lehtinen nro 1/92). Tzoanos oli kuitenkin Lex Groupin perustaja, ja sen asiakassuhteista
vastasi Tzoanosin silloinen [kihlakumppani] Sapountzaki, josta tuli myöhemmin hänen [puolisonsa]. Myöhemmin 01‑Pliroforikista
tuli Lex Groupin sijasta ETIC:n Kreikan edustaja. Lisäksi komissio viittaa ETIC:n työntekijän Franckin lausumaan, joka osoittaa
selvästi Tzoanosin, 01‑Pliroforikin ja [IPK:n] olleen salaisessa yhteistyössä – –. Komission mukaan on huomattava, että Innovencea,
joka oli ainoa [IPK:n] yhteistyökumppani, jolla ei ollut siteitä Tzoanosiin tai Freitagiin, ei kutsuttu 24.11.1992 pidettyyn
kokoukseen – –, joka pidettiin ETIC:n tiloissa. Lisäksi Tzoanosilla oli Freitagin yksityinen puhelinnumero. Von Moltken ja
Freitagin välillä 10.3.1993 käydyssä puhelinkeskustelussa Freitag salasi Tzoanosin lainvastaiset toimet, ja näin Freitagista
tuli hänen rikoskumppaninsa. Suullisessa käsittelyssä komissio on myös viitannut Tribunal de grande instance de Paris'n (12.
jaosto) 22.9.2000 antamaan tuomioon, jossa Tzoanos tuomittiin neljäksi vuodeksi vankeuteen korruptiorikoksesta.
90      On katsottava, että riidanalaisessa päätöksessä ja 30.11.1993 mainitussa kirjeessä, johon riidanalaisessa päätöksessä viitataan,
ei mainita Tzoanosin, 01‑Pliroforikin ja [IPK:n] välisen salaisen yhteistyön olevan peruste sille, miksi [rahoitus]tuen toista
osaa ei makseta [IPK:lle]. Riidanalaisessa päätöksessä ja 30.11.1993 mainitussa kirjeessä ei mainita myöskään mitään siitä,
että komission mukaan [rahoitus]tuki olisi lainvastaisesti myönnetty [IPK:lle]. Tämän vuoksi komission selitystä, joka koskee
asianomaisten salaista yhteistyötä, ei voida pitää lisäselvityksenä, joka on esitetty tuomioistuimessa riidanalaisen päätöksen
tueksi – –.
91      Kun otetaan huomioon se, että [EY 230] artiklan – – perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava riidanalaisen
päätöksen laillisuus ainoastaan tähän päätökseen sisältyvien perusteluiden pohjalta, komission väitteitä, jotka koskevat fraus
omnia corrumpit ‑periaatetta, ei voida hyväksyä.
92      On syytä lisätä, että jos komissio olisi riidanalaisen päätöksen tehtyään katsonut, että edellä 89 [kohdassa] mainitut seikat
olivat riittävä peruste sille, että Tzoanosin, 01-Pliroforikin ja [IPK:n] välinen lainvastainen salainen yhteistyö teki Ecodata-hankkeen
tukemiseen johtaneen menettelyn lainvastaiseksi, komissio olisi voinut sen sijaan, että se esittää oikeudenkäynnin aikana
riidanalaiseen päätökseen sisältymättömän perusteen, peruuttaa riidanalaisen päätöksen ja tehdä uuden päätöksen, jossa paitsi
kieltäydytään maksamasta [rahoitus]tuen toista osaa myös määrätään [IPK] palauttamaan jo maksettu tuen osa.” ?(
)
Sekä komissio että IPK valittivat tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta. Komissio esitti valituksensa tueksi
muun muassa viidennen valitusperusteen, jonka mukaan fraus omnia corrumpit ‑periaatetta ei ollut tutkittu. IPK puolestaan
vaati valituksenalaisen tuomion kumoamista, koska sen 34–36 kohdassa pidetään lähtökohtana sitä, etteivät komission 30.11.1993
päivätyn kirjeen perustelujen 6–12 kohta ole osa 3.8.1994 tehtyä kieltäytymispäätöspäätöstä.
Yhteisöjen tuomioistuin jätti yhdistetyissä asioissa C-199/01 P ja C-200/01 P, IPK-München ja komissio, 29.4.2004 antamassaan
tuomiossa (Kok., s. I-4627) IPK:n valituksen tutkittavaksi ottamatta ja hylkäsi komission valituksen perusteettomana.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi komission esittämästä viidennestä valitusperusteesta seuraavaa:
”62      Toisessa ja viidennessä valitusperusteessaan, jotka on tutkittava yhdessä ja ensiksi, komissio moittii ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuinta yhtäältä siitä, ettei se ole ottanut huomioon yhteisöjen tuomioistuimen – – asiassa [C‑433/97 P,] IPK vastaan
komissio[,] 5.10.1999 antaman tuomion [Kok., s. 6795] 15 ja 16 kohdassa esitettyjä seikkoja, etenkään [Tzoanosin], 01‑Pliroforiki[n]
ja IPK:n välisen väitetyn lainvastaisen salaisen yhteistyön merkityksen osalta.
63      Komissio väittää, että tämä salainen yhteistyö on viivästyttänyt hankkeen toteuttamista vähintäänkin helmikuuhun 1993 asti,
koska hankkeen osapuolet eivät päässeet yksimielisyyteen [Tzoanosin] vaatimasta varojen ohjaamisesta kreikkalaiselle osapuolelle,
mistä aiheutui hankkeen jäädyttäminen, ja koska IPK tahallaan peitteli [Tzoanosin] tekemisiä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
olisi pitänyt – – asiassa [C‑433/97 P,] IPK vastaan komissio[,] 5.10.1999 annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion (Kok.,
s. 6795) 15 ja 16 kohdan nojalla tarkistaa, oliko komissio näyttänyt toteen, että IPK:n oli mahdollista toteuttaa hanke tyydyttävällä
tavalla kyseisistä toimista huolimatta. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sivuuttaessaan
komission väitteen siitä, ettei tällainen salainen yhteistyö ollut voinut tulla kysymykseen.
64      Komissio väittää myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toteamuksellaan, jonka mukaan se ei ole rikostuomioistuin
eikä voi näin tutkia tätä salaista yhteistyötä koskevaa kysymystä, loukannut periaatetta ”dolo agit, qui petit, quod statim
redditurus est” ja periaatetta ”fraus omnia corrumpit”.
65      IPK sitä vastoin väittää, ettei [Tzoanosin], 01‑Pliroforiki[n] ja sen itsensä välillä ole ollut minkäänlaista lainvastaista
salaista yhteistyötä. Päätöksen laillisuutta on joka tapauksessa arvioitava yksinomaan ottaen huomioon ne perustelut, jotka
sen antamiselle on esitetty, ja kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, riidanalaisessa päätöksessä ei ole
mitään mainintaa siitä, että IPK olisi ollut lainvastaisessa salaisessa yhteistyössä [Tzoanosin] ja 01‑Pliroforiki[n] kanssa.
66      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätöksen adressaatille vastaisen päätöksen perustelemisen tarkoitus on se, että yhteisöjen
tuomioistuin voisi tutkia sen laillisuuden ja että asianomaiset saavat riittävät tiedot siitä, onko tämä päätös perusteltu
vai onko siinä sellainen virhe, jonka nojalla sen laillisuus voidaan riitauttaa. Tästä seuraa, että perustelut on lähtökohtaisesti
ilmoitettava asianomaiselle samanaikaisesti hänelle vastaisen päätöksen kanssa eikä perustelujen ilmoittamatta jättämistä
voida korjata sillä, että asianomainen saa tiedon päätöksen perusteluista yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin
kuluessa – –.
67      [EY 230] artiklan – – perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on rajoittauduttava tutkimaan riidanalaisen päätöksen
laillisuutta sen sisältämien perustelujen nojalla.
68      Komissio on nyt esillä olevassa asiassa 30.11.1993 päivätyssä kirjeessä esitetyistä syistä kieltäytynyt riidanalaisessa päätöksessä
maksamasta IPK:lle vielä maksamatta ollutta 40:tä prosenttia tähän hankkeeseen tarkoittamastaan 530 000 ecun suuruisesta tuesta.
Komissio ilmoitti IPK:lle viimeksi mainitulla kirjeellä katsovansa, että 31.10.1993 asti tehty työ ei vastannut tyydyttävästi
ehdotuksessa aiottua, ja esitti tämän saman kirjeen 1–6 kohdassa yksityiskohtaisesti tämän päätöksen tekemiseen johtaneet
syyt.
69      Tämän tuomion 15 kohdasta ilmenee, ettei 30.11.1993 päivätyssä kirjeessä eikä riidanalaisessa päätöksessä ole mainintaa [Tzoanosin],
01‑Pliroforikin ja IPK:n välisestä salaisesta yhteistyöstä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis perustellusti valituksenalaisen
tuomion 90 kohdassa ollut pitämättä tällaista salaista yhteistyötä riidanalaisen päätöksen syynä.
70      Lisäksi todetessaan, että 30.11.1993 päivätty kirje ja riidanalainen päätös eivät sisältäneet minkäänlaista mainintaa siitä,
että komissio olisi katsonut rahoitustuen tulleen säännönvastaisesti myönnetyksi IPK:lle, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on perustellusti päätellyt, että komission esittämää, asianomaisten lainvastaista salaista yhteistyötä koskevaa selitystä
ei voida pitää lisäselvityksenä, joka on esitetty tuomioistuimessa riidanalaisen päätöksen tueksi, ja että tämän tuomion 66 kohdassa
mainittu oikeuskäytäntö soveltui nyt esillä olevaan asiaan.
71      Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi valituksenalaisen tuomion 91 kohdassa kaikista näistä syistä oikeudellista
virhettä tekemättä päätellä, että komission esittämiä, periaatteeseen ”fraus omnia corrumpit” liittyviä väitteitä ei voitu
hyväksyä.”

Nyt riitautettuun päätökseen johtanut hallinnollinen menettely
Komissio ilmoitti IPK:lle 30.9.2004 päivätyllä kirjeellä – viitaten edellä 28 kohdassa mainittuun asiaan IPK-München ja komissio
– suorittaneensa Tzoanosin osalta perusteellisen tutkimuksen, jossa oli käynyt ilmi, että tällä oli tapana myöntää tukea hankkeille,
joiden osapuolina oli hänen ehdottamiaan kreikkalaisia yrityksiä ja joista hän sai henkilökohtaista etua. Komissio kertoi
tutkineensa uudelleen riidanalaisen rahoitustuen myöntämismenettelyn laillisuuden ja asianmukaisuuden ja tulleensa siihen
tulokseen, että tuen myöntämispäätös oli lainvastainen, koska se perustui Tzoanosin ja IPK:n toimitusjohtajan ja omistajan,
Freitagin väliseen salaiseen yhteistyöhön. Komissio aikoi näin ollen ”kumota” tuen myöntämispäätöksen.
IPK esitti 30.9.2004 päivätystä kirjeestä huomautuksensa kirjeissään, jotka oli päivätty 26.11.2004, 23.12.2004 ja 21.2.2005.
Päivämäärille 23.12.2004 ja 21.2.2005 päivätyissä kirjeissään IPK vaati myös riidanalaisen rahoitustuen toisen osan maksamista.
IPK toisti tämän vaatimuksen virallisesti 20.7.2005 päivätyssä kirjeessä.
Komissio totesi 13.5.2005 päivätyssä kirjeessä [ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382], joka oli osoitettu IPK:lle ja erityisesti
Freitagille, (jäljempänä nyt riitautettu päätös) muun muassa seuraavaa:
”[Komissio] on näissä olosuhteissa tutkinut [riidanalaisen] rahoitustuen myöntämismenettelyn uudelleen varmistaakseen sen
laillisuuden ja asianmukaisuuden.
Jäljempänä a–k alakohdassa esitettävistä syistä [ks. jäljempänä 33 kohta] [komissio on] tul[lut] siihen tulokseen, että [riidanalainen]
rahoitustuki myönnettiin lain ja sääntöjen vastaisesti, koska se perustui Tzoanosin ja [Freitagin] väliseen salaiseen yhteistyöhön.
Sen vuoksi komissio on päättänyt kumota aiemman päätöksen 530 000 ecun suuruisen rahoitustuen myöntämisestä Ecodata-hankkeelle
– –.
Tämän päätöksen mukaisesti komissio ensinnäkin kieltäytyy maksamasta [riidanalaisen rahoitustuen] toisen osan, joka on yhteensä
212 000 ecua, ja hylkää vaatimuksenne viivästyskorkojen maksamisesta.
Komissio perii lisäksi takaisin 318 000 ecun suuruisen ennakkomaksun korkoineen.
Perintämääräystä laaditaan parhaillaan, ja se lähetetään teille aikanaan.”
Nyt riitautetun päätöksen mukaan Tzoanosin ja Freitagin välisen salaisen yhteistyösopimuksen vahvistavat seuraavat seikat:
”a)      Ehdotus Ecodata-hankkeesta esitettiin sen jälkeen, kun Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä oli julkaistu 26.2.1992 ehdotuspyyntö
matkailu- ja ympäristöalan hankkeiden tukemiseksi (EYVL C 51, s. 16). Ehdotuspyynnön D kohdassa (Valintaperusteet) lueteltiin
hankkeille viisi ensisijaista aihetta. Ecodata-hankkeen aihe, tietopankin perustaminen, ei ollut näiden viiden aiheen joukossa.
Jos lähtökohdaksi siis otetaan ehdotuspyynnön virallinen teksti, on mahdotonta käsittää, mistä syystä olette esittänyt ehdotuksen,
jonka aiheena on kyseisen tietopankin perustaminen. Kun otetaan huomioon aiemmat suhteenne Tzoanosiin toteen näytetyt yhteytenne
häneen jäljempänä tarkasteltavan ehdotuksen laadinnan aikana, syynä lienee ainoastaan se, että Tzoanos oli ilmoittanut Teille,
että kyseisenlaiselle hankkeelle voitaisiin myöntää tukea ehdotuspyynnön tekstistä huolimatta.
b)      Valitessaan Ecodata-hankkeen Tzoanos – – toimi sääntöjenvastaisesti. Rahoitettavien ehdotusten arvioinnissa ja valinnassa
on noudatettava ehdotuspyynnössä julkaistuja perusteita, jotta voidaan taata avoimuus, vilpitön kilpailu, yhdenvertainen kohtelu
ja tasavertaiset mahdollisuudet saada yhteisön rahoitusta. Näin ei selvästikään ole toimittu Ecodata-hankkeen yhteydessä,
koska sen aihe ei ollut ehdotuspyynnössä ilmoitettujen viiden aiheen joukossa. Edellä a ja b alakohdassa esitetyt seikat ovat
selviä osoituksia lainvastaisista menettelytavoista.
c)      [Euroopan yhteisöjen] virallisessa lehdessä julkaistun ehdotuspyynnön perusteella rahoitukseen oli käytettävissä yhteensä
2 (kaksi) miljoonaa ecua, joka jaettaisiin noin 25 hankkeen kesken. Keskimääräiseksi rahoitustueksi voitiin siis toivoa noin
80 000 ecua. Te esititte kuitenkin ehdotuksen, jossa yhteisön rahoitusosuudeksi pyydettiin 600 000 ecua (30 % koko käytettävissä
olevasta rahoituksesta). Ehdotus olisi ollut täysin epärealistinen, ellei Tzoanos olisi ilmoittanut Teille etukäteen, että
voitte ajatella saavanne toivomanne osuuden.
d)      [Lopullisessa yleisessä] talousarviossa [varainhoitovuodeksi] 1992 oli matkailuun osoitettavia määrärahoja koskeva huomautus,
jossa todettiin, että vähintään 530 000 ecua olisi osoitettava ekologista matkailua koskevan tietojärjestelmän perustamiseen.
Kyseinen aihe ei kuitenkaan ollut mukana 26.2.1992 julkaistussa ehdotuspyynnössä. Teillä ei ollut mitään syytä uskoa, että
vaikka aihetta ”tietopankki tai tietojärjestelmä” ei mainittu ehdotuspyynnössä tai tietojärjestelmän tarvetta koskevassa talousarvion
huomautuksessa, komissio aikoi tuolloin käyttää mainitun osan talousarviosta. Ainoa mahdollinen selitys onkin, että [Tzoanos]
ilmoitti Teille aikeestaan ja muutti valintamenettelyn vilpilliseksi ja sääntöjenvastaiseksi menettelyksi, joka estää kaiken
kilpailun.
e)      Komission suorittaman tutkimuksen aikana ETIC-yhtiön toimitusjohtaja Franck ilmoitti kahdelle komission virkamiehelle, että
Tzoanos oli lähettänyt Teille (Ecodata[-hanketta] koskevaan ehdotukseen) liittyvän [rahoitus]tukihakemuksen tekstin kokonaisuudessaan.
Teidän tehtävänänne oli tuossa vaiheessa ainoastaan – – kopioida teksti IPK:n viralliselle kirjelomakkeelle ja lähettää hakemus
komissioon. [Franckin] mukaan Teidän ei ollut tuossa vaiheessa tarkoitus osallistua konkreettisesti hankkeen toteutukseen,
vaan varat oli määrä jakaa hankkeen osapuolten kesken siten, että 10 prosenttia osoitetaan Teille ja 90 prosenttia muille
osapuolille, joista yksi oli Tzoanosin ehdottama kreikkalainen yritys 01‑Pliroforiki. On selvää, että tällaiset menettelytavat
ehdotuksen laadinnassa vääristävät valintamenettelyä ja merkitsevät, että korruptoituneen virkamiehen ja ilmeisen suostuvaisen
kolmannen osapuolen välillä on salaisia menettelyjä.
f)      Yksi kilpailijoistanne on osittain vahvistanut Franckin lausumat. Kilpailijanne mukaan olette maininnut käyneenne Tzoanosin
kanssa keskusteluja ennen ehdotuksen esittämistä, ja [tämä] oli ilmoittanut Teille, että saatte rahoitustuen, jos hyväksytte
hänen hankkeeseen nimeämänsä kolme osapuolta. Tämä oli täysin sopimaton ehdotus yhteisön virkamieheltä, ja siitä olisi pitänyt
ilmoittaa välittömästi asiasta vastaaville viranomaisille. Jatkamalla neuvotteluja kyseisen virkamiehen kanssa osoititte suostuvanne
komissiota vahingoittaviin lainvastaisiin menettelytapoihin huolimatta siitä, että olitte jo pitkään ollut sopimussuhteissa
komissioon.
g)      E[codata]-hankkeen toteutuksen aikana Teillä oli monta kertaa tilaisuus ilmoittaa, että Tzoanos oli vääristänyt valintamenettelyä
ja että hän oli yrittänyt vaikuttaa laittomasti varojen myöntämiseen. Ollessanne yhteydessä PO:n XXIII – – virkamiehiin ette
ole koskaan tuonut ilmi huolestuneisuuttanne vaan olette päinvastoin suojellut ja puolustanut Tzoanosia. Belgian poliisin
kuulusteluissa helmikuussa 1995 selititte kuitenkin, että sekä vuosina 1989–1990 että vuonna 1992 Tzoanos oli jo tehnyt muun
muassa Ecodata[-hankkeen] osalta tarjouksia, jotka osoittivat selvästi hänen lahjonta-aikeensa. Vaikka poliisikuulusteluissa
kielsitte hyväksyneenne tarjoukset mutta ette ilmoittanut lahjontayrityksistä tuolloin viranomaisille tai PO XXIII:n virkamiehille
vaan päinvastoin jatkoitte yhteistyötä Tzoanosin kanssa, on vakava todiste omasta lainvastaisesta menettelystänne.
h)      PO:n XXIII pääjohtajan kysyessä Teiltä maaliskuussa 1993, olitteko ollut yhteydessä Tzoanosiin ehdotuksenne laadinnan aikana,
kielsitte Tzoanosin muokanneen hanketta omavaltaisesti ennen ehdotuksen esittämistä ja ilmoititte, että – – 01‑Pliroforiki
oli otettu mukaan, koska Tzoanos oli sitä suositellut käydessänne hänen kanssaan keskusteluja ehdotuksenne laadinnan aikana.
Olette myöntänyt, että Tzoanos oli jo aiemmin ryhtynyt lahjontayrityksiin. Näin ollen se, että hyväksyitte tämän suosituksen
ennen kuin esititte ehdotuksenne, joka Tzoanosin itsensä oli määrä myöhemmin arvioida ja hyväksyä [riidanalaisen rahoitustuen]
myöntämiseksi, on toinen osoitus siitä, että rahoitustuen myöntämismenettely oli sääntöjenvastainen ja sitä oli vääristetty.
i)      Belgian poliisin pöytäkirja Tzoanosin kuulustelusta osoittaa, että hänen kalenterinsa mukaan hänellä oli kokous kanssanne
ja kokous myös yhden työntekijänne kanssa Ecodata-hanketta koskevan ehdotuksen laadinnan aikana. Tämä tieto on yhtäpitävä
e ja f alakohdassa esitettyjen lausumien kanssa. [PO XXIII:n] pääjohtajan pyynnöstä 31.3.1993 hänelle lähettämänne faksi,
jossa ilmoititte, että Teillä ei ollut ollut mitään yhteyksiä Tzoanosiin ehdotuksen laadinnan aikana, on näin ollen valheellinen
lausuma.
j)      Yksi esimerkki näistä salaisista menettelytavoista on Tzoanosin ja Ecodata[-hankkeen osapuolten] välinen kokous, joka järjestettiin
yhden yhtiönne – ETIC:n – tiloissa marraskuussa 1992 Brysselissä ja joka koski varojen jakamista hankkeen osapuolten kesken.
Innovencea – ainoaa projektiryhmän yhtiötä, jolla ei ollut siteitä Teihin eikä Tzoanosiin – ei kutsuttu tähän tärkeään kokoukseen.
Te itse edustitte italialaista osapuolta, Tourconsultia, sen osakkeenomistajana.
k)      Tzoanosin kihlakumppanin (josta tuli sittemmin hänen puolisonsa) työskenteleminen (IPK:n perustaman) ETIC:n Kreikan edustajana
(Tzoanosin perustamassa) Lex Groupissa vahvistaa, että teillä oli Tzoanosiin pitkäaikaiset ja jokseenkin läheiset siteet.”

Päätös periä takaisin rahoitustuen ensimmäinen osa
Komissio teki 4.12.2006 päätöksen K(2006) 6452 (jäljempänä takaisinperintäpäätös) IPK:n vastustettua komission sille 13.6.2005
lähettämää veloituslaskua ja 31.8.2005 lähettämää maksumuistutusta.
Komissio ilmoitti päätöksen 1 artiklassa, että IPK oli 31.10.2006 sille velkaa 318 000 euron suuruisen määrän, jolle lasketaan
viivästyskorkoa 25.7.2005 lähtien. Takaisinperintäpäätöksen 3 artiklassa komissio ilmoitti IPK:lle, että ellei maksua suoriteta
viidentoista päivän kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta, aloitetaan EY 256 artiklan mukainen täytäntöönpanomenettely. Mainitun
päätöksen 4 artiklassa todettiin, että tämä päätös on EY 256 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla täytäntöönpanokelpoinen.
IPK palautti takaisinperintäpäätöksessä vaaditun rahasumman komissiolle 15.5.2007 myöntämättä maksuvelvollisuuttaan.

Tzoanosia vastaan aloitetut kansalliset rikosoikeudenkäynnit
Tzoanosia vastaan Belgiassa aloitettu rikosoikeudenkäynti, joka koski erityisesti hänen toimiaan Ecodata-hankkeen yhteydessä,
johti Cour d’appel de Bruxelles’n 6.5.2008 antamaan tuomioon, jossa asia päätettiin jättää tutkimatta, koska se oli vanhentunut.
Tzoanosia vastaan Ranskassa aloitettu rikosoikeudenkäynti, joka ei koskenut hänen toimiaan Ecodata-hankkeen yhteydessä, johti
siihen, että hänet tuomittiin 22.9.2000 (asiassa nro 9508001053) annetussa tribunal de grande instance de Paris’n tuomiossa
poissaolevana useista petoksista neljäksi vuodeksi vankeuteen sekä oheissakkoihin. Rangaistus vahvistettiin cour d’appel de
Paris’n 3.11.2005 (asiassa nro 04/06084) antamalla tuomiolla. Cour de cassation hylkäsi 20.12.2006 antamallaan tuomiolla Tzoanosin
valituksen viimeksi mainitusta tuomiosta.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
IPK nosti esillä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 29.7.2005 toimittamallaan kannekirjelmällä.
IPK teki unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 21.12.2006 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla välitoimihakemuksen,
jossa pyydettiin lykkäämään takaisinperintäpäätöksen täytäntöönpanoa siihen saakka, kunnes unionin yleinen tuomioistuin antaa
täytäntöönpanokelpoisen ratkaisun esillä olevassa asiassa. Hakemus kirjattiin asianumerolla T‑297/05 R.
IPK nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.2.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen takaisinperintäpäätöksen
kumoamiseksi. Kanne kirjattiin asianumerolla T‑41/07.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti tulkitsi asiassa T‑297/05 R, IPK International – World Tourism Marketing
Consultants vastaan komissio, 2.5.2007 antamassaan määräyksessä (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) edellä 40 kohdassa
tarkoitetun välitoimihakemuksen siten, että sen tarkoituksena oli saada nyt riitautetun päätöksen täytäntöönpano keskeytettyä
(määräyksen 18 kohta), ja hän hylkäsi hakemuksen kiireellisyyden puuttumisen vuoksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti asiassa T‑41/07, IPK International – World Tourism Marketing Consultants vastaan
komissio, 20.11.2009 antamallaan määräyksellä (15 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) työjärjestyksen 113 artiklan
mukaisesti, että lausunnon antaminen asiassa T‑41/07 oli rauennut, koska IPK oli palauttanut komissiolle takaisinperintäpäätöksessä
vaaditun rahasumman, ja kanteella ei enää ollut kohdetta.
IPK vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa nyt riitautetun päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa IPK:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja vaatii unionin yleistä tuomioistuinta kuulemaan useita henkilöitä todistajina. Se vaatii lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen
työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan d alakohdan ja 4 kohdan nojalla, että komissio esittää tiettyjä asiakirjoja. Se pyytääkin
pääasiallisesti unionin yleistä tuomioistuinta määräämään, että komissio esittää erityisesti ”hanketta koskevat PO:n XXIII
ja varainhoidon valvonnan pääosaston asiakirjat ja kaikki asiakirjat, jotka liittyvät esillä olevassa asiassa kyseessä olevista
toimenpiteistä suoritettuihin tutkimuksiin”. Se pyytää myös, että unionin yleinen tuomioistuin tutkii kyseisessä tuomioistuimessa
käytyyn ensimmäiseen riidanalaiseen menettelyyn (T‑331/94) liittyvät asiakirjat, koska niillä on ”tämän kanteen ratkaisemisen
kannalta merkitystä”. Myös komissio mainitsee nimeltä useita henkilöitä, jotka voidaan kutsua todistajiksi, ja ehdottaa, että
unionin yleinen tuomioistuin tukeutuu asian T‑331/94 aineistoon.
Unionin yleinen tuomioistuin pyysi 30.4.2010 päivätyllä kirjeellä työjärjestyksen 64 artiklan mukaisina prosessinjohtotoimina
asianosaisia toimittamaan tiettyjä asiakirjoja ja esitti näille kysymyksiä, joihin se kehotti näitä vastaamaan kirjallisesti.
Asianosaiset noudattivat näitä prosessinjohtotoimia asetetuissa määräajoissa.
Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten suulliset lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 9.6.2010
pidetyssä istunnossa. Unionin yleinen tuomioistuin pyysi istunnossa lisäksi työjärjestyksen 64 artiklan mukaisina prosessinjohtotoimina
asianosaisia toimittamaan tiettyjä asiakirjoja ja muita tietoja sekä esittämään kirjallisesti tiettyjä täsmennyksiä. Asianosaiset
noudattivat näitä prosessinjohtotoimia asetetuissa määräajoissa. Suullinen menettely päätettiin, kun asianosaiset olivat esittäneet
huomautuksensa toimitetuista asiakirjoista ja papereista ja antaneet täsmennyksensä.

Oikeudellinen arviointi

Alustava huomautus
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi neljään kanneperusteeseen. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan rahoitustuen myöntämispäätöksen
kumoamisedellytykset eivät täyty. Toinen kanneperuste koskee hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista ja kolmas kanneperuste
EY 253 artiklassa tarkoitetun perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä. Toissijaisesti esitetty neljäs kanneperuste koskee ”kieltoa
kumottujen päätösten toistamisesta”.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi esitellä aluksi kaikki väitteet, jotka koskevat näyttöä taustalla olevasta
salaisesta yhteistyöstä, ja varsinkin ensimmäisen kanneperusteen. Sen jälkeen se arvioi väitteet yhdessä mainitun kanneperusteen
kanssa.

Salaista yhteistyötä koskeva näyttö ja ensimmäinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
–       Näyttö IPK:n syyksi luettavasta salaisesta yhteistyöstä
IPK kiistää nyt riitautetussa päätöksessä väitetyn salaisen yhteistyön paikkansapitävyyden. Sen mielestä tällä väitteellä,
jonka komissio esitti hävittyään ensimmäisen riidanalaisen menettelyn (ks. edellä 18–28 kohta), pyritään ainoastaan lukemaan
komission sisäiset lainvastaiset toimet IPK:n syyksi, vaikka tämä on tosiasiallisesti niiden kohde.
IPK väittää pääasiallisesti, että se sai tiedon Ecodata-hankkeesta 01‑Pliroforikilta 16.3.1992 käydyssä puhelinkeskustelussa,
jonka jälkeen 01‑Pliroforiki esitti sille hankkeen luonnoksen 3.4.1992. IPK oli omasta mielestään parannellut huomattavasti
luonnoksessa esitettyä suunnitelmaa, jonka jälkeen se toimitti komissiolle 22.4.1992 Ecodata-hanketta koskevan ensimmäisen
ehdotuksensa, jossa hahmoteltiin yritysten Innovence, Tourconsult ja 01‑Pliroforiki yhteistyötä. Vastatessaan istunnossa unionin
yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen IPK kuitenkin myönsi saaneensa hankkeen luonnoksen 01‑Pliroforikilta vasta 20.4.1992,
mikä kirjattiin istuntopöytäkirjaan.
IPK:n mukaan Tzoanos yritti vasta tuen myöntämispäätöksen jälkeen ensimmäisen kerran määrätä – IPK:n vastustuksen takia kuitenkin
tuloksetta –, että merkittävä osa tehtävistä ja varoista olisi annettava 01‑Pliroforikille, koska se oli merkittävä toimija
tietopankkien alalla. IPK katsoo, että toisin kuin komissio väittää, IPK:n ja Tzoanosin välillä ei tehty mainittua hanketta
koskevaa sopimusta ennen tuen myöntämispäätöstä eikä suunnitelmaa siitä, että 10 prosenttia rahoitustuesta myönnettäisiin
IPK:lle ja loput 90 prosenttia muille Ecodata-hankkeen osapuolille. IPK:n mielestä yhteyksillä, joita sillä oli Tzoanosiin
ollut ennen tuen myöntämispäätöstä, ei ollut mitään tekemistä hankkeen kanssa, eikä niillä ollut tämän menettelyn kannalta
mitään merkitystä. IPK oli mielestään aina menetellyt komission osalta vilpittömästi ja yrittänyt turhaan päästä keskustelemaan
luottamuksellisesti Tzoanosin esimiesten kanssa valittaakseen tämän toimista.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan a alakohdasta – jossa todetaan, että ehdotuspyyntö ei koskenut erityisesti Ecodata-hankkeessa
ehdotetun kaltaisen tietopankin perustamista – IPK väittää, että ehdotuspyynnössä ei ollut rajoittavia valintaperusteita,
joten ehdotuspyynnössä erikseen mainittuja rajoituksia lukuun ottamatta ja sen B osan perusteella ehdotuksia voitiin esittää
kaikenlaisista innovatiivisista ja matkailun ekologisuutta edistävistä hankkeista. IPK:n mukaan varainhoitovuotta 1992 koskevassa
lopulliseen yleiseen talousarvioon varattujen varojen ja ehdotuspyynnön välillä oli ollut ilmeinen yhteys. IPK:n mielestä
ei siis ollut yllättävää, että se esitti Ecodata-hanketta koskevan ehdotuksen.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan b alakohdasta – jossa väitetään Tzoanosin valinneen Ecodata-hankkeen sääntöjenvastaisesti
– IPK huomauttaa, että se ei ole millään tavalla vaikuttanut tällaiseen, täysin komission sisäiseen toimeen, ja ettei sen
perusteella mitenkään voida päätellä salaista yhteistyötä tapahtuneen. IPK ei myöskään ymmärrä, millä perusteella tuen myöntämispäätös
on sääntöjenvastainen, koska Ecodata-hanketta koskeva ehdotus soveltui yhtäältä täysin Euroopassa toteutettavia ekologisia
matkailuhankkeita koskevan tietoverkon tarpeeseen, sellaisena kuin se oli esitetty varainhoitovuotta 1992 koskevassa lopullisessa
yleisessä talousarviossa, ja koska valintaa ei tarvinnut välttämättä tehdä pelkästään ehdotuspyynnössä esimerkinomaisesti
mainittujen kriteerien perusteella, minkä komissio oli itsekin IPK:n mielestä myöntänyt muuttaessaan nyt riitautetun päätöksen
sanamuodon 30.9.2004 päivätyn kirjeen sanamuodosta.
Argumentit, joita komissio esittää nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan c alakohdassa – jonka mukaan IPK hakema 600 000 ecun
rahoitustuki oli epärealistinen, koska se oli 30 prosenttia noin 25 hankkeelle varatusta kokonaismäärärahasta –, IPK torjuu
sillä perusteella, että argumentit ovat sen mielestä ”välttämättömän taloudellisen lähestymistavan vastaiset”. Tällainen lähestymistapa
sulkee IPK:n mielestä suoralta kädeltä pois mahdollisuuden sirotella yhteisön tukia noin moneen hankkeeseen. Koska IPK oli
arvioinut Ecodata-hankkeen kustannuksiksi miljoona ecua, se oli mielestään esittänyt yhteisön osarahoituksen (60 %) suuruisen
osuuden hakemuksessaan.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan d alakohdasta – jonka mukaan IPK:n hakemuksen syynä saattoi olla ainoastaan sen
Tzoanosilta saama ilmoitus tämän aikomuksesta hyväksyä Ecodata-hanke – IPK toteaa pääasiallisesti, että sekä varainhoitovuotta
1992 koskevan lopullisen yleisen talousarvion teksti että ehdotuspyynnön teksti oli julkistettu, ja ne olivat vapaasti yleisön
käytettävissä. Jotta komission virheellisellä väitteellä tietojen vuotamisesta olisi ollut pohjaa, kyseisten tekstien olisi
pitänyt IPK:n mielestä olla luottamuksellisia.
IPK kiistää nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan e alakohdan, joka perustuu Franckin antamaan lausuntoon. Lausunnon
mukaan Tzoanos laati kokonaan rahoitustukihakemuksen tekstin, ja IPK ainoastaan kopioi tekstin viralliselle kirjelomakkeelleen
ennen sen lähettämistä komissioon, eikä IPK:n odotettu osallistuvan konkreettisesti hankkeen toteutukseen, vaan sen oli määrä
saada 10 prosenttia riidanalaisesta rahoitustuesta ja loput 90 prosenttia oli määrä maksaa muille osapuolille, kuten 01‑Pliroforikille,
jonka osallistumista hankkeeseen Tzoanos oli ehdottanut. IPK:n mielestä tämän olettamuksen tueksi ei esitetä mitään todisteita.
IPK väittääkin, että Ecodata-hankkeen luonnoksen laati alun perin 01‑Pliroforikin toimitusjohtaja ennen sen lähettämistä IPK:lle.
IPK katsoo myös, että ennen tuen myöntämispäätöstä ei ollut missään vaiheessa puhetta siitä, että IPK saisi tukisummasta 10 prosenttia
tarjoamatta mitään suoritetta sen vastineeksi. Tzoanos oli IPK:n mukaan vasta myöntämispäätöksen jälkeen yrittänyt sekaantua
– joskin turhaan – Ecodata-hankkeen osapuolten välisiin suhteisiin. IPK katsoo, että komissio perustaa virheelliset olettamuksensa
ainoastaan Franckin epäluotettavaan lausuntoon. Franck ei kuitenkaan koskaan työskennellyt IPK:ssa eikä myöskään toiminut
sen edustajana. Hänen tehtävänään oli ainoastaan johtaa konsulttiyhtiötä, joka harjoitti toimitilojen vuokrausta Brysselissä
(Belgia) ja jonka kanssa IPK:lla oli noin vuoden ajan toimitilojen vuokrasopimus. IPK:n mukaan sopimus purettiin sen jälkeen,
kun Franck oli syyllistynyt sitä vahingoittaviin vakaviin väärinkäytöksiin. Franck oli sittemmin yrittänyt rekisteröidä Luxemburgissa
yhtiön nimellä IPK International, mitä IPK oli vastustanut. Mainitut tosiseikat perustuvatkin IPK:n mielestä Franckin sitä
vastaan esittämiin vääriin syytöksiin.
IPK kiistää myös nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan f alakohdan, jonka mukaan Tzoanos oli pakottanut IPK:n hyväksymään
hankkeeseen kolme osapuolta, jotka hän oli nimennyt ennen tuen myöntämispäätöstä. IPK:n mukaan komissio ei mainitse nimeltä
sitä IPK:n kilpailijaa, joka tämän virheellisen väitteen on esittänyt. IPK arvelee kuitenkin, että kyseessä on Studienkreis,
joka oli kiinnostunut osallistumaan Ecodata-hankkeen toteutukseen lähestyvän maksukyvyttömyytensä vuoksi ja jonka osallistumiseen
komissio oli voimakkaasti vedonnut (edellä 23 kohdassa mainittu asia IPK‑München v. komissio, tuomion 75 kohta). Nämä tosiseikat
kyseenalaistavat IPK:n mielestä riittävästi kyseisen väitteen luotettavuuden. Se katsookin, että väite ei suinkaan osoita
IPK:n tehneen salaista yhteistyötä vaan päinvastoin vahvistaa komission toimien lainvastaisuuden, sillä komissiolla oli ollut
sopimattomia yhteisiä intressejä Studienkreisin kanssa.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan g alakohdasta, jonka mukaan IPK ei ollut ilmoittanut komissiolle Tzoanosin vilpillisistä
toimista, IPK väittää, että tällä argumentilla ei voida tukea väitettä salaisesta yhteistyöstä, koska kaikki seikat, joihin
alakohdassa vedotaan, ovat tapahtuneet tuen myöntämispäätöksen jälkeen. Väite on IPK:n mukaan lisäksi perusteeton, koska se
yritti valittaa itseensä kohdistuneista Tzoanosin toimista tämän esimiehille komissiossa. IPK pyysi elokuussa 1992 päästä
keskustelemaan PO:n XXIII pääjohtajan von Moltken kanssa niin, ettei Tzoanos osallistu keskusteluun. IPK:n mukaan Von Moltke
oli kuitenkin kutsunut Tzoanosin 30.9.1992 järjestettyyn keskusteluun ja ilmoittanut IPK:lle, että rahoitustuen myöntämismenettely
oli ollut säännönmukainen. Sikäli kuin komissio viittaa vuosien 1989, 1990 ja 1992 tapahtumiin, IPK väittää, että sillä ei
tuolloin ollut näyttöä eikä todisteita, joiden perusteella se olisi voinut ottaa yhteyttä komissioon. Näillä tapahtumilla
ei IPK:n mukaan myöskään ollut mitään yhteyttä Ecodata-hankkeeseen eikä mitään vaikutusta tuen myöntämispäätökseen.
Edellä 53 kohdassa esitetyistä syistä IPK kiistää myös nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan h alakohdassa esitetyn
väitteen, jonka mukaan se, että se kielsi maaliskuussa 1993 väitteet siitä, että Tzoanos oli omavaltaisesti muokannut Ecodata-hanketta
ennen sen esittämistä komissiolle, on todiste IPK:n tekemästä salaisesta yhteistyöstä.
IPK kiistää myös nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan i alakohdan, jonka mukaan se olisi antanut valheellisen lausuman
– joka on ristiriidassa Belgian poliisin laatiman Tzoanosin kuulustelupöytäkirjan kanssa –, ilmoittamalla Von Moltkelle 31.3.1993
lähettämässään faksissa, etteivät Freitag ja hänen työntekijänsä olleet olleet yhteydessä Tzoanosiin Ecodata-hankkeen laadintavaiheen
aikana. IPK:n mukaan tällaisia yhteyksiä ei nimittäin ollut ollut. IPK toteaa lisäksi, että vaikka yksi yhteys oli ollut,
se oli tapahtunut Tzoanosin ja Franckin välillä, ja Franck oli siis toiminut ilman IPK:n lupaa ja tämän tietämättä.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan j alakohdasta, jonka mukaan marraskuussa 1992 järjestettiin Tzoanosin, 01‑Pliroforikin
ja IPK:n välillä kokous, jossa IPK edusti myös Tourconsultia, IPK väittää olleensa tietämätön siitä, että Innovence- ja Tourconsult-yrityksiä
ei ollut kutsuttu kokoukseen. IPK ei omasta mielestään voinut myöskään aavistaa, että mainitun kokouksen tarkoituksena oli
käsitellä osallistuvien yritysten tehtävänjakoa. Tzoanosin yritykset puuttua hankkeeseen kokouksen aikana eivät IPK:n mukaan
ole myöskään todiste väitetystä salaisesta yhteistyöstä, koska kokous pidettiin tuen myöntämispäätöksen jälkeen. IPK toteaa
lisäksi, että vaikka sillä oli Tourconsultissa symbolinen 1 000 euron osakkuus – josta se ei ollut onnistunut luopumaan –,
se ei ollut edustanut kyseistä yritystä kokouksessa Freitagin välityksellä eikä sillä ollut ollut tähän valtuutusta. Tourconsultia
oli johtanut ja edustanut sen sijaan F., joka oli toiminut Tourconsultin lukuun muissa komissiolle toteutetuissa hankkeissa.
Vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymykseen IPK täsmentää yrittäneensä turhaan saada 1 000 euron pääomapanoksensa
takaisin F:ltä ja luopuneensa lopulta saattamasta asian tuomioistuinkäsittelyyn.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan k alakohdasta – jonka mukaan Tzoanosin kihlakumppani ja hänen tuleva puolisonsa
Sapountzaki työskenteli IPK:n perustaman ETIC:n Kreikan edustajana Tzoanosin perustamassa Lex Groupissa, minkä seikan vahvistavat
Freitagin pitkäaikaiset ja jokseenkin läheiset suhteet Tzoanosiin –, IPK väittää lopuksi, että se ei ollut tietoinen Tzoanosin
ja tämän kihlakumppanin välisistä henkilökohtaisista siteistä, että kihlakumppani oli Lex Groupin väitettynä omistajana ainoastaan
IPK:n yhteyshenkilö Kreikassa ja ettei tämä seikka anna aihetta päätellä, että IPK:lla oli Tzoanosin puolisoihin pitkäaikaiset
ja läheiset suhteet.
IPK katsoo lisäksi, että komissio perustelee väitteensä tukeutumalla arveluttaviin lausumiin, joita ovat antaneet Ranskassa
ja Belgiassa rikossyytteisiin joutunut Tzoanos ja Franck, joka on IPK:n mukaan syyllistynyt väärinkäytöksiin toimiessaan IPK:n
lukuun, eikä komissio ole myöskään ottanut riittävästi huomioon tiettyjä IPK:n puolesta puhuvia seikkoja, jotka osoittavat,
ettei salaista yhteistyötä ollut. IPK:ta vastaan ei nimittäin koskaan aloitettu rikostutkintaa, ja Ranskan ja Belgian viranomaiset
olivat päätyneet katsomaan, ettei Freitagin epäilty syyllistyneen mihinkään rikkomukseen. Myöskään komission sisäisissä tutkimuksissa
ei IPK:n mukaan ole osoitettu, että kyseessä oleva rahoitustuki oli myönnetty sääntöjenvastaisesti.
IPK:n mukaan ensimmäisessä riidanalaisessa menettelyssä päädyttiin sitä vastoin katsomaan, että komissio oli painostanut IPK:ta
laittomasti (edellä 23 kohdassa mainittu asia IPK-München v. komissio, tuomion 75 ja 85 kohta). IPK katsoo vielä ilmoittaneensa
hyvissä ajoin Tzoanosin toimista ja yrittäneensä jo elokuussa 1992 päästä keskustelemaan asiasta luottamuksellisesti von Moltken
kanssa.
IPK täsmentää, että Belgian poliisi oli aloittanut rikostutkinnan sen jälkeen, kun IPK oli tehnyt von Moltkesta kantelun 27.4.1994
ja antanut 4.5.1994 haastattelun The European ‑lehdelle. IPK katsoo, että se ei olisi tehnyt kantelua, jos se olisi joutunut
pelkäämään oikeudenkäyntiä ja että ainoa mahdollinen selitys tälle menettelytavalle oli, että IPK:n ja Tzoanosin välillä ei
ollut ollut salaista yhteistyötä. IPK oli päinvastoin vastustanut Tzoanosin vaatimuksia vastaamalla itse suurimmasta osasta
Ecodata-hankkeen toteutusta ja koordinointia Tzoanosin toiveiden vastaisesti, sillä tämä halusi suosia 01‑Pliroforikia. IPK
katsookin, että koska se oli sijoittanut omia varojaan Ecodata-hankkeeseen, jonka kokonaiskustannukset olivat yli miljoona
euroa, hankkeen onnistuminen oli ollut sen oman ja välittömän edun mukaista. Jos väitettyä salaista yhteistyötä olisi tehty,
tapahtumat olisivat IPK:n mukaan edenneet ehdottomasti eri lailla. Tällöin IPK olisi noudattanut väitettyjä sopimuksia saadakseen
osan rahoitustuesta tarjoamatta vastineeksi mitään suoritetta.
Komissio katsoo, että esillä oleva asia on sijoitettava PO:n XXIII matkailuyksikön entisen päällikön Tzoanosin 1980-luvun
lopussa ja 1990-luvun alussa käyttöön ottaman lahjontajärjestelmän asiayhteyteen. Kyseinen järjestelmä perustui komission
mukaan pääasiallisesti siihen, että Tzoanosin tai hänen kihlakumppaninsa ja myöhemmän puolisonsa Sapountzakin omistamille
konsulttiyhtiöille maksettiin ”palkkioina” tietty osuus komission myöntämistä avustuksista. Komissio toteaa, että Tzoanos
tuomittiin lopullisesti tämäntyyppisistä rikoksista Ranskassa ja että häntä ja hänen puolisoaan vastaan on käynnissä rikosoikeudellinen
menettely Belgiassa.
Tzoanosista on komission mukaan annettu kansainvälinen pidätysmääräys, ja hänen oletetaan oleskelevan Kreikassa, joka kieltäytyy
luovuttamasta häntä. Tzoanosia oli komission mukaan kutsuttu lempinimellä ”herra kolmekymmentä prosenttia”, ja hänen lahjottavuutensa
oli ollut asianomaisten piirien ja etenkin IPK:n toimitusjohtajan ja omistajan Freitagin tiedossa. Belgian poliisin laatimien
erinäisten pöytäkirjojen perusteella Freitag ja Tzoanos olivat olleet yhteydessä jo vuonna 1989. Tzoanos oli siis komission
mukaan ehdottanut Freitagille, että hänestä tehtäisiin yhtiömies Freitagin European Travel Intelligence Center ‑yhtiöön, jotta
sen olisi helpompi saada komissiolta sopimuksia. Komission mukaan Freitagin omistamat yhtiöt olivat pelkästään vuosina 1991–1992
saaneet komission avustuksia 949 365 ecua.
Ecodata-hankkeesta komissio toistaa väitteen, jonka mukaan Tzoanos oli ilmoittanut Freitagille mahdollisuudesta saada merkittävä
summa rahoitustukia ekologisia matkailuhankkeita koskevaa tietojärjestelmää varten. Komission mielestä Tzoanos oli antanut
ymmärtää, että IPK voisi saada tällaisen rahoitustuen, jos se tekisi siitä ehdotuksen, jonka teksti toimitettaisiin sille
etukäteen laadittuna. IPK saisi tällöin pelkästään tähän tarkoitukseen 10 prosenttia tukivaroista. Loput varoista jaettaisiin
muiden hankkeeseen osallistuvien yhtiöiden kesken ja myönnettäisiin erityisesti kreikkalaiselle 01‑Pliroforiki-yritykselle,
joka oli Lex Group ‑yhtiön tavoin Tzoanosin vaikutusvallan alainen ja jota tämä suosi lainvastaisesti (asia T‑74/96, Tzoanos
v. komissio, tuomio 19.3.1998, Kok. H., s. I‑A‑129 ja II-343, 252–255 kohta).
Komissio katsoo, että koska muilla taloudellisilla toimijoilla ei ollut ollut tätä mahdollisuutta saada rahoitustukea, sillä
asiasta ei ollut järjestetty nimenomaista ehdotuspyyntöä, ainoastaan IPK oli tehnyt rahoitustukihakemuksen ekologisia matkailuhankkeita
koskevan tietopankin perustamisesta. Komission mukaan Tzoanosin oli ollut kesälomien aikana helppoa myöntää tuki IPK:lle,
vaikka Studienkreis – joka oli jo tehnyt komission kanssa yhteistyötä vastaavanlaisessa hankkeessa – oli ollut selvästi hämmästynyt
siitä, että mainittu tuki oli myönnetty välittömästi ilman ehdotuspyyntöä.
Lex Group ‑yhtiö, josta Tzoanos omisti 10 prosenttia, oli komission mukaan ollut IPK:n perustaman ETIC-yhtiön edustaja Kreikassa
jo ennen tuen myöntämispäätöstä (edellä 72 kohdassa mainittu asia Tzoanos v. komissio, tuomion 58–79 kohta). Asiakasvastaavana
oli komission mukaan toiminut Sapountzaki, joka oli tuolloin Tzoanosin kihlakumppani ja myöhemmin hänen puolisonsa.
Komission mielestä Freitag ei enää tuen myöntämispäätöksen jälkeen katsonut Tzoanosin kanssa tehdyn sopimuksen sitovan itseään,
minkä vuoksi Tzoanosin oli ollut pakko painostaa IPK:ta saadakseen hankkeen toteutuksen junailtua alun perin kaavaillulla
tavalla.
Komissio katsoo, että sen jälkeen kun Ecodata-hanke otettiin pois Tzoanosilta 26.3.1993, IPK, 01‑Pliroforiki ja kaksi muuta
hankkeeseen osallistuvaa yhtiötä olivat sopineet hankkeen varojen ja tehtävien jakamisesta, eikä hanketta näin ollen enää
voitu viedä päätökseen suunnitellussa aikataulussa. Tämä oli komission mukaan ollut se tilanne, jossa se päätti 3.8.1994 kieltäytyä
(ks. edellä 17 kohta) rahoitustuen toisen osan maksamisesta.
IPK:n saatua 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen kumotuksi ensimmäisessä riidanalaisessa menettelyssä komissio oli tehnyt
nyt riitautetun päätöksen nojautumalla yhtäältä kieltäytymispäätöksen jälkeen saamiinsa tietoihin Tzoanosin ja Freitagin välisestä
salaisesta yhteistyöstä ja lisäksi ”yhteisön tuomioistuinten nimenomaisesti mainitsemaan” mahdollisuuteen (edellä 23 kohdassa
mainittu asia IPK-München v. komissio, tuomion 92 kohta ja julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus edellä 28 kohdassa mainitussa
asiassa IPK-München ja komissio, Kok., s. I-4630, ratkaisuehdotuksen 101 kohta) vaatia palauttamaan rahoitustuki kokonaan
fraus omnia corrumpit ‑periaatteen mukaisesti.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan a alakohdasta, jonka mukaan ehdotuspyyntö ei koskenut erityisesti Ecodata-hankkeessa
ehdotetun kaltaisen tietopankin perustamista, komissio väittää erityisesti, että rahoitustukiin sovellettavien periaatteiden
nojalla hankkeen tukikelpoisuuden määrää ehdotuspyyntö. IPK:n ehdotus ei komission mielestä kuitenkaan ollut täyttänyt yhtäkään
ehdotuspyynnössä mainittua valintaperustetta. IPK:n väitteeseen siitä, että varainhoitovuotta 1992 koskevassa lopullisessa
yleisessä talousarviossa oli varattu 530 000 ecun suuruinen summa Euroopassa toteutettavia ekologisia matkailuhankkeita koskevan
tietoverkon kehittämiseen – jolla oli IPK:n mielestä ”selvä” yhteys ehdotuspyyntöön –, komissio vastaa, että ”tavanomaisen”
hakijan olisi ollut mahdotonta ymmärtää, että ehdotuspyyntö koski myös kyseisen yleisen talousarvion sivun 659 yhdessä lauseessa
mainittua rahoitustukea. Komissio toteaa lisäksi, että ehdotuspyynnön B kohdassa viitataan nimenomaisesti D kohdan perusteisiin.
Rahoitustukihakemuksessaan IPK ei kuitenkaan ollut edes yrittänyt osoittaa, että ehdotettu hanke täytti valintaperusteet,
kuten ehdotuspyynnön C 2 kohdassa edellytettiin. Komission mukaan tämän tiedon pois jättäminen osoittaa, että IPK oli ollut
varma siitä, että se tulisi saamaan haetun rahoitustuen. Tämä varma tieto oli komission mielestä voitu kuitenkin saada vain
Tzoanosilta, joka henkilökohtaisesti päätti tuen myöntämisestä. Komission mielestä ei siis ole yllättävää, että IPK oli ollut
ainoa toimija, joka esitti varainhoitovuotta 1992 koskevan lopullisen yleisen talousarvion sivulla 659 olevaa kuvausta vastaavan
ehdotuksen, ja että Studienkreis, joka kuitenkin oli erityisen kiinnostunut tämäntyyppisestä hankkeesta, ei ollut ehdotusta
tehnyt.
Komissio katsoo, että vaikka varainhoitovuotta 1992 koskevan lopullisen yleisen talousarvion ja ehdotuspyynnön välillä olisikin
ollut niin ilmeinen yhteys kuin IPK väittää, on yllättävää, että IPK sanoo Ecodata-hanketta koskevan ajatuksen olleen peräisin
01‑Pliroforikilta eikä siltä itseltään tai – IPK:n esittämän toisen näkemyksen mukaan – että ajatuksen oli esittänyt kreikkalainen
yrittäjä C. huhtikuussa 1992. Komissio pitää outona myös sitä, että Freitag oli lisäksi ilmoittanut von Moltkelle maaliskuussa
1993 puhelimitse ja kirjallisesti, että Ecodata-hanke oli hänen oma aloitteensa. Komissio katsookin, että nämä ristiriitaiset
kuvaukset horjuttavat IPK:n väitteiden uskottavuutta ja vakuuttavuutta. Komission mukaan IPK:n näkemystä asiasta eivät vastaa
myöskään lausumat, joita 01‑Pliroforikin edustajat antoivat yrityksen kirjanpitoa 18.10.1993 tarkastaneille komission virkamiehille
ja joiden mukaan juuri IPK oli kertonut heille ensimmäisen kerran Ecodata-hankkeesta. Komission mielestä onkin todennäköistä,
että Tzoanos, joka vastasi virkamiehenä ehdotuspyynnöstä ja jolla oli ratkaiseva rooli tuen myöntämispäätöksessä, oli itse
laatinut ehdotuspyynnön siten, että se vastasi täsmälleen varainhoitovuotta 1992 koskevan lopullisen yleisen talousarvion
sivulla 659 mainittua rahoitustukea. Komission mukaan tämä oli ollut erittäin otollinen tilanne viedä eteenpäin Tzoanosin
kehittämää vilpillistä järjestelmää, jossa rahoitustukia myönnettiin provisioita vastaan.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan b alakohdasta, jossa todetaan Tzoanosin valinneen Ecodata-hankkeen sääntöjenvastaisesti,
komissio huomauttaa, että vaikka IPK ei tosin voinut tehdä tuen myöntämispäätöstä itse, se kykeni kuitenkin muokkaamaan sitä
omavaltaisesti hyväksymällä kyseisen toimivaltaisen virkamiehen saneleman ennakkosopimuksen perusteella yhteistyön 01‑Pliroforikin
kanssa. Komission mukaan vain tämä ennakkosopimus voi selittää sen, että Tzoanos oli valinnut ehdotuspyyntöön saadusta 301
ehdotuksesta – joista vain 25 voitiin hyväksyä – IPK:n ehdotuksen, varsinkin, kun Tzoanos oli tietoinen siitä, että Studienkreisin
hanke, jota yhteisö oli jo rahoittanut, oli hyvin Ecodata-hankkeen kaltainen. Komissio katsookin, että IPK ei joka tapauksessa
esitä tästä mitään muuta vakuuttavaa selitystä.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan c alakohdasta – jossa viitataan IPK:n hakeman 600 000 ecun suuruisen rahoitustuen
epärealistisuuteen, koska se oli 30 prosenttia yhteensä 25 hankkeelle varatusta 2 miljoonan ecun kokonaismäärärahasta – komissio
toteaa, että kyseessä on selkeä todiste siitä, että asia oli sovittu jo etukäteen. Komission mielestä on nimittäin äärimmäisen
harvinaista, että yhden hankkeen osalta tehdään tällainen hakemus, jossa tavoitellaan kolmannesta kokonaismäärärahasta.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan d alakohdasta komissio huomauttaa, että ainoastaan IPK:n Tzoanosilta etukäteen
saama kehotus voi selittää sen, että IPK esitti rahoitustukihakemuksensa, joka ei sisällöltään täyttänyt julkaistuja puolueettomia
tuen myöntämisperusteita ja jossa pyydetty rahasumma oli kyseisen avustusohjelman kokonaismäärärahaan nähden selvästi suhteeton.
Komissio nimittäin katsoo, että koska rahoitustukihakemuksen laatiminen on aina kallista ja vaatii aikaa, yksikään järkevä
toimija ei olisi toiminut samalla tavoin ilman varmuutta onnistumisestaan. Koska IPK ei esitä näitä todisteita vastaan mitään
uskottavaa argumenttia, komissio pitää sen selitysyrityksiä abstrakteina, epärealistisina ja ristiriitaisina.
Komissio hylkää IPK:n väitteen nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan e alakohdasta, joka koskee muun muassa Franckin
lausuntoa ja jonka mukaan Franck ei työskennellyt IPK:lle Brysselissä. Komission mielestä Franck oli perustanut Freitagin
pyynnöstä Brysseliin yhtiön nimeltä ETIC Headquarters Bruxelles, jonka tehtävänä oli nähtävästi luoda ja kehittää yhteyksiä
yhteisön toimielimiin. Komission mukaan Franck oli tavannut Tzoanosin juuri tässä yhteydessä ja saanut tiedon Ecodata-hankkeesta.
Tämä oli siis syynä siihen, että Franck oli mainittu yhtenä IPK:n asiantuntijana hanketta koskevassa rahoitushakemuksessa.
Komissio katsookin, että Franckin lausunto on tosiseikkojen selvittämisessä ratkaiseva, minkä vuoksi IPK yrittää horjuttaa
sen uskottavuutta.
Komissio kiistää väitteen, jonka IPK esittää nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan f alakohdasta – eli siitä, että
Tzoanos pakotti IPK:n hyväksymään kolme hänen nimeämään osapuolta hankkeeseen ennen tuen myöntämispäätöksen tekemistä – ja
jonka mukaan 01‑Pliroforiki oli tehnyt aloitteen hankeluonnoksen esittämisestä IPK:lle. Komission mukaan IPK:n esittämä tosiseikkojen
kuvaus on ristiriidassa Franckin ja Bauschin lausumien kanssa, jotka ovat keskenään yhtäpitävät ja molemmat uskottavia, sekä
Freitagin von Moltkelle 31.3.1993 lähettämän faksin kanssa, jonka mukaan IPK oli Ecodata-hankkeen alullepanija ja valinnut
omat yhteistyökumppaninsa.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan g alakohdasta – jonka mukaan IPK ei koko menettelyn aikana ilmoittanut Tzoanosin
vilpillisistä toimista hänen esimiehilleen komissiossa – komissio väittää, että tämä laiminlyönti on selvä todiste ja jopa
ainoa vakuuttava selitys sille, että Tzoanos ja Freitag tekivät tuen myöntämispäätöksen hyväksymisen yhteydessä salaista yhteistyötä.
Jos IPK nimittäin olisi tehnyt kantelun Tzoanosin esimiehille, se olisi ottanut riskin siitä, että tosiseikkojen todellinen
laita olisi paljastunut, ja se olisi menettänyt riidanalaisen rahoitustuen. IPK:n väitteestä, jonka mukaan se oli pyytänyt
päästä keskustelemaan luottamuksellisesti von Moltken kanssa ilman Tzoanosia, komissio toteaa lisäksi, että IPK:n olisi tarvinnut
ainoastaan soittaa von Moltkelle.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan h alakohdasta – jonka mukaan Tzoanos oli muokannut omavaltaisesti Ecodata-hanketta
ennen kuin se esitettiin komissiolle ja suositellut 01‑Pliroforikia hankkeen osapuoleksi – komissio täsmentää, että Freitag
oli ilmoittanut von Moltkelle maaliskuussa 1993 käydyssä puhelinkeskustelussa keskustelleensa Tzoanosin kanssa valmisteluvaiheen
aikana – huhti-kesäkuussa 1992 – hankkeeseen mukaan otettavista maista ja yrityksistä, jolloin Tzoanos oli saanut tilaisuuden
suositella 01‑Pliroforikin hyväksymistä. Tämä ilmoitus sotii kuitenkin komission mielestä vastaan IPK:n toistuvasti esittämää
väitettä siitä, että ajatus Ecodata-hankkeesta oli lähtöisin 01‑Pliroforikilta. Komissio katsoo lisäksi, että Freitagin ilmoitus
on jo sinänsä osoitus Tzoanosin ja IPK:n välisestä salaisesta yhteistyöstä.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan i alakohdasta – jonka mukaan IPK antoi Belgian poliisin laatiman Tzoanosin kuulustelupöytäkirjan
vastaisen valheellisen lausuman ilmoittamalla von Moltkelle 31.3.1993 lähettämässään faksissa, että Freitag ja hänen työntekijänsä
eivät olleet olleet yhteydessä Tzoanosiin Ecodata-hankkeen laadintavaiheen aikana – komissio täsmentää, että tämä valheellinen
lausuma, jonka osoittavat virheelliseksi useat asian aineistoon sisältyvät asiakirjat, on yksi lisätodiste Tzoanosin ja IPK:n
välisestä salaisesta yhteistyöstä. Komissio toteaa vielä, että IPK:n puolustuslinja ei ole tältä osin täysin selkeä, varsinkaan
kun se ei kiellä, että Freitagin ja/tai Franckin tapaamisia Tzoanosin kanssa järjestettiin aikana, jolloin Ecodata-hanketta
ei ollut vielä esitetty komissiolle.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan j alakohdasta – jonka mukaan Tzoanosin, 01‑Pliroforikin ja IPK:n välillä järjestettiin
kokous marraskuussa 1992 – komissio täsmentää, että IPK ei pysty kyseenalaistamaan tämän seikan arvoa todisteena salaisesta
yhteistyöstä vetoamalla siihen, että mainittu kokous järjestettiin tuen myöntämispäätöksen jälkeen. Yrittäessään kokouksessa
sekaantua tehtävien ja varojen jakoon Tzoanos oli nimittäin toiminut etukäteissopimuksen mukaisesti.
Nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan k alakohdasta – jonka mukaan Tzoanosin kihlakumppanin ja tulevan puolison Sapountzakin
työskentely ETIC:n edustajana vahvistaa Freitagin ja Tzoanosin välillä vallinneet pitkäaikaiset ja jokseenkin läheiset suhteet
– komissio muistuttaa, että IPK oli tiennyt jo pitkään Tzoanosin lahjottavuuden, mikä tekee epäuskottavaksi IPK:n väitteen
siitä, että se oli ollut Tzoanosiin yhteydessä vain, koska hän oli komission yksikönpäällikkö ja IPK halusi saada häneltä
suosituksen.
Komissio kiistää, että IPK voisi esittämillään seikoilla (ks. edellä 67 kohta) kyseenalaistaa todisteet salaisesta yhteistyöstä.
Tällainen seikka on muun muassa se, että Freitagia vastaan ei ole aloitettu rikosoikeudenkäyntiä. Kyseinen seikka ei komission
mielestä estä sitä ryhtymästä toimenpiteisiin silloin, kun sillä on riittävästi todisteita salaisesta yhteistyöstä (julkisasiamies
Mischon ratkaisuehdotus edellä 28 kohdassa mainitussa asiassa IPK‑München ja komissio, ratkaisuehdotuksen 101 kohta).
Sama pätee myös Tzoanosiin liittyviin komission sisäisiin tutkimuksiin. Komissio väittää, että IPK ei täsmennä, mihin tutkimuksiin
se viittaa eikä miten tällaiset tutkimukset voivat puhdistaa sen syytöksistä, ja se väittää lisäksi, että Tzoanosia vastaan
Belgiassa aloitettu rikosoikeudenkäynti on edelleen vireillä, joten se voi tarjota uusia tietoja. Komission sisäiset tutkimuksetkin
on komission mukaan saatu vasta alustavasti päätökseen. Komissio väittää lisäksi, että IPK siteeraa liian suppeasti edellä
23 kohdassa mainittua asiaa IPK-München vastaan komissio (tuomion 75 ja 85 kohtaa), jossa ei todellisuudessa ole ainuttakaan
IPK:n väitettä tukevaa seikkaa.
IPK:n tekemästä kantelusta komissio korostaa, että mainittu kantelu, jonka tekstiä IPK ei ole koskaan esittänyt, on tehty
von Moltkea eikä Tzoanosia vastaan. Se katsoo, että IPK on yrittänyt siten kääntää Tzoanosia koskevat epäilyt von Moltkeen
ja 01‑Pliroforikia koskevat epäilyt Studienkreisiin. Komission mielestä IPK:n tekemä kantelu on siis päinvastoin yksi lisätodiste
salaisesta yhteistyöstä.
Siitä, että IPK väittää vastustaneensa Tzoanosin harjoittamaa painostusta, komissio korostaa, että koska vastustus tapahtui
vasta riidanalaisen rahoitustuen myöntämispäätöksen jälkeen, sen perusteella ei voida päätellä, että salaista yhteistyötä
ei esiintynyt ennen mainittua päätöstä.
Ecodata-hankkeen toteuttamista varten sijoitetusta IPK:n omasta pääomapanoksesta komissio väittää, että se oli välttämätön
edellytys komission osarahoituksen saamiselle.
–       Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan rahoitustuen myöntämispäätöksen kumoamisedellytykset eivät täyttyneet
IPK väittää pääasiallisesti, että asetuksella N:o 2988/95 säädetyt olennaiset edellytykset, joilla yhteisön varojen myöntämistä
koskeva päätös voidaan kumota taannehtivasti, eivät esillä olevassa asiassa täyty. Sen mielestä nyt riitautettu päätös rikkoo
asetusta N:o 2988/95 erityisesti siltä osin, että tuen myöntämispäätös ei perustu asetuksessa tarkoitettuun väärinkäytökseen.
IPK väittää toissijaisesti, että koska saman asetuksen 3 artiklassa tarkoitettu vanhentumisaika oli kulunut, komissiolla ei
joka tapauksessa ollut oikeutta tehdä nyt riitautettua päätöstä.
IPK:n mukaan asetuksen N:o 2988/95 johdanto-osan kolmannesta ja neljännestä perustelukappaleesta käy ilmi, että asetusta sovelletaan
kaikilla yhteisöpolitiikan osa-alueilla ja siis myös silloin, kun yhteisöjen elimet perivät takaisin yhteisön varoja. IPK
katsoo, että mainitun asetuksen rakenteen ja tarkoituksen perusteella asetuksen soveltamisalaa voidaan laajentaa komission
vahvistamiin toimenpiteisiin silloin, kun kyseessä ovat yhteisöjen taloudelliset edut riippumatta siitä, hoidetaanko yhteisön
oikeutta keskitetysti vai hajautetusti. IPK:n mukaan kyseistä asetusta voidaan soveltaa esillä olevassa asiassa takautuvasti
ja riippumatta siitä, että kyseessä oleva rahoitustuki myönnettiin ennen asetuksen voimaantuloa. Tämä on vahvistettu myös
oikeuskäytännössä.
IPK väittää, että asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun väärinkäytöksen toteaminen, eli esillä olevassa
asiassa tuen myöntämispäätöksen lainvastaisuus, on ennakkoedellytys sille, että etuus voidaan periä takaisin saman asetuksen
4 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Sen mielestä tuen myöntämispäätökseen sovelletaan laillisuusolettamaa, eikä komissio ole näyttänyt
toteen – kuten sen kuuluu –, että myöntämispäätös on lainvastainen muun muassa nyt riitautetussa päätöksessä väitetyn salaisen
yhteistyön vuoksi.
IPK kiistää tässä yhteydessä nyt riitautetussa komission päätöksessä väitetyn salaisen yhteistyön paikkansapitävyyden (ks.
edellä 33 ja 52–67 kohta). Komissio on IPK:n mielestä jättänyt lisäksi ottamatta huomioon useita seikkoja, jotka osoittavat,
että salaista yhteistyötä ei ole esiintynyt (ks. edellä 67 kohta).
IPK katsoo, että vaikka asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohdassa ja 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu väärinkäytös olisikin
tapahtunut, mainitun asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädetty vanhentuminen esti joka tapauksessa tuen myöntämispäätöksen
peruuttamisen nyt riitautetulla päätöksellä. Toisin kuin komissio väittää, vanhentumista sovelletaan IPK:n mielestä paitsi
seuraamuksiin myös hallinnollisiin toimenpiteisiin, ja tämä on vahvistettu oikeuskäytännössäkin.
IPK nimittäin väittää, että väärinkäytöksen tapahtumisesta alkava neljän vuoden vanhentumisaika oli nyt riitautetun päätöksen
tekoajankohtana eli 13.5.2005 jo kulunut, koska väitetty salainen yhteistyö oli tapahtunut ennen 4.8.1992 tehtyä tuen myöntämispäätöstä.
Tässä yhteydessä IPK kiistää jatkuvan tai toistuvan rikkomuksen, joka komission mukaan on tehty loukkaamalla kaikkien yhteisön
rahoitustuen saajien väitettyä tiedotus- ja lojaalisuusvelvollisuutta. Tällaisen väitteen hyväksyminen johtaisi IPK:n mukaan
siihen, että asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan mukainen vanhentumisaika ei alkaisi koskaan kulua, koska mainittua tiedotus-
ja lojaalisuusvelvollisuutta sovellettaisiin kaikkiin väärinkäytöksiin. Sitä paitsi IPK korostaa, että komissio on nojautunut
salaista yhteistyötä koskevassa väitteessään tosiseikkoihin, jotka olivat sen tiedossa jo vuonna 1996, joten se olisi voinut
vedota salaiseen yhteistyöhön jo kauan sitten, tuen myöntämispäätöksen kumoamista koskevan uuden päätöksen yhteydessä. Koska
komissio ei ole näin toiminut, IPK:lla on mielestään oikeus saada oikeusvarmuus palautettua – yli yksitoista vuotta Ecodata-hankkeen
onnistuneen toteutuksen jälkeen.
IPK:n mukaan vanhentumisaikaa ei esillä olevassa asiassa ole myöskään katkaistu. Se nimittäin toteaa, että 3.8.1994 tehty
kieltäytymispäätös ei perustunut salaista yhteistyötä koskevaan väitteeseen, eikä sillä myöskään ollut samaa tarkoitusta kuin
nyt riitautetulla päätöksellä, koska siinä ainoastaan kieltäydyttiin maksamasta rahoitustuen toinen osa. IPK toteaa toisaalta
myös, että kieltäytymispäätös ei ollut sen tiedoksi annettu toimi, jolla pantiin vireille asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan
1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitettu väärinkäytöstä koskeva tutkimus tai menettely. IPK katsoo lisäksi, että väite
salaisesta yhteistyöstä, jonka komissio esitti asian T-331/94 yhteydessä – ensimmäisen kerran tämän esittäessä huomautuksia
yhteisöjen tuomioistuimen palautettua asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen – esitettiin liian myöhään, oli riidan
kohteen ulkopuolella ja oli siis jätettävä tutkimatta (edellä 23 kohdassa mainittu asia IPK-München v. komissio, tuomion 90
kohta). Vanhentumisaika ei siis IPK:n mukaan katkennut myöskään asiassa T-331/94 käydyn menettelyn yhteydessä.
IPK katsoo, että vaikka vanhentumisajan katsottaisiin katkenneen, asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan neljännessä alakohdassa
säädetty kahdeksan vuoden enimmäisaika oli nyt riitautetun päätöksen tekoajankohtana jo kulunut, koska komissio ei ollut määrännyt
seuraamusta tai lykännyt hallinnollista menettelyä.
IPK katsoo toissijaisesti, että jos asetusta N:o 2988/95 olisi jätettävä soveltamatta – vaikka se on luonteeltaan erityislaki
– ja sen sijaan sovellettaisiin yleisiä periaatteita, lainvastaisen hallinnollisen toimen taannehtivalle peruuttamiselle asetetut
tiukat edellytykset eivät esillä olevassa asiassa täyty.
Komission mainitsemista varainhoitoasetuksen 119 artiklan 2 kohdasta ja 72 artiklan 2 kohdasta IPK toteaa, että kysymys siitä,
onko kyseessä oleva rahoitustuki varainhoitoasetuksen VI osastossa tarkoitettu avustus, voi jäädä avoimeksi. Kyseisen asetuksen
119 artiklan 2 kohta ei IPK:n mukaan ole itsessään riittävä oikeusperusta tuen myöntämispäätöksen peruuttamiselle, koska sitä
varten on kohdan sanamuodon mukaan annettava soveltamissäännöt. Nyt riitautetun päätöksen perusteluissa tai komission vastineessa
ei kuitenkaan mainita soveltamissääntöjä, joihin tuen myöntämispäätöksen peruuttaminen olisi voinut perustua. Varainhoitoasetuksen
72 artikla ei IPK:n mukaan joka tapauksessa ole tällainen soveltamissääntö. IPK katsoo lisäksi, että nyt riitautetun päätöksen
tarkoituksena ei ole varainhoitoasetuksen 119 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu avustuksen maksamisen keskeyttäminen, avustuksen
supistaminen tai sen epääminen, koska tällainen toimenpide edellyttää erillisen perintämääräyksen hyväksymistä. Koska oikeudellista
sanontaa ”fraus omnia corrumpit” ei konkretisoida johdetun oikeuden säännöksellä, myöskään se ei voi olla oikeusperusta rahoitustuen
myöntämispäätöksen kumoamiselle.
Komissio katsoo, että koska IPK on saanut kyseessä olevan rahoitustuen suoraan Euroopan yhteisöjen yleisestä talousarviosta,
tuen takaisin perimiseen sovelletaan varainhoitoasetuksen VI osastoa (Avustukset). Vaikka tässä osastossa ei ole erityistä
sääntöä sellaisia tapauksia varten, joissa avustus on myönnetty salaisen yhteistyön jälkeen, varainhoitoasetuksen 119 artiklan
2 kohtaa on tulkittava laajasti, ja sitä on pidettävä nyt riitautetun päätöksen oikeusperustana, kun otetaan huomioon fraus
omnia corrumpit ‑periaate ja se, että avustuksen kiristäminen petollisesti kuuluu peruskiellon piiriin. Komission mukaan perinnän
teknisestä toteutuksesta säädetään varainhoitoasetuksen 72 artiklan 2 kohdassa.
Komission mukaan vanhentumisesta ei ole tässä yhteydessä säädetty, eikä asetuksen N:o 2988/95 säännöksiä vanhentumisesta voida
soveltaa analogisesti. Unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin vastatessaan komissio on kuitenkin myöntänyt niin kirjallisesti
kuin istunnossa, että vaikka kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä vanhentumissääntöä voitaisiinkin soveltaa
– mikä ei ole mahdollista, koska mainittu asetus ei ole nyt riitautetun päätöksen oikeusperusta –, säännön soveltaminen esillä
olevassa asiassa taannehtivasti pitäisi olla asiaa koskevan oikeuskäytännön kannalta hyväksyttävää. Tämä on kirjattu istuntopöytäkirjaan.
Komissio totesi lisäksi istunnossa, että IPK:n velvollisuus palauttaa tuki on joka tapauksessa, kuten oikeuskäytännössäkin
on katsottu, vain seurausta siitä, että se on saanut rahallisen etuuden vääryydellä, eikä takaisinmaksuvaatimuksen tarvitse
perustua primaarioikeuteen tai johdettuun oikeuteen kuuluvaan oikeusperustaan, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o
2988/95 4 artiklassa.
Komissio väittää toissijaisesti, että nyt riitautettu päätös on perusteltu myös asetuksen N:o 2988/95 perusteella ja erityisesti
sen 1 artiklan 2 kohdan, 4 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan perusteella sekä Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamista
koskevaan yleissopimukseen liittyvän pöytäkirjan 2 ja 3 artiklan perusteella, joissa artikloissa määrätään lahjuksen ottamisesta
ja antamisesta ja joita koskevat perusteet täyttyvät esillä olevassa asiassa. Komissio nimittäin katsoo, että Tzoanos oli
suosinut IPK:ta myöntäessään sille riidanalaisen rahoitustuen ilman nimenomaista ehdotuspyyntöä vastineeksi siitä, että 01‑Pliroforiki
otettiin IPK:n johtaman Ecodata-hankkeen osapuoleksi. Tässä yhteydessä ei komission mielestä ole merkitystä IPK:n esittämällä
seikalla, jonka mukaan se ei ole itse syyllistynyt petokseen, koska asetuksen N:o 2988/95 7 artiklassa säädetään, että hallinnollisia
toimenpiteitä voidaan soveltaa myös väärinkäytöksen toteuttamiseen osallistuneisiin henkilöihin. Komission mukaan esillä olevassa
asiassa on useita seikkoja, jotka osoittavat, että IPK:n toimet ovat lahjonnan antamista, koska se suostui riidanalaisen rahoitustuen
saadakseen muodostamaan Ecodata-projektiryhmän Tzoanosin toiveiden ja tämän oman edun mukaisesti. IPK antoi lisäksi juuri
ennen tuen myöntämispäätöstä Lex Group ‑yhtiölle toimeksiannon, mistä niin ikään saattoi olla etua Tzoanosille.
Kun Tzoanos vaati avoimesti, että 01‑Pliroforiki saa suuren osan riidanalaisesta rahoitustuesta, IPK:n olisi komission mielestä
pitänyt ensimmäisessä riidanalaisessa menettelyssä antamiensa ilmoitusten mukaan tajuta saaneensa mainitun tuen vain vastineeksi
siitä, että se suostui toteuttamaan Ecodata-hankkeen 01‑Pliroforikin kanssa. Komission mukaan IPK osallistui tarkoituksellisesti
väärinkäytökseen viimeistään siitä lähtien, kun se yritti toteuttaa hankkeen itse. Komissio täsmentää, että Tzoanosin lahjottavuus
oli ollut IPK:n tiedossa jo vuosia, ja riidanalaisen rahoitustuen myöntäminen sääntöjenvastaisesti oli myös sen tiedossa alusta
alkaen. Se, että IPK myöhemmin kieltäytyi noudattamasta salaista sopimustaan Tzoanosin kanssa, ei komission mielestä poista
tuen myöntämispäätöksen lainvastaisuutta.
Komissio katsoo lisäksi, että salaisen yhteistyön tuloksena tehty tuen myöntämispäätös saattoi vaikuttaa haitallisesti yhteisöjen
taloudellisiin etuihin. Ilman salaista yhteistyötä rahoitustuki olisi komission mukaan myönnetty avoimuutta noudattaen ja
voinut johtaa riidanalaisten varojen parempaan käyttöön. Komissio muistuttaa, että IPK:n lausumien mukaan 01‑Pliroforikilla
ei ollut erityistä kokemusta matkailualalta eikä myöskään ympäristötietopankeista ja että jos IPK ei olisi ottanut 01‑Pliroforikia
Ecodata-projektiryhmään, se ei olisi saanut riidanalaista rahoitustukea. Toisin sanoen Tzoanos ei olisi hyväksynyt IPK:n ehdotusta
ilman 01‑Pliroforikin osallistumista hankkeeseen. Komissio katsoo lopuksi, että Ecodata-hankkeen epäonnistuminen vahvisti,
että riidanalainen rahoitustuki oli myönnetty turhaan.
Komission mukaan asetuksen N:o 2988/95 3 artiklassa säädetty vanhentumisaika ei ollut este nyt riitautetun päätöksen tekemiselle.
Vaikka mainittua asetusta voitaisiinkin soveltaa, päätös koski komission mukaan perusteettomasti saadun etuuden takaisin perimistä
asetuksen N:o 1988/95 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ei hallinnollista seuraamusta. Komissio katsookin, että mainitun
asetuksen 3 artiklan 1 kohdan neljännen alakohdan nojalla vanhentumista voidaan soveltaa vain hallinnollisiin seuraamuksiin,
vaikka tulkinnanvarainen oikeuskäytäntö näyttäisikin osoittavan päinvastaista.
Komissio katsoo lisäksi, että vanhentumisaika ei ole vielä alkanutkaan, koska kieltäessään sitkeästi Tzoanosin kanssa tekemänsä
salaisen yhteistyösopimuksen IPK rikkoo edelleen riidanalaisen rahoitustuen myöntämiseen perustuvaa tiedotus- ja lojaalisuusvelvollisuuttaan
komissiota kohtaan. Näin ollen väärinkäytös, johon IPK on syyllistynyt, ei ole komission mielestä asetuksen N:o 2988/95 3
artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla vielä päättynyt.
Komissio korostaa, että vanhentumisaika katkesi joka tapauksessa 3.8.1994 ennen sen päättymistä tehdyllä kieltäytymispäätöksellä,
ja tämä katkaiseminen kesti 29.4.2004 saakka, jolloin yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomionsa ensimmäisen riidanalaisen menettelyn
päätteeksi. Komissio kiistää IPK:n väitteen, joka koskee asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan neljännessä alakohdassa
säädettyä vanhentumisajan kahdeksan vuoden enimmäiskestoa, ja se täsmentää, että seuraamuksen käsitteeseen sisältyvät myös
saman asetuksen 4 artiklassa tarkoitetut ”toimet”, joten kaikki mainitussa artiklassa tarkoitetut seuraamukset tai toimenpiteet
voivat katkaista tämän vanhentumisajan. Näin ollen myös 3.8.1994 tehty kieltäytymispäätös oli katkaissut vanhentumisajan,
tai jopa tehnyt sen merkityksettömäksi. Komissio toteaa lisäksi, että asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan taannehtiva
vaikutus edellyttää tällaista yhtenäistä lähestymistapaa, vaikka 3.8.1994 tehty kieltäytymispäätös ei perustunut mainitun
asetuksen 4 artiklaan. Päinvastainen lähestymistapa olisi komission mielestä ”absurdi”, koska se velvoittaisi komission tekemään
tällaista päätöstä vastaan vireille pannun riidanalaisen menettelyn aikana ”ennakkoon” uuden päätöksen vain katkaistakseen
vanhentumisajan. Komissio katsoo lopuksi, että koska kieltäytymispäätös tehtiin 3.8.1994, asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan
1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetut erilaiset keskeyttävät toimet eivät ole tässä asiassa määrääviä.
Komissio toteaa lisäksi, että 3.8.1994 tehdyssä kieltäytymispäätöksessä ja nyt riitautetussa päätöksessä viitataan samaa rahoitustukea
koskeviin väärinkäytöksiin. Nämä väärinkäytökset liittyvät komission mielestä lisäksi tiiviisti toisiinsa, koska Ecodata-hankkeen
huono toteutus johtui laajalti juuri salaisesta yhteistyöstä. Komissio muistuttaakin ottaneensa tämän kysymyksen esiin hyvissä
ajoin ensimmäisen riidanalaisen menettelyn yhteydessä. Komissio katsoo, ettei mikään estänyt sitä perustamaan nyt riitautettua
päätöstä tuossa yhteydessä esitettyihin perusteluihin.
Komissio toteaa vielä huomauttaneensa unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa,
että se ei toteuttanut ainuttakaan toimenpidettä asetuksen N:o 2988/95 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun hallinnollisen menettelyn
lykkäämiseksi, sillä lykkäämistä sovelletaan komission mielestä ainoastaan tapauksissa, joissa määrätään taloudellisia seuraamuksia,
ja niistä ei esillä olevassa asiassa ole kyse.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–       Asetuksen N:o 2988/95 aineellinen soveltamisala
On muistutettava, että IPK:n mukaan esillä olevassa asiassa voidaan soveltaa asetusta N:o 2988/95. IPK katsoo, että nyt riitautettu
päätös rikkoo yhtäältä mainitun asetuksen 4 artiklaa IPK:n syyksi luettavan väärinkäytöksen puuttumisen vuoksi ja toisaalta
kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohtaa väitettyyn väärinkäytökseen sovellettavan seuraamusmenettelyn vanhentumisen vuoksi.
Komissio sitä vastoin kiistää pääasiallisesti sen, että esillä olevaa asiaa olisi arvioitava asetuksen N:o 2988/95 säännösten
mukaan, koska nyt riitautetun päätöksen oikeusperustana on erityisesti varainhoitoasetuksen 119 artiklan 2 kohta, jota tulkitaan
fraus omnia corrumpit ‑periaatteen eikä asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan perusteella. Komissio katsookin, ettei myöskään vanhentumisaikaa
koskevaa asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohtaa voida soveltaa.
Selvitettäessä, kuuluuko esillä oleva asia asetuksen N:o 2988/95 soveltamisalaan ja erityisesti, onko mainitun asetuksen 4
artikla asianmukainen oikeusperusta nyt riitautetulle päätökselle, on ensinnäkin muistutettava, että kyseisessä päätöksessä,
jonka tarkoituksena on peruuttaa tuen myöntämispäätös, ei mainita ainuttakaan primaarioikeuden määräystä tai johdetun oikeuden
säännöstä, joka voisi olla sen oikeudellisena perustana.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että velvollisuus palauttaa väärinkäytöksellä perusteettomasti saatu
etuus ei ole vastoin laillisuusperiaatetta. Tämä velvollisuus ei näet ole seuraamus vaan pelkkä seuraus sen toteamisesta,
että etuuden saamiseksi yhteisön säännöstössä vaadittavat edellytykset on luotu keinotekoisesti, minkä johdosta saatu etuus
on perusteeton ja sen palauttamisvelvollisuus on siten aiheellinen (ks. vastaavasti asia C-110/99, Emsland-Stärke, tuomio
14.12.2000, Kok., s. I-11569, 56 kohta ja asia C-158/08, Pometon, tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4695, 28 kohta). Hallinnolliset
seuraamukset edellyttävät siis asetuksella N:o 2988/95 säädetyn yleisen säännöstön ulkopuolella olevaa erityistä oikeusperustaa
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-383/06–C-385/06, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening, tuomio 13.3.2008,
Kok., s. I-1561, 39 kohta ja julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa C-367/09, SGS Belgium ym., 33–49 kohta, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Sitä vastoin kyseisen asetuksen 4 artiklan 1–3 kohdan säännösten, luettuna yhdessä saman
asetuksen 1 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, on katsottava muodostavan sekä asianmukaisen että riittävän oikeusperustan kaikille
toimenpiteille, joiden tarkoituksena on väärinkäytöksen avulla perusteettomasti saadun etuuden takaisin periminen ja näin
ollen kyseisen etuuden myöntämiseksi tehdyn päätöksen peruuttaminen.
Kaikki väärinkäytökset johtavat nimittäin asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1 kohdan nojalla pääsääntöisesti siihen, että perusteettomasti
saatu etuus peritään takaisin muun muassa velvoittamalla saaja maksamaan velkana olevat tai perusteettomasti saadut summat.
Samoin kyseisen asetuksen 4 artiklan 3 kohdassa säädetään, että toimet, joiden suhteen todetaan, että niiden tarkoituksena
on saada asiassa sovellettavan yhteisön oikeuden tavoitteiden vastainen etuus luomalla keinotekoisesti vaadittavat edellytykset
tämän etuuden saamiseksi, johtavat tapauskohtaisesti joko tämän etuuden epäämiseen tai sen takaisin perimiseen. Mainitun asetuksen
1 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä 4 artiklan 4 kohdan kanssa, käy lisäksi ilmi, että väärinkäytöksen avulla saadun perusteettoman
etuuden takaisin perimiseksi toteutettavia toimenpiteitä ei pidetä seuraamuksina. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on lopuksi
katsottu, että vaikka tätä varten ei olisi erityistä säännöstä, yhteisön oikeuden yleisistä periaatteista johtuu, että hallinnolla
on lähtökohtaisesti valtuus peruuttaa taannehtivin vaikutuksin asianomaiselle myönteinen hallintopäätös, joka on tehty lainvastaisesti
(ks. vastaavasti asia T-251/00, Lagardère ja Canal+ v. komissio, tuomio 20.11.2002, Kok., s. II-4825, 138–140 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen);
asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1 kohdalla ainoastaan pannaan täytäntöön näitä yleisiä periaatteita johdetun oikeuden tasolla.
Näin ollen on hylättävä komission pääasiallinen väite siitä, että nyt riitautettu päätös ei kuulu asetuksen N:o 2988/95 soveltamisalaan,
koska kyseisen päätöksen tarkoituksena on nimenomaisesti peruuttaa tuen myöntämispäätös sillä perusteella, että IPK oli saanut
riidanalaisen rahoitustuen sääntöjenvastaisesti tehtyään salaisen yhteistyösopimuksen asiasta vastaavan virkamiehen, Tzoanosin
kanssa. Koska siis asian kannalta keskeiset mainitun asetuksen säännökset ovat nyt riitautetun päätöksen erityisenä oikeusperustana,
ei tarvitse arvioida, perustuuko päätös epäsuorasti varainhoitoasetuksen 119 artiklan 2 kohtaan, fraus omnia corrumpit ‑periaatteeseen
vai johonkin toiseen yhteisön oikeussääntöön.
On siis tutkittava, oliko komissiolla oikeus päätyä katsomaan, että IPK on syyllistynyt väärinkäytökseen.
–       Mitä väärinkäytöksen käsitteellä tarkoitetaan asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1–3 kohdassa, luettuna yhdessä 1 artiklan 1
ja 2 kohdan kanssa
Asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohdan mukaan väärinkäytösten tunnusmerkit toteuttaa jokainen yhteisön oikeuden säännöksen
tai määräyksen rikkominen, joka johtuu taloudellisen toimijan teosta tai laiminlyönnistä ja jonka tuloksena on tai voisi olla
vahinko yhteisöjen yleiselle talousarviolle.
Varainhoitoasetuksen 109 artiklan 1 kohdan mukaan avustusta myönnettäessä on sovellettava muun muassa avoimuuden ja yhdenvertaisen
kohtelun periaatteita, mikä edellyttää, että koska avustusten rahoittamiseksi on käytössä vain vähän määrärahoja, mahdollisia
rahoitustuen saajia kohdellaan yhdenvertaisesti yhtäältä silloin, kun ehdotuspyynnössä annetaan olennaisia tietoja hanke-ehdotusten
valintaperusteista, ja toisaalta hankkeiden vertailuanalyysissa, joka johtaa niiden valintaan ja avustuksen myöntämiseen.
Tässä säännöksessä siis ilmaistaan yhdenvertaisen kohtelun yleinen periaate (yhdistetyt asiat 117/76 ja 16/77, Ruckdeschel
ym., tuomio 19.10.1977, Kok., s. 1753, Kok. Ep. III, s. 449, 7 kohta ja asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok., s.
4209, 28 kohta), jonka erityistä merkitystä on korostettu samankaltaisella alalla eli julkisissa hankinnoissa (yhdistetyt
asiat C-285/99 ja C-286/99, Lombardini ja Mantovani, tuomio 27.11.2001, Kok., s. I-9233, 37 kohta ja asia C-315/01, GAT, tuomio
19.6.2003, Kok., s. I-6351, 73 kohta) ja erityisesti, kun on kyse hankintaviranomaisen velvollisuudesta noudattaa kaikkien
tarjoajien osalta yhtäläisten mahdollisuuksien periaatetta (ks. asia T-160/03, AFCon Management Consultants ym. v. komissio,
tuomio 17.3.2005, Kok., s. II-981, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Avoimuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden perustavanlaatuisuuden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että
niitä sovelletaan soveltuvin osin yhteisön talousarviosta rahoitettavien avustusten myöntämismenettelyssä (ks. vastaavasti
asia T-125/01, José Martí Peix v. komissio, tuomio 13.3.2003, Kok., s. II-865, 113 kohta) riippumatta siitä, että kyseisiä
periaatteita ei vielä nimenomaisesti mainittu 21.12.1977 annetussa Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavassa
varainhoitoasetuksessa (EYVL L 356, s. 1), jota tosiseikkoihin sovellettiin tuen myöntämispäätöksen tekoajankohtana.
Talousarvion alalla yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta välittömästi seuraavan avoimuusvaatimuksen pääasiallisena tarkoituksena
on taata, ettei budjettiviranomainen harjoita suosintaa tai käytä mielivaltaa. Se edellyttää, että kaikki rahoitustuen myöntämismenettelyn
ehdot ja yksityiskohtaiset säännöt esitetään selvästi, täsmällisesti ja yksiselitteisesti muun muassa ehdotuspyynnössä. Kaikki
ehdotuspyynnön ymmärtämisen kannalta olennaiset tiedot on siis annettava mahdollisimman nopeasti kaikkien sellaisten toimijoiden
käyttöön, jotka saattavat olla kiinnostuneita osallistumaan avustusten myöntämismenettelyyn, siten, että yhtäältä kaikki kohtuullisen
valistuneet ja tavanomaisen huolelliset hakijat voivat ymmärtää niiden tarkan merkityksen ja tulkita niitä samalla tavalla
ja että toisaalta budjettiviranomainen kykenee tosiasiassa tarkistamaan, vastaavatko hanke-ehdotukset etukäteen ilmoitettuja
valinta- ja myöntämisperusteita (ks. vastaavasti ja analogisesti asia T-345/03, Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomio 12.3.2008,
Kok., s. II-341, 142–145 kohta).
Näin ollen yhtäläisten mahdollisuuksien ja avoimuuden periaatteen loukkaukset ovat rahoitustuen myöntämismenettelyn mitätöivä
väärinkäytös (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 124 kohdassa mainittu asia Evropaïki Dynamiki v. komissio, tuomion 147
kohta).
Yhteisöjen yleisestä talousarviosta peräisin olevan rahoitustuen – kuten riidanalaisen rahoitustuen – saaminen rahoitustuen
hakijan ja ehdotuspyynnön laatimisesta sekä rahoitettavien hankkeiden arvioinnista ja valinnasta vastaavan virkamiehen tekemän
salaisen yhteistyön avulla, joka on selvästi rahoitustukien myöntämiseen sovellettavien sitovien määräysten vastaista, täyttää
asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun väärinkäytöksen tunnusmerkit, eikä ole tarpeen arvioida, täyttääkö
tällainen toiminta myös lahjuksen antamista tai ottamista koskevat perusteet tai jonkin muun rikosoikeudellisen tunnusmerkistön.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että komissio moittii IPK:ta siitä, että se sai sääntöjenvastaisesti eli matkailu- ja ympäristöalan
hankkeiden rahoitukseen tarkoitettua budjettikohtaa hallinnoivan virkamiehen – Tzoanosin – kanssa tekemänsä salaisen yhteistyösopimuksen
välityksellä luottamuksellisia tietoja siitä, miten riidanalaisen rahoitustuen saamisen varmistamiseksi oli meneteltävä.
Onkin tutkittava, voidaanko väitetty väärinkäytös näyttää toteen komission esittämillä todisteilla.
–       Väärinkäytöstä koskeva näyttö
Esillä olevassa asiassa komissio, jolla on todistustaakka, esitti sekä nyt riitautetussa päätöksessä että asian käsittelyn
kuluessa toimittamissaan kirjelmissä joukon todisteita – joiden paikkansapitävyyttä IPK ei ole sinänsä kiistänyt – osoittaakseen,
että IPK oli osallistunut aktiivisesti Tzoanosin kanssa tehtyyn salaiseen yhteistyösopimukseen, jonka tarkoituksena oli ollut
saada riidanalainen rahoitustuki sääntöjenvastaisesti.
Ensimmäiseksi on selvää, että varainhoitovuotta 1992 koskevassa lopullisessa yleisessä talousarviossa, jossa oli yhteensä
1575 sivua, todettiin sivun 659 viimeisen alakohdan yhdessä ainoassa lauseessa, että ”vähintään 530 000 ecun suuruinen summa
käytet[äisiin] Euroopassa toteutettavia ekologisia matkailuhankkeita koskevan tietoverkon kehittämistukeen”. Matkailu- ja
ympäristöalan hankkeiden tukemiseksi julkaistu ehdotuspyyntö ei kuitenkaan koskenut konkreettisesti ekologisia matkailuhankkeita
varten perustettavaa tietoverkkoa, vaan siinä todettiin ainoastaan yleisesti, että ”[k]omissio aiko[i] myöntää 2 miljoonaa
ecua tähän ohjelmaan” ja että ”[s]aaduista ehdotuksista valit[taisii]n noin 25 hanketta”, joille voitaisiin myöntää yhteisön
rahoitustukea 60 prosenttia hankkeiden kustannuksista. Ehdotuspyynnön D kohdassa esitetyissä valintaperusteissa, joissa täsmennettiin
ensisijaisiksi katsottavat hanketeemat, ei mainittu tällaisen tietoverkon perustamista eikä etenkään Ecodata-hankkeessa ehdotetun
kaltaisen tietopankin perustamista. Tzoanos, joka oli ehdotuspyynnön laatimisesta vastaava virkamies, kykeni selvästi luomaan
tämän yhteyden varainhoitovuotta 1992 koskevaan lopulliseen yleiseen talousarvioon.
Unionin yleinen tuomioistuin päättelee tästä, että väite, jonka mukaan Ecodata-hanketta koskeva ehdotus perustui Tzoanosin
etukäteen ja sääntöjenvastaisesti toimittamiin luottamuksellisiin tietoihin ja jopa hänen itsensä laatimaan ehdotukseen, joka
toimitettiin myöhemmin joko 01‑Pliroforikille tai suoraan IPK:lle, on riittävän uskottava ja perusteltu. Komissiokin nimittäin
totesi, että ainoastaan tämä väite voi selittää sen, että IPK oli ainoa toimija, joka oli esittänyt rahoitustukihakemuksen
ekologisia matkailuhankkeita koskevan tietopankin perustamiseksi. Rahoitustukihakemusta ei ollut esittänyt etenkään alan kokenut
toimija Studienkreis, vaikka se oli jo tehnyt komission kanssa yhteistyötä vastaavanlaisessa hankkeessa, ja hakemus olisi
siis ollut sen etujen mukaista. Onkin erittäin todennäköistä, että Tzoanos oli tahallaan laatinut ehdotuspyynnön siten, että
sen yhteyttä varainhoitovuotta 1992 koskevan lopullisen yleisen talousarvion sivulla 659 olevaan viimeiseen lauseeseen ei
voinut selvästi havaita, jotta IPK ja 01‑Pliroforiki voisivat mainittujen luottamuksellisten tietojen ansiosta olla ainoat
toimijat, jotka tällaista hanketta ehdottivat.
Toiseksi IPK myönsi, että 01‑Pliroforiki oli ottanut siihen yhteyttä ekologisia matkailuhankkeita koskevan tietopankin johdosta
ja että se oli tehnyt komissiolle 22.4.1992 yrityksensä virallisella kirjelomakkeella Ecodata-hanketta koskevan rahoitustukihakemuksen,
jonka sisältö vastasi pääasiallisesti hankkeen luonnosta, jonka puolestaan oli laatinut ja lähettänyt sille 01‑Pliroforiki
20.4.1992 eli vain kaksi päivää ennen mainitun hakemuksen esittämistä. IPK toisti hakemuksessaan täysin samoin sanoin luonnoksessa
olevan kuvauksen sekä ehdotetun rahoitustuen kokonaismäärän, joka oli yhteensä 600 000 ecua eli 60 prosenttia yhteensä miljoonan
ecun kustannuksista. Se lisäsi ainoastaan yhden ylimääräisen suoritteen nimeltä ”tiedonkeruu”, jonka kustannukset olivat 250 000 ecua,
ja muutti näin ehdottamiensa eri suoritteiden kustannuserittelyä. Nämä tosiseikat ovat siis selvästi ristiriidassa IPK:n alkuperäisen
väitteen kanssa, jonka mukaan se oli laatinut Ecodata-hanketta koskevan ehdotuksen sisällön suurimmaksi osaksi itse (ks. edellä
53 kohta).
Kolmanneksi luettelo, jonka komissio on esittänyt ja joka sisältää muun muassa Belgian poliisin takavarikoimassa Tzoanosin
kalenterissa olleet tapaamisten päivämäärät, osoittaa, että Freitag ja Franck olivat tavanneet Tzoanosin monta kertaa 18.3.1992
ja 25.11.1992 välisenä aikana ja erityisesti ennen Ecodata-hanketta koskevan ehdotuksen esittämistä 22.4.1992 vähintään kolme
kertaa eli 18.3.1992 (Freitagin ja Tzoanosin välinen tapaaminen), 3.4.1992 (Franckin ja Tzoanosin välinen tapaaminen) ja 6.4.1992
(Freitagin ja Tzoanosin välinen tapaaminen). IPK ei ole kiistänyt varsinaisia tosiseikkoja vaan ainoastaan väittänyt yhtäältä,
että kyseisten tapaamisten aiheena ei ollut ollut Ecodata-hanke ja toisaalta että se ei tuolloin tuntenut 01‑Pliroforikia
eikä tiennyt, että tällä oli yhteys Tzoanosiin. Näiden toteennäytettyjen tosiseikkojen vastaisesti Freitag väitti kuitenkin
IPK:n nimissä von Moltkelle 31.3.1993 lähettämässään faksissa, ettei sillä ollut ollut mitään yhteyksiä Tzoanosiin Ecodata-hanketta
koskevan rahoitustukihakemuksen laadintavaiheen aikana.
Freitag selitti faksissa lisäksi, että IPK oli toiminut ekologisen matkailun alalla yli 20 vuotta, ja oli sen vuoksi tehnyt
Ecodata-hanketta koskevan ehdotuksen. Mainittua hanketta valmistellessaan IPK oli oman kertomansa mukaan yrittänyt löytää
ja löytänytkin kumppaneita, jotka soveltuivat erityisen hyvin tekemään sen kanssa yhteistyötä hankkeen toteutuksessa ja joista
yksi oli 01‑Pliroforiki. IPK kertoi laatineensa ehdotuksen Ecodata-hankkeen toteutuksesta juuri tällä perusteella. Viimeisen
väitteen on kuitenkin todettava olevan ristiriidassa edellä 131 kohdassa esitettyjen tosiseikkojen kanssa. Ne nimittäin osoittavat,
että IPK oli 01‑Pliroforikin yhteydenoton jälkeen sopinut sen kanssa Ecodata-hankkeen esittämistehtävien jakamisesta ja että
se oli pääasiallisesti jäljentänyt omalle viralliselle kirjelomakkeelleen laadittuun rahoitustukihakemukseen hankeluonnoksen,
jonka 01‑Pliroforiki oli lähettänyt 20.4.1992.
Näin ollen komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, että IPK yritti tuen myöntämispäätöksen jälkeen esittämillään
harhaanjohtavilla lausumilla aktiivisesti salata Tzoanosin esimiehiltä ne todelliset olosuhteet, joihin Ecodata-hankkeen rahoitushakemuksen
tekeminen perustui.
IPK:n rahoitustukihakemuksesta käy neljänneksi ilmi, että Franck oli yksi IPK:n nimeämistä asiantuntijoista, joiden oli määrä
toteuttaa Ecodata-hanke. Komissio on lisäksi esittänyt ETIC:n viralliselle kirjelomakkeelle laaditun asiakirjan, jossa ilmoitetaan
”ETIC Headquartersin toimineen Brysselissä toukokuusta 1992” ja jossa Franckin ja Freitagin nimet ovat yhtäältä allekirjoittajille
varatussa paikassa ja toisaalta sivun alalaidassa osoittamassa, että Franck oli yhtiön toimitusjohtaja ja Freitag saman yhtiön
pääjohtaja. Lisäksi sähköpostiviestistä, jonka Freitag lähetti Franckille 8.9.1993, käy ilmi, että Freitag oli pyytänyt Franckia
muun muassa lopettamaan kaiken liiketoiminnan nimellä ”ETIC, European Travel Intelligence Center, European Travel Monitor
ja IPK” ja antamaan kirjallisen suostumuksensa ”ETIC – Headquarter S A Luxembourgin” asettamisesta välittömästi selvitystilaan.
ETIC:n laatimassa esitteessä nimeltä ”European Travel Monitor No. 1/1992 – Update” mainittiin vielä sivulla 13 otsikon ”News
from ETIC” alla, että ETIC oli saanut uuden jäsenen Ateenaan. Esitteen mukaan ETIC oli nimennyt Lex Groupin edustamaan sitä
Kreikassa kesäkuusta 1992, ja Sapountzaki oli asiakkaista vastaava yhteyshenkilö. Ei ole kuitenkaan kiistetty, että Sapountzaki
oli yhtäältä Tzoanosin kihlakumppani ja myöhemmin puoliso ja että toisaalta Lex Group oli Tzoanosin perustama yhtiö, jossa
hänellä oli tuolloin 10 prosentin osakkuus (edellä 72 kohdassa mainittu asia Tzoanos v. komissio, tuomion 65 kohta). IPK tyytyykin
tässä yhteydessä vain väittämään, ettei se ollut tietoinen Sapountzakin ja Tzoanosin eikä Tzoanosin ja Lex Groupin välisistä
siteistä.
Unionin yleinen tuomioistuin päättelee edellä 132 ja 135 kohdassa esitettyjen näkökohtien perusteella, että toisin kuin IPK
väittää, Franckilla oli huhtikuusta 1992 syyskuuhun 1993 tiiviit sopimukselliset ja ammatilliset suhteet Freitagiin niin yhtiöissä
”ETIC Headquarters Bruxelles” ja ”ETIC – Headquarter S A Luxembourg” kuin Freitagin työtehtävien perusteella, sillä hän oli
toimitusjohtaja ja omistaja IPK:ssa, jonka nimissä ja lukuun Franck oli luonut yhteydet komissioon, myös Ecodata-hankkeen
rahoitustukihakemuksen yhteydessä. Tätä toteamusta tukee myös lausunto, jonka Tzoanos antoi Belgian poliisille 26.2.1996 ja
jossa hän vahvisti Franckin osallistuneen Ecodata-hankkeesta marraskuussa 1992 järjestettyyn kokoukseen, sekä luettelo Franckin
ja Tzoanosin välisistä tapaamisista, jotka oli järjestetty 3.4.–9.11.1992 joko lounastunnilla tai työajan ulkopuolella.
Näin ollen on hylättävä IPK:n väite, jonka mukaan Franck ei ollut koskaan työskennellyt IPK:ssa tai edustanut sitä vaan oli
toiminut Tzoanosin kanssa ilman IPK:n lupaa.
Kun kaikki edellä esitetyt tosiseikat otetaan huomioon, on hylättävä myös IPK:n perustelematon väite siitä, että tapaamisissa,
joita Freitagin ja/tai Franckin sekä Tzoanosin välillä järjestettiin ehdotuspyynnön julkaisemisen (26.2.1992) ja IPK:n Ecodata-hankkeen
rahoitustukihakemuksen esittämisen (22.4.1992) välisenä aikana, ei käsitelty meneillään olevaa ehdotuspyyntömenettelyä, koska
kyseinen menettely oli tuolloin molemmille osapuolille erittäin ajankohtainen ja kiinnostava aihe. Väitteen uskottavuutta
heikentää vielä se, että näiden tapaamisten aikana tai niiden jälkeen IPK loi yhteydet 01‑Pliroforikiin – jonka tuolloisia
siteitä Tzoanosiin erään toisen hankkeen yhteydessä ei ole kiistetty (edellä 72 kohdassa mainittu asia Tzoanos v. komissio,
tuomion 213 ja 252–254 kohta) – ja että nämä yhteydet johtivat yritysten yhdessä laatimaan ja IPK:n esittämään Ecodata-hankkeen
rahoitustukihakemukseen ja lopulta Tzoanosin ehdotuksesta päätökseen hankkeelle myönnettävästä rahoitustuesta. IPK ei ole
myöskään kyseenalaistanut komission väitettä, jonka mukaan 01‑Pliroforiki ei olisi yksin täyttänyt riidanalaisen rahoitustuen
saantiedellytyksiä, mistä syystä IPK oli valittu Ecodata-hankkeen hakijaksi ja pääasialliseksi vetäjäksi.
IPK kiistää varsinkin lausunnon, jonka Franck antoi 19.1.1996 von Moltkelle (PO:n XXIII pääjohtajalle) ja Brumterille (pääjohtajan
avustajalle), sellaisena kuin se on lyhennettynä PO:n XXIII viralliselle kirjelomakkeelle laaditussa muistiossa, jonka aitouden
komissio on vahvistanut esittämällä von Moltken 25.1.1996 allekirjoittaman saatteen. IPK:n mukaan Franck oli nimittäin antanut
siitä vääriä lausuntoja Freitagin vahingoittamiseksi. Edellä 132 ja 135 kohdassa esitettyjen tosiseikkojen perusteella Franck
kuitenkin lausunnossaan uskottavasti vahvisti, että hänellä oli ollut vuosina 1992–1993 tiiviit sopimukselliset ja ammatilliset
suhteet Freitagiin, varsinkin ”ETIC Headquarters Bruxelles” ‑yhtiön välityksellä, kunnes tämä suhde purkautui Freitagin aloitteesta
syyskuun lopussa 1993.
IPK kiistää varsinkin seuraavat Franckin väitteet, jotka muodostavat nyt riitautetun päätöksen yhdeksännen kohdan e alakohdan
olennaisen perustan:
”Tzoanos oli lähettänyt jonkin aikaa tuntemalleen Freitagille [rahoitustuki]hakemusten koko tekstin, johon sisältyi [Ecodata-]hankkeen
kuvaus ja alihankkijoiden työnjako. Freitagin roolina oli ollut ainoastaan kirjoittaa teksti puhtaaksi yrityksensä viralliselle
kirjelomakkeelle ja lähettää se komissioon. Freitagin ei tuolloin kaavailtu osallistuvan hankkeen toteutukseen. [Sitä vastoin]
hänelle oli suunniteltu maksettavaksi 10 prosenttia hankkeen kokonaisrahoituksesta (530 000 ecua) vastineeksi siitä, että
hän ainoastaan esittelee hanke-asiakirjat Tzoanosille. Loput 90 prosenttia (477 000 ecua) jaettiin eri alihankkijoiden kesken,
joista yksi oli 01‑Pliroforiki.”
Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tämän lausunnon uskottavuutta ei aseta kyseenalaiseksi se, että ainoastaan todetaan
pääasiallisesti Tzoanosin eikä 01‑Pliroforikin (ks. edellä 131 kohta) lähettäneen Ecodata-hankkeen luonnoksen Freitagille
ja/tai IPK:lle, sillä kyseinen toteamus sopii muilta osin täysin edellä 129–139 kohdassa esitettyjen tosiseikkojen aikaperspektiiviin.
Toteamus sopii erityisesti yhteen sen seikan kanssa, että Tzoanos oli yhtäältä tavannut Freitagin ja Franckin monta kertaa
ehdotuspyyntömenettelyn aikana ja ennen kuin IPK esitti Ecodata-hankkeen rahoitustukihakemuksen (ks. edellä 132 kohta), ja
että toisaalta Tzoanosilla oli tuolloin toisen hankkeen yhteydessä siteitä 01‑Pliroforikiin (edellä 72 kohdassa mainittu asia
Tzoanos v. komissio, tuomion 213 ja 252–254 kohta), jonka aktiivista osallistumista Ecodata-hankkeeseen hän selvästi halusi
edistää. Näiden siteiden vuoksi on siis mahdollista, että Franck ei enää 19.1.1996 antamassaan lausunnossa kyennyt erottamaan
selvästi toisistaan Tzoanosin ja 01‑Pliroforikin rooleja ehdotuspyyntömenettelyn aikana. Edellä esitetystä huolimatta se,
että 01‑Pliroforiki oli lähettänyt hankeluonnoksen IPK:lle 20.4.1992, ei sulje pois mahdollisuutta siitä, että luonnoksen
oli alun perin laatinut Tzoanos itse, mikä on edellä esitetyn perusteella sitä paitsi hyvin todennäköistä.
Belgian poliisille antamassaan lausunnossa Freitag väitti lisäksi, että Tzoanosin kanssa marraskuussa 1992 järjestetyssä kokouksessa,
johon osallistui myös muun muassa 01‑Pliroforiki – minkä seikan Tzoanos on itsekin vahvistanut samoille viranomaisille antamassaan
lausunnossa –, Tzoanos oli vaatinut, että 01‑Pliroforikista tulee riidanalaisen rahoitustuen pääasiallinen saaja ja että IPK
saa rahoitustuesta ainoastaan 10 prosenttia. Vaikka Tzoanos kiisti tämän näkemyksen tosiseikoista omassa lausunnossaan korostamalla,
että juuri Freitag oli ehdottanut, että sille maksettaisiin 10 prosentin provisio Ecodata-hankkeen johtamisesta, Tzoanos on
kuitenkin vahvistanut, että 477 000 ecun suuruinen summa oli määrä jakaa eri vaiheissa hankkeen muiden osapuolten kesken,
joista yksi oli 01-Pliroforiki. Tämä summa ja sen jako vastaavat kuitenkin tarkalleen niitä tietoja, jotka Franck antoi omassa
lausunnossaan, ja jonka on myös osoitettu osallistuneen kokoukseen (ks. edellä 136 kohta). IPK tyytyy tässä yhteydessä vain
kiistämään sen, että tämä suunnitelma riidanalaisen rahoitustuen jakamisesta olisi perustunut Tzoanosin ja Freitagin välillä
ennen tuen myöntämispäätöstä tehtyyn salaiseen yhteistyösopimukseen, vaikka kyseinen väite vastaa Franckin esitystä tosiseikoista.
IPK nimittäin katsoo, että Tzoanos yritti ensimmäisen kerran sekaantua Ecodata-hankkeen toteutukseen juuri 24.11.1992 järjestetyssä
kokouksessa vaatimalla, että tehtävät ja varat jaetaan kyseisellä tavalla, mitä IPK oli omien sanojensa mukaan vastustanut.
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoo, että kaikki edellä esitetyt ja arvioidut tiedot ja todisteet huomioon ottaen
IPK:n esittämä kertomus tosiseikoista ei ole uskottava eikä voi horjuttaa Franckin esittämää näkemystä tosiseikoista. Onkin
todennäköistä, että Franck antoi vääriä lausuntoja ainoastaan vahingoittaakseen Freitagia, varsinkin kun Freitagin esittämä
näkemys tosiseikoista sopii yhteen edellä 129–139 esitetyn tapahtumakulun kanssa. Myöskään se, että IPK oli omien sanojensa
mukaan myöhemmin vastustanut tapaa, jolla tehtävät ja varat oli määrä jakaa Ecodata-hankkeessa, ei ole ristiriidassa tämän
arvion kanssa, koska kuten Franck on uskottavasti väittänyt, ”Freitag ei enää jossain vaiheessa syksyä 1992 suostunut järjestämään
[Ecodata-]hanketta Tzoanosin suunnitelmien mukaan”, toisin kuin Tzoanosin kanssa oli alun perin sovittu. Franck nimittäin
katsoo, että ”[k]oska [Freitag] oli itse [riidanalaisen rahoitustuen] saaja, hän aikoi käyttää sen omalla tavallaan” ja että
Freitag ”katsoi, että hänen prosenttiosuutensa oli liian pieni suhteessa hänen ottamaansa riskiin”. Se, että IPK oli muuttanut
kustannuserittelyä Ecodata-hankkeen rahoitustukihakemuksessa ehdottaakseen ylimääräistä ”tiedonkeruu”-palvelua (ks. edellä
131 kohta), on siten ensimmäinen osoitus sen halusta osallistua mainitun hankkeen toteutukseen tiiviimmin kuin mitä 01‑Pliroforiki
ja jopa Tzoanos olivat alun perin kaavailleet. Lopuksi se, että Franck vahvisti lausunnossaan IPK:n lausumat siitä, että Freitag
ei vielä Ecodata-hankkeen rahoitustukihakemuksen laadintavaiheen aikana tuntenut 01‑Pliroforikia eikä sen siteitä Tzoanosiin,
ei ole ristiriidassa sen uskottavan väitteen kanssa, jonka mukaan Freitag oli tehnyt Tzoanosin kanssa salaisen yhteistyösopimuksen
esittääkseen tukihakemuksen 01‑Pliroforikin ja jopa Tzoanosin itse toimittaman luonnoksen perusteella ja jonka mukaan 01‑Pliroforikin
oli määrä saada kyseisen sopimuksen perusteella suurin osa jaettavista varoista.
Kaikkien edellä esitettyjen näkökohtien perusteella on siis katsottava, että komissio on esittänyt riittävästi todisteita
tukeakseen väitettään, jonka mukaan IPK oli saanut riidanalaisen rahoitustuen Tzoanosin kanssa tehdyn salaisen yhteistyösopimuksen
avulla. Tätä arviointia eivät horjuta IPK:n ”puolustuksekseen esittämät seikat” (ks. edellä 67–69 kohta), koska se, että Freitagia
vastaan aloitetut kansalliset rikostutkinnat päättyivät tuloksettomina ja että von Moltke oli painostanut IPK:ta jo kesällä
1992 (edellä 23 kohdassa mainittu asia IPK-München v. komissio, tuomion 75 kohta), eivät ole ristiriidassa sen seikan kanssa,
että tällainen salainen yhteistyösopimus oli ollut olemassa jo maaliskuusta 1992 lähtien. Komission esittämien muiden todisteiden
todistusarvoa ei näin ollen tarvitse arvioida, eivätkä prosessinjohtotoimet tai asian selvittämistoimet, sen enempää kuin
todistajien kuulemisetkaan ole tarpeen.
Näin ollen on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoitettu, että IPK on ollut aktiivisesti osallisena sellaisessa väärinkäytöksessä,
jota tarkoitetaan asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1–3 kohdassa, luettuna yhdessä 1 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, ja että
komissiolla oli näin ollen lähtökohtaisesti oikeus peruuttaa tuen myöntämispäätös ja vaatia IPK:ta palauttamaan riidanalaisen
rahoitustuen ensimmäinen osa.
On kuitenkin tutkittava, tehtiinkö nyt riitautettu päätös asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa
tarkoitetun seuraamusmenettelyn vanhentumista koskevien säännösten vastaisesti.
–       Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu seuraamusmenettelyn vanhentuminen
Tarkasteltaessa kysymystä siitä, voidaanko esillä olevassa asiassa soveltaa asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä
vanhentumisaikaa, on muistutettava oikeuskäytännöstä, jonka mukaan kyseistä sääntöä voidaan soveltaa sekä sellaisiin väärinkäytöksiin,
jotka johtavat kyseisen asetuksen 5 artiklassa tarkoitettuun hallinnolliseen seuraamukseen, että sellaisiin väärinkäytöksiin,
joihin kohdistuu mainitun asetuksen 4 artiklassa tarkoitettu hallinnollinen toimenpide, jonka tarkoituksena on perusteettomasti
saadun etuuden periminen takaisin mutta joka ei kuitenkaan ole seuraamus (ks. asia C-281/07, Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank,
tuomio 15.1.2009, Kok., s. I-91, 18 kohta; yhdistetyt asiat C-278/07–C-280/07, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
ym., tuomio 29.1.2009, Kok., s. I-457, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-375/05, Le Canne v. komissio, tuomio
15.10.2008, Kok., s.II-217* 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ks. myös edellä 118 kohta).
Oikeuskäytännössä on myös katsottu, että kun yhteisön lainsäätäjä antoi asetuksen N:o 2988/95 ja erityisesti sen 3 artiklan
1 kohdan ensimmäisen alakohdan, sen tarkoituksena oli ottaa käyttöön tällä alalla sovellettava yleinen vanhentumista koskeva
sääntö ja yhtäältä määritellä kyseisellä säännöllä kaikissa jäsenvaltioissa sovellettava vähimmäisvanhentumisaika ja toisaalta
luopua mahdollisuudesta periä takaisin yhteisön talousarviosta perusteettomasti saatuja rahasummia sen jälkeen, kun neljä
vuotta on kulunut siitä väärinkäytöksestä, joka on vaikuttanut riidanalaisiin maksuihin. Näin ollen asetuksen N:o 2988/95
voimaantulosta lukien jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat lähtökohtaisesti periä minkä hyvänsä yhteisön talousarviosta
perusteettomasti saadun etuuden takaisin neljän vuoden aikana, niitä aloja lukuun ottamatta, joiden osalta yhteisön lainsäätäjä
on säätänyt lyhyemmästä vanhentumisajasta. Kun on kyse etuuksista, jotka on saatu yhteisön talousarviosta perusteettomasti
sellaisten väärinkäytösten vuoksi, jotka ovat tapahtuneet ennen asetuksen N:o 2988/95 voimaantuloa, yhteisöjen tuomioistuin
on täsmentänyt, että antaessaan kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan ja ellei kyseisen artiklan 3 kohdasta muuta johdu,
yhteisön lainsäätäjä on määritellyt yleisen vanhentumista koskevan säännön, jolla se on tarkoituksellisesti rajannut neljään
vuoteen ajan, jonka kuluessa yhteisön talousarvion nimissä ja lukuun toimivien jäsenvaltioiden viranomaisten pitäisi tai olisi
pitänyt periä takaisin mainitunlaiset perusteettomasti saadut etuudet (edellä 147 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Josef
Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ym., tuomion 27–29 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on päätellyt tästä vielä, että asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla
mitä tahansa toimijan perusteettomasti saamaa rahasummaa, joka on perustunut ennen asetuksen N:o 2988/95 voimaantuloa tapahtuneeseen
väärinkäytökseen, on lähtökohtaisesti pidettävä vanhentuneena, ellei ole olemassa mitään sellaista vanhentumisajan keskeyttävää
tointa, joka on tehty neljän vuoden kuluessa mainitunlaisen väärinkäytöksen tapahtumisesta ja jolla kyseisen asetuksen 3 artiklan
1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan tarkoitetaan sitä, että toimivaltainen viranomainen antaa asianomaiselle henkilölle tiedoksi
sellaisen tutkimuksen tai menettelyn vireilletulon, joka liittyy kyseiseen väärinkäytökseen (edellä 147 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ym., tuomion 32 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että näitä periaatteita sovelletaan soveltuvin osin silloin, kun komissio on vahvistanut
kyseessä olevan toimenpiteen noudattaen asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1–3 kohtaa, luettuna yhdessä 1 artiklan 1 ja 2 kohdan
kanssa, koska mainittu asetus on yleinen säädös, joka koskee kaikkia jäsenvaltioiden ja yhteisön viranomaisia, joiden on noudatettava
tarkoitetun kaltaisia moitteettoman varainhoidon velvoitteita ja periaatetta, jonka mukaan niiden on valvottava, että yhteisöjen
budjettivarat käytetään päätettyihin tarkoituksiin, asetuksen N:o 2988/95 johdanto-osan 3. ja 13. perustelukappaleessa.
Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa voidaan näin ollen soveltaa esillä olevaan asiaan, vaikka
tosiseikat, jotka alun perin johtivat riidanalaisen rahoitustuen saamiseen sääntöjenvastaisesti, tapahtuivat ennen mainitun
asetuksen voimaantuloa.
Komissio kuitenkin väittää, että vaikka asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa voitaisiinkin soveltaa,
vanhentumisaika ei ollut nyt riitautetun päätöksen tekoajankohtana kulunut. Riidanalainen väärinkäytös on nimittäin komission
mielestä kyseisen säännöksen toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla jatkuva tai toistuva, koska IPK on tähän päivään saakka
kieltänyt osallistuneensa salaiseen yhteistyösopimukseen, jonka tarkoituksena oli saada riidanalainen rahoitustuki sääntöjenvastaisesti,
ja on siten laiminlyönyt tiedonanto- ja lojaalisuusvelvollisuutensa komissioon nähden.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että väärinkäytös on asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla
tavalla jatkuva tai toistuva, kun sen tekee toimija, joka saa taloudellisia etuuksia joukosta samankaltaisia liiketoimia,
joilla rikotaan samaa yhteisön säännöstä tai määräystä (asia C-279/05, Vonk Dairy Products, tuomio 11.1.2007, Kok., s. I-239,
41 ja 44 kohta).
Toisin kuin komissio väittää, väärinkäytöksen, johon IPK:n väitetään syyllistyneen ja joka perustuu siihen, että se osallistui
riidanalaisen rahoitustuen saadakseen Tzoanosin kanssa tehtyyn salaiseen yhteistyösopimukseen, ei kuitenkaan esillä olevassa
asiassa voida katsoa olevan kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla jatkuva tai toistuva.
Tämä väärinkäytös nimittäin tapahtui siinä yhteydessä, kun IPK esitti Ecodata-hankkeen rahoitustukihakemuksen, ja se vietiin
päätökseen joko tuen myöntämispäätöksen tekoajankohtana, johon sisältyi budjettiviranomaisen sitoumus maksaa riidanalainen
rahoitustuki IPK:lle, tai viimeistään silloin, kun IPK allekirjoitti ja lähetti komissioon tuensaajan vakuutuksen (ks. edellä
13 kohta), jolloin kyseinen oikeudellinen sitoumus muuttui sitovaksi.
Näin ollen on vailla merkitystä, että IPK on tähän saakka pitäytynyt näkemyksessään kieltäen toistuvasti osallistuneensa riidanalaiseen
väärinkäytökseen tai edes sen tapahtumiseen, koska sen esittämä vaatimus perustuu oikeudellisesti tekoihin, jotka tehtiin
ja saatettiin päätökseen vuonna 1992 (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 147 kohdassa mainittu asia Le Canne v. komissio,
tuomion 65–67 kohta).
Lisäksi se, että IPK on toistuvasti kiistänyt tosiseikat komissiolle ja myös unionin tuomioistuimissa – vaikka tätä voidaankin
arvostella edellä 129–144 kohdassa esitettyjen toteamusten ja yhteisön rahoitustuen saajalle lankeavan tiedotus- ja lojaalisuusvelvoitteen
perusteella (ks. vastaavasti edellä 123 kohdassa mainittu asia José Martí Peix v. komissio, tuomion 52 kohta) –, ei mitenkään
ole alkuperäistä riidanalaista väärinkäytöstä vastaava tai muistuttava väärinkäytös eikä edes toimi, jolla rikotaan samoja
yhteisön säännöksiä tai määräyksiä edellä 153 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Näin ollen esillä olevaan asiaan ei voida soveltaa asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ensimmäistä
virkettä.
Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu neljän vuoden vanhentumisaika alkoi siis kulua
joko 22.4.1992, jolloin IPK esitti Ecodata-hankkeen rahoitustukihakemuksen, tai 4.8.1992, jolloin tuen myöntämispäätös tehtiin,
tai viimeistään 23.9.1992, jolloin IPK allekirjoitti ja lähetti komissioon tuensaajan vakuutuksen (ks. edellä 13 kohta). Näin
ollen vanhentumisaika päättyi ensimmäisessä tapauksessa 22.4.1996, toisessa tapauksessa 4.8.1996 ja kolmannessa tapauksessa
23.9.1996. Riippumatta siitä, millä näistä päivämääristä on katsottava olevan esillä olevassa asiassa merkitystä neljän vuoden
vanhentumisajan laskemiseksi, on kuitenkin todettava, että nyt riitautettu päätös tehtiin 13.5.2005 eli kauan vanhentumisajan
päättymisen jälkeen, paitsi jos katsotaan, että kyseinen aika keskeytettiin asetuksen N:o 2988/95 6 artiklassa tarkoitetulla
tavalla tai katkaistiin saman asetuksen 3 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetulla tavalla.
Tässä yhteydessä on ensinnäkin todettava, kuten komissiokin myöntää unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen
esittämässään vastauksessa, että asetuksen N:o 2988/95 6 artiklan 1 kohtaa sovelletaan ainoastaan seuraamuksiin eikä hallinnollisiin
toimenpiteisiin ja että komissio ei esillä olevassa asiassa ole ryhtynyt toimiin vanhentumisajan keskeyttämiseksi.
Tämän jälkeen on päätettävä, katkaisiko komission riidanalaisesta väärinkäytöksestä vireille panema asetuksen N:o 2988/95
3 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu tutkimus tai menettely vanhentumisajan. Tässä
säännöksessä nimittäin edellytetään toimea, jolla ”toimivaltainen viranomainen antaa asianomaiselle henkilölle tiedoksi tutkimuksen
tai menettelyn vireilletulon, joka liittyy väärinkäytökseen”.
Komission mielestä 3.8.1994 tehty kieltäytymispäätös on tällainen toimi, joka katkaisi neljän vuoden vanhentumisajan. On kuitenkin
todettava, että vaikka komission väite olisikin perusteltu ja vanhentumisaika olisi alkanut kulua uudelleen 3.8.1994 lähtien,
se on kuitenkin päättynyt 3.8.1998, koska vanhentumisaikaa ei katkaistu uudella toimella. Lisäksi niin edellä 23 kohdassa
mainitusta asiasta IPK-München vastaan komissio (tuomion 90 ja 91 kohdasta) kuin edellä 28 kohdassa mainitusta asiasta IPK-München
ja komissio (tuomion 67–71 kohdasta) käy ilmi, että 3.8.1994 tehty kieltäytymispäätös ei koskenut riidanalaista väärinkäytöstä
eli Tzoanosin kanssa tehtyä salaista yhteistyösopimusta ja että kyseinen väärinkäytös ei näin ollen ollut kohteena ensimmäisessä
riidanalaisessa menettelyssä. Siinä tutkittiin ainoastaan Ecodata-hankkeen huonoa toteutusta, jonka vuoksi komissio oli kieltäytynyt
maksamasta riidanalaisen rahoitustuen toista osaa. Toisin kuin komissio väittää, 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen ei
näin ollen voida katsoa olevan toimi, jolla pannaan vireille tutkimus tai menettely sellaisessa riidanalaisessa väärinkäytöksessä,
josta IPK:ta nyt riitautetussa päätöksessä moititaan.
Myöskään menettelytoimet, joita komissio pani vireille ensimmäisen riidanalaisen menettelyn aikana, jotta unionin tuomioistuimet
toteaisivat jälkikäteen riidanalaisen väärinkäytöksen tapahtuneen, eivät olleet toimia, jotka olisivat katkaisseet neljän
vuoden vanhentumisajan.
Vaikka nämä toimet annettiin IPK:n tiedoksi, koska se oli mainitussa menettelyssä kantajana, niillä ei kuitenkaan ollut tarkoitus
panna vireille riidanalaista väärinkäytöstä koskevaa tutkimusta tai menettelyä, vaan niillä ainoastaan ilmoitettiin unionin
tuomioistuimille uusia tosiseikkoja ja todisteita, joilla komissio halusi vahvistaa 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen
laillisuuden puolustamista, päätöksen, jossa ei kuitenkaan lainkaan viitattu tähän väärinkäytökseen. On nimittäin selvää,
että komissio ei vielä tässä vaiheessa ollut aloittanut hallinnollista menettelyä riidanalaista väärinkäytöstä koskevan tutkimuksen
tai menettelyn vireille panemiseksi. Edellä 23 kohdassa mainitussa asiassa IPK-München vastaan komissio annetun tuomion 92
kohdassa kuitenkin todetaan, että jos komissio olisi 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen jälkeen katsonut, että sen esittämät
uudet seikat olisivat olleet riittävä peruste sille, että Tzoanosin, 01‑Pliroforikin ja IPK:n välinen lainvastainen salainen
yhteistyö teki rahoitustuen myöntämismenettelyn lainvastaiseksi, komissio olisi voinut sen sijaan, että se esitti ensimmäisen
oikeudenkäynnin aikana mainittuun päätökseen sisältymättömän perusteen, peruuttaa mainitun päätöksen ja tehdä uuden päätöksen,
jossa paitsi kieltäydytään maksamasta rahoitustuen toinen osa myös määrätään IPK palauttamaan jo maksettu tuen osa. Komissio
on kuitenkin tarkoituksellisesti ollut toimimatta tällä tavalla ja halunnut mieluummin odottaa ensimmäisen riidanalaisen menettelyn
lopullista tulosta, vaikka von Moltke ehdotti jo 25.1.1996 Franckin lausunnon saatuaan, että alkuperäisen väärinkäytöksen
vuoksi pantaisiin vireille menettely, jossa riidanalainen rahoitustuki vaadittaisiin palauttamaan kokonaisuudessaan.
Koska neljän vuoden vanhentumisaikaa ei siis viimeistään 23.9.1996 oltu katkaistu, riidanalaista väärinkäytöstä koskeva menettely
oli 30.9.2004 päivätyn kirjeen lähettämisajankohtana (ks. edellä 30 kohta) eli nyt riitautetun päätöksen tekoajankohtana asetuksen
N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetulla tavalla vanhentunut.
Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä ja nyt riitautettu päätös on kumottava, eikä IPK:n esittämiä muita kanneperusteita
ja väitteitä tarvitse tutkia.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on hävinnyt asian, se on IPK:n vaatimusten mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä
aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan luettuina.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kumotaan 13.5.2005 tehty komission päätös (ENTR/01/Audit/RVDZ/ss D(2005) 11382), jolla kumottiin 4.8.1992 tehty komission
päätös (003977/XXIII/A3-S92/DG/ENV8/LD/kz) 530 000 ecun suuruisen rahoitustuen myöntämisestä Ecodata-hankkeelle.
2)
Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan
luettuina.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Julistettiin Luxemburgissa 15 päivänä huhtikuuta 2011.
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Tosiseikat
Ehdotuspyyntömenettely ja Ecodata-hankkeen toteuttaminen
Menettely, joka koski 3.8.1994 tehdyn kieltäytymispäätöksen riitauttamista
Nyt riitautettuun päätökseen johtanut hallinnollinen menettely
Päätös periä takaisin rahoitustuen ensimmäinen osa
Tzoanosia vastaan aloitetut kansalliset rikosoikeudenkäynnit
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Alustava huomautus
Salaista yhteistyötä koskeva näyttö ja ensimmäinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
– Näyttö IPK:n syyksi luettavasta salaisesta yhteistyöstä
– Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan rahoitustuen myöntämispäätöksen kumoamisedellytykset eivät täyttyneet
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
– Asetuksen N:o 2988/95 aineellinen soveltamisala
– Mitä väärinkäytöksen käsitteellä tarkoitetaan asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1–3 kohdassa, luettuna yhdessä 1 artiklan
1 ja 2 kohdan kanssa
– Väärinkäytöstä koskeva näyttö
– Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu seuraamusmenettelyn vanhentuminen
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.
? –      Lainausta on korjattu unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska asetuksen suomenkielinen versio on epätarkka.
? –      Lainausta on korjattu unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska asetuksen suomenkielinen versio on epätarkka.
? –      Ilmaisun ”naisystävä” sijasta on käytetty ilmaisua ”kihlakumppani”, ja ilmaisun ”vaimo” sijasta ilmaisua ”puoliso”.