CELEX: 62014CJ0238
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Politica socială
Directiva 1999/70/CE
Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP
Lucrători temporari din domeniul spectacolului
Contracte de muncă pe durată determinată succesive
Clauza 5 punctul 1
Măsuri de prevenire a recurgerii abuzive la contractele pe durată determinată succesive
Noțiunea „motive obiective” care justifică astfel de contracte

Prin cererea introductivă, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin menținerea unor derogări de la măsurile prin care se urmărește prevenirea unei utilizări abuzive a contractelor pe durată determinată succesive încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul clauzei 5 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999 (denumit în continuare „acordul‑cadru”), care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (
JO L 175, p. 43
, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129).
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Potrivit articolului 1 din Directiva 1999/70, aceasta urmărește „punerea în aplicare a acordului‑cadru […], încheiat […] între organizațiile de tip confederativ generale CES, UNICE și CEEP, anexat la prezenta directivă”.
Punctele 6-8 și 10 din considerațiile generale ale acordului‑cadru prevăd:
„(6)
întrucât contractele de muncă pe durată nedeterminată reprezintă forma generală pentru raporturile de muncă, contribuie la calitatea vieții lucrătorilor implicați și îmbunătățește performanța;
(7)
întrucât folosirea, din motive obiective, a contractelor de muncă pe durată determinată constituie un mod de a împiedica abuzurile;
(8)
întrucât contractele de muncă pe durată determinată reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare, ocupații și activități, care convine atât angajatorilor, cât și lucrătorilor;
[…]
(10)
întrucât prezentul acord face trimitere la statele membre și la partenerii sociali pentru modalitățile de aplicare a principiilor sale generale, a cerințelor minime și a dispozițiilor sale, pentru a se lua în considerare situația fiecărui stat membru și caracteristicile sectoarelor și ocupațiilor speciale, inclusiv activitățile de natură sezonieră.”
În temeiul clauzei 1 din acordul‑cadru, unul dintre obiectivele acestuia este stabilirea unui cadru pentru împiedicarea abuzurilor care pot rezulta din folosirea raporturilor sau a contractelor de muncă pe durată determinată succesive.
Potrivit clauzei 5 din acordul‑cadru, intitulată „Măsuri de prevenire a abuzurilor”:
„(1)
Pentru a preveni abuzurile care rezultă din folosirea contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive, statele membre, după consultarea partenerilor sociali, în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile naționale, și partenerii sociali introduc, acolo unde nu există măsuri legale echivalente de prevenire a abuzului, într‑un mod care să ia în considerare nevoile unor sectoare și categorii specifice de lucrători, una sau mai multe din următoarele măsuri:
(a)
motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă;
(b)
durata totală maximă a contractelor sau raporturilor de muncă pe durată determinată succesive;
(c)
numărul de reînnoiri ale unor asemenea contracte sau raporturi de muncă.
(2)
Statele membre, după consultarea partenerilor sociali, și partenerii sociali stabilesc, acolo unde este cazul, în ce condiții contractele sau raporturile de muncă:
(a)
sunt considerate «succesive»;
(b)
sunt considerate contracte sau raporturi de muncă pe durată nedeterminată.”
Dreptul luxemburghez
Codul muncii
Articolul L. 121‑2 din Codul muncii, care figurează în secțiunea 1 din capitolul I din titlul II din acest cod, intitulată „Dispoziții generale”, prevede:
„Contractul de muncă se încheie fără a se stabili durata acestuia.
Cu toate acestea, în cazurile și în condițiile prevăzute în capitolul 3 din prezentul titlu, contractul de muncă poate cuprinde un termen stabilit cu precizie la momentul încheierii contractului sau care rezultă din realizarea obiectului pentru care a fost încheiat.”
Articolul L. 122‑1 din acest cod, care figurează în secțiunea 1 din capitolul II din titlul II din acesta, intitulată „Recurgerea la contractul pe durată determinată”, prevede:
„(1)   Contractul de muncă pe durată determinată poate fi încheiat în scopul îndeplinirii unei sarcini precise și nedurabile; el nu poate avea ca obiect ocuparea în mod durabil a unui loc de muncă ce are legătură cu activitatea normală și permanentă a întreprinderii.
(2)   Sunt considerate, printre altele, ca fiind sarcini precise și nedurabile în sensul dispozițiilor alineatului (1):
1.
înlocuirea unui salariat care lipsește temporar sau al cărui contract de muncă este suspendat pentru alte motive decât pentru un conflict colectiv de muncă sau pentru lipsa de locuri de muncă rezultată ca urmare a unor cauze economice sau a unor intemperii, precum și înlocuirea unui salariat angajat cu contract pe durată nedeterminată al cărui post a devenit vacant, în așteptarea intrării efective în funcție a salariatului chemat să îl înlocuiască pe acela al cărui contract a încetat;
2.
munca cu caracter sezonier definită prin regulament al Marelui Ducat;
3.
locurile de muncă în cazul cărora în anumite sectoare de activitate este o practică constantă să nu se recurgă la contracte pe durată nedeterminată din cauza naturii activității desfășurate sau a caracterului prin natură temporar al acestor locuri de muncă, lista sectoarelor și a locurilor de muncă respective fiind stabilită prin regulament al Marelui Ducat;
4.
îndeplinirea unei sarcini ocazionale și punctuale definite și care nu intră în domeniul de aplicare al activității obișnuite a întreprinderii;
5.
îndeplinirea unei sarcini precise și nedurabile în cazul survenirii unei creșteri temporare și excepționale a activității întreprinderii sau în cazul înființării ori al extinderii întreprinderii;
6.
executarea unor lucrări urgente care sunt necesare în scopul prevenirii accidentelor, al remedierii insuficienței de material, al organizării măsurilor de securitate a instalațiilor sau a clădirilor întreprinderii, astfel încât să se evite producerea oricărui prejudiciu pentru întreprindere și pentru personalul acesteia;
7.
angajarea unui șomer înscris la «Agenția pentru dezvoltarea ocupării forței de muncă», fie în cadrul unei măsuri de integrare sau de reintegrare în viața activă, fie ca aparținând unei categorii de șomeri declarați eligibili pentru angajare prin intermediul unui contract pe durată determinată, definit prin regulament al Marelui Ducat care trebuie adoptat după obținerea avizului Consiliului de Stat și cu acordul Conferinței președinților Camerei Deputaților. Criteriile care determină categoriile de șomeri eligibili țin seama în special de vârstă, de formare și de durata înscrierii șomerului, precum și de contextul social în care evoluează acesta;
8.
locurile de muncă destinate să favorizeze angajarea anumitor categorii de persoane aflate în căutarea unui loc de muncă;
9.
locurile de muncă în cazul cărora angajatorul se obligă să asigure salariatului o formare profesională complementară.
[…]
(3)   Prin derogare de la alineatele (1) și (2) care precedă, pot fi contracte de muncă pe durată determinată:
[…]
2.
contractele de muncă încheiate de lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, astfel cum sunt definiți la articolul 3 din [Legea din 30 iulie 1999 privind a) statutul artistului profesionist independent și al lucrătorului temporar din domeniul spectacolului b) promovarea creației artistice, astfel cum a fost modificată prin Legea din 26 mai 2004 (denumită în continuare «Legea modificată din 30 iulie 1999»)], fie prin intermediul unei întreprinderi organizatoare de spectacole, fie în cadrul unei producții cinematografice, audiovizuale, teatrale sau muzicale.
[…]”
Articolul L. 122‑3 din codul menționat, care figurează în secțiunea 3 din capitolul II din titlul II din acesta, intitulată „Durata contractului pe durată determinată”, prevede:
„(1)   Contractul încheiat pentru o durată determinată trebuie să cuprindă un termen stabilit cu precizie la momentul încheierii sale.
Acesta poate totuși să nu prevadă un termen stabilit cu precizie atunci când este încheiat în cazurile următoare:
1.
pentru înlocuirea unui salariat absent sau al cărui contract de muncă este suspendat pentru un alt motiv decât pentru un conflict colectiv de muncă sau pentru înlocuirea unui salariat al cărui post a devenit vacant înainte de intrarea în funcție a succesorului său;
2.
pentru locuri de muncă cu caracter sezonier;
3.
pentru locurile de muncă în cazul cărora este o practică constantă să nu se recurgă la contracte pe durată nedeterminată din cauza naturii activității desfășurate sau a caracterului prin natură temporar al acestor locuri de muncă.
Atunci când în astfel de cazuri contractul nu prevede un termen precis, acesta trebuie încheiat pentru o durată minimă și are ca termen încetarea cauzei care l‑a împiedicat pe salariat să fie prezent sau realizarea obiectului pentru care a fost încheiat.
[…]”
Articolul L. 122‑4 din același cod, care figurează în această secțiune 3, are următorul cuprins:
„(1)   Cu excepția contractului cu caracter sezonier, durata contractului încheiat pentru o perioadă determinată în temeiul articolului L. 122‑1 nu poate depăși, pentru același salariat, douăzeci și patru de luni, inclusiv reînnoirile.
[…]”
Articolul L. 122‑5 din Codul muncii, care figurează în secțiunea 4 din capitolul II din titlul II din acesta, intitulată „Reînnoirea contractului încheiat pentru o durată determinată”, prevede:
„(1)   Contractul încheiat pentru o durată determinată poate fi reînnoit de două ori pentru o perioadă determinată.
Principiul reînnoirii și/sau condițiile reînnoirii trebuie să facă obiectul unei clauze a contractului de muncă inițial sau al unui act adițional ulterior acestui contract.
În lipsa stipulării conforme cu această dispoziție, contractul de muncă reînnoit este prezumat a fi încheiat pentru o durată nedeterminată, proba contrarie nefiind admisibilă.
[…]
(3)   Prin derogare de la dispozițiile prezentului articol, pot fi reînnoite de mai mult de două ori, chiar și pentru o durată totală care depășește douăzeci și patru de luni, fără a fi considerate contracte de muncă pe durată nedeterminată, contractele de muncă pe durată determinată încheiate:
[…]
2.
de lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, astfel cum sunt definiți la articolul 4 din [Legea modificată din 30 iulie 1999];
[…]”
Potrivit articolului L. 122‑6 din acest cod, care figurează în secțiunea 5 din capitolul II din titlul II din acesta, intitulată „Succesiunea de contrate”:
„În cazul în care raportul de muncă continuă după expirarea termenului contractului pe durată determinată, acesta devine un contract pe durată nedeterminată.”
Legea modificată din 30 iulie 1999
Articolul 3 din Legea modificată din 30 iulie 1999, intitulat „Recunoașterea statutului de artist profesionist independent”, prevede:
„Recunoașterea statutului de artist profesionist independent poate fi obținută prin cerere scrisă adresată [m]inistrului culturii (denumit în continuare «ministrul»). La această cerere se anexează un dosar al cărui conținut este stabilit prin regulament al Marelui Ducat.
[M]inistrul va acorda statutul persoanelor care întrunesc criteriile stabilite prin prezenta lege de cel puțin trei ani care precedă imediat cererea lor, după ascultarea opiniei comisiei consultative instituite prin prezenta lege.
Perioada minimă de trei ani care precede imediat cererea se reduce la douăsprezece luni pentru persoanele care pot să se prevaleze de un titlu oficial emis în urma unor studii specializate efectuate în una dintre disciplinele vizate de prezenta lege.
Această recunoaștere este valabilă [douăzeci și patru] de luni. După expirarea fiecărui termen, ea va putea fi reînnoită printr‑o cerere scrisă adresată ministrului. După obținerea avizului comisiei consultative, ministrul reînnoiește recunoașterea în favoarea persoanelor care au întrunit criteriile stabilite de prezenta lege de la data recunoașterii lor ca artist profesionist independent, respectiv de la data reînnoirii acestei recunoașteri. Înainte de luarea acestei decizii, ministrul poate decide, după obținerea avizului comisiei consultative, că solicitantul trebuie să prezinte în totalitate sau în parte un nou dosar, astfel cum se prevede la primul paragraf al prezentului articol.
Deciziile [m]inistrului pot fi atacate cu acțiune în anulare.”
Articolul 4 din Legea modificată din 30 iulie 1999, intitulat „Definiția lucrătorului temporar din domeniul spectacolului”, are următorul cuprins:
„Este lucrător temporar din domeniul spectacolului artistul sau tehnicianul de platou sau de studio care își exercită activitatea în principal fie în contul unei întreprinderi organizatoare de spectacole, fie în cadrul unei producții în special cinematografice, audiovizuale, teatrale sau muzicale și care își oferă serviciile în schimbul unui salariu, al unor onorarii sau al unei remunerații în temeiul unui contract de muncă pe durată determinată sau al unui contract de antrepriză.”
Procedura precontencioasă
La 12 martie 2009, Comisia a adresat Marelui Ducat al Luxemburgului o scrisoare în care a invitat acest stat membru să clarifice, în ceea ce privește Codul muncii, în lumina acordului‑cadru, anumite chestiuni de drept luxemburghez referitoare, în primul rând, la lipsa definiției noțiunii „lucrător pe durată nedeterminată comparabil”, în al doilea rând, la existența unor derogări de la măsurile prin care se urmărește prevenirea unei utilizări abuzive a contractelor pe durată determinată succesive și, în al treilea rând, la absența obligației angajatorilor de a furniza informații lucrătorilor pe durată determinată cu privire la posibilitățile de angajare.
Întrucât această scrisoare a rămas fără răspuns, la 1 octombrie 2010, Comisia a adresat Marelui Ducat al Luxemburgului o scrisoare de punere în întârziere. Printr‑o scrisoare din 20 decembrie 2010, acest stat membru a răspuns la scrisoarea respectivă.
Întrucât a considerat răspunsul dat de Marele Ducat al Luxemburgului doar în parte satisfăcător, Comisia i‑a notificat acestuia o scrisoare de punere în întârziere complementară, datată 1 octombrie 2012, în care instituția menționată a precizat că, în opinia sa, trebuia să se renunțe la primul motiv. În schimb, în ceea ce privește al doilea motiv, Comisia a considerat că răspunsul autorităților luxemburgheze nu menționa modul în care contractele de muncă referitoare la două categorii de lucrători, și anume, lectorii‑cercetători din cadrul Universității din Luxemburg și lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, erau supuse unor limitări în materie de reînnoire în scopul de a împiedica o utilizare abuzivă a contractelor pe durată determinată succesive. Comisia a reiterat și al treilea motiv, referitor la absența obligației angajatorilor de a furniza informații lucrătorilor pe durată determinată cu privire la posibilitățile de angajare.
Întrucât această scrisoare de punere în întârziere complementară a rămas fără răspuns, Comisia a notificat, la 26 aprilie 2013, Marelui Ducat al Luxemburgului un aviz motivat în care a menținut al doilea și al treilea motiv. Marele Ducat al Luxemburgului a răspuns la acest aviz motivat la 10 iulie 2013.
Întrucât a considerat răspunsul dat de acest stat membru nesatisfăcător, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.
Cu privire la acțiune
Argumentele părților
Cu titlu introductiv, Comisia atrage atenția Curții cu privire la limitarea obiectului acțiunii sale în raport cu conținutul avizului motivat, dat fiind că a renunțat la motivele referitoare, pe de o parte, la lectorii‑cercetători din cadrul Universității din Luxemburg și, pe de altă parte, la absența obligației angajatorilor de a furniza informații lucrătorilor pe durată determinată cu privire la posibilitățile de angajare în cadrul întreprinderii lor, întrucât autoritățile luxemburgheze au dovedit că personalul menționat beneficia de protecție împotriva recurgerii abuzive la contractele de muncă pe durată determinată succesive și au comunicat Comisiei dispozițiile legislative care pun capăt neîndeplinirii obligațiilor imputate în ceea ce privește obligația de informare menționată.
Prezenta acțiune privește, așadar, exclusiv neîndeplinirea de către Marele Ducat al Luxemburgului a obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 5 din acordul‑cadru în măsura în care acest stat membru menține derogări de la măsurile prin care se urmărește prevenirea unei utilizări abuzive a contractelor pe durată determinată succesive încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului.
Comisia susține că articolul 5 din acordul‑cadru, care impune statelor membre să adopte măsuri de prevenire a unei utilizări abuzive a contractelor pe durată determinată succesive, a fost transpus în dreptul luxemburghez la articolul L. 122‑4 din Codul muncii, care prevede la alineatul (1) că, „[c]u excepția contractului cu caracter sezonier, durata contractului încheiat pentru o perioadă determinată în temeiul articolului L. 122‑1 nu poate depăși, pentru același salariat, douăzeci și patru de luni, inclusiv reînnoirile”. Articolul L. 122‑5 din acest cod ar prevedea însă la alineatul (3) că, „[p]rin derogare de la dispozițiile prezentului articol, pot fi reînnoite de mai mult de două ori, chiar și pentru o durată totală care depășește douăzeci și patru de luni, fără a fi considerate contracte de muncă pe durată nedeterminată, contractele de muncă pe durată determinată încheiate: […] 2. de lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, astfel cum sunt definiți la articolul 4 din [Legea modificată din 30 iulie 1999]”.
Comisia subliniază că, prin urmare, în ceea ce privește lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, dreptul luxemburghez nu prevede niciun motiv obiectiv care să permită prevenirea unei utilizări abuzive a contractelor pe durată determinată succesive. În răspunsul său la scrisoarea de punere în întârziere, Marele Ducat al Luxemburgului s‑ar fi limitat să susțină că contractele încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, în aplicarea articolului L. 122‑5 din Codul muncii,„rămân în toate cazurile supuse limitelor prevăzute de articolul L. 122‑1, la alineatele (1) și (2)”. Comisia susține însă că, dimpotrivă, aceste dispoziții îi exclud pe lucrătorii temporari din domeniul spectacolului de la orice fel de protecție. Astfel, în ceea ce îi privește pe acești lucrători, contractele nu ar fi supuse, potrivit termenilor înșiși ai dispozițiilor sus‑menționate, nici cerinței privind existența unui motiv obiectiv care să justifice reînnoirea contactelor lor de muncă pe durată determinată, nici unei limitări a numărului de reînnoiri ale acestor contracte și nici unei limitări a duratei cumulate a contractelor menționate.
În răspunsul la avizul motivat, Marele Ducat al Luxemburgului ar fi modificat de altfel natura argumentației sale, susținând că, „în privința lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului, trebuie să se constate că este vorba despre un sector de activitate în care este o practică constantă să nu se recurgă la contracte de muncă pe durată nedeterminată din cauza naturii activității desfășurate și a caracterului prin natură temporar al acestor locuri de muncă”. Or, Comisia contestă această analiză ținând seama de termenii înșiși ai legislației luxemburgheze.
În primul rând, Comisia arată că modul de redactare a capitolului II din titlul II din Codul muncii, referitor la contractul de muncă pe durată determinată, subliniază că munca lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului este recunoscută ca neimplicând în mod necesar îndeplinirea unor sarcini precise și nedurabile. Astfel, alineatul (1) al articolului L. 122‑1 din acest cod stabilește o normă potrivit căreia contractele pe durată determinată pot fi încheiate, pe cale de excepție, în scopul îndeplinirii unor sarcini precise și nedurabile, în timp ce alineatul (2) al acestui articol menționează mai multe exemple de aplicare a acestei norme. În schimb, alineatul (3) al articolului menționat prevede că contractele pe durată determinată pot fi încheiate și de lucrătorii temporari din domeniul spectacolului „prin derogare de la alineatele (1) și (2) care precedă”. Comisia consideră că rezultă în mod logic că articolul L. 122‑1 alineatul (3) din acest cod permite încheierea de contracte pe durată determinată cu lucrători temporari din domeniul spectacolului în scopul îndeplinirii unor sarcini mai generale și/sau durabile ori permanente.
În al doilea rând, Comisia susține că articolul 4 din Legea modificată din 30 iulie 1999 cuprinde, ca unic criteriu de definire a „lucrătorului temporar din domeniul spectacolului”, o referire la tipul de raport contractual, fără a ține seama de natura reală a activităților desfășurate. Această definiție ar permite astfel angajarea de lucrători temporari din domeniul spectacolului în situații care nu au o natură temporară.
În această privință, Comisia consideră că, deși, pentru o mare parte a lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului, angajarea lor cu contracte pe durată determinată succesive poate fi justificată de motive obiective, și anume faptul că aceste contracte sunt încheiate în legătură cu un proiect determinat, în sectorul spectacolului, numeroși lucrători, de exemplu membrii permanenți ai unei orchestre și membrii echipei de bază ai unei trupe de teatru sau ai unui post de televiziune, sunt angajați în mod permanent de angajator. Acești din urmă lucrători ar fi în egală măsură „lucrători temporari din domeniul spectacolului”, potrivit definiției din dreptul luxemburghez, în măsura în care raportul contractual cu angajatorul lor întrunește criteriile prevăzute de Legea modificată din 30 iulie 1999.
În consecință, Comisia consideră că definiția dată lucrătorului temporar din domeniul spectacolului în dreptul luxemburghez nu impune existența unor motive obiective care să justifice reînnoirea contractelor pe durată determinată, în sensul clauzei 5 punctul 1 litera (a) din acordul‑cadru, și că nu există, pe de altă parte, niciun element care să permită diferențierea lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului angajați în mod permanent de lucrătorii care își exercită activitatea în alte sectoare economice în care există de asemenea o mare fluctuație a sarcinii de lucru.
Marele Ducat al Luxemburgului contestă existența neîndeplinirii obligațiilor imputate.
Mai întâi, în ceea ce privește domeniul de aplicare al articolului L. 122‑5 alineatul (3) din Codul muncii, acest stat membru contestă argumentul Comisiei potrivit căruia lucrătorii angajați în mod permanent în sectorul spectacolului au calitatea de „lucrători temporari din domeniul spectacolului”, în sensul dreptului luxemburghez, în măsura în care întrunesc criteriile prevăzute de Legea modificată din 30 iulie 1999. Marele Ducat al Luxemburgului susține că, pentru a avea această calitate, un lucrător trebuie să își desfășoare în mod obligatoriu activitatea în sectorul spectacolului în mod intermitent. Însăși sintagma „lucrător temporar din domeniul spectacolului” ar implica faptul ca perioade de muncă să fie intercalate cu faze de inactivitate. Astfel, acest stat membru consideră că, în practică, lucrătorii temporari din domeniul spectacolului participă la proiecte individuale și limitate în timp, precum realizarea unei opere cinematografice sau a unei piese de teatru.
Această apreciere ar fi susținută de faptul că ajutoarele acordate lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului în caz de inactivitate involuntară, în temeiul articolului 7 din această lege, sunt calculate zilnic, în funcție de numărul de zile de inactivitate care se scurg între două proiecte, precum și de faptul că respectivul carnet de lucrător din domeniul spectacolului, prevăzut la articolul 8 din legea menționată, este destinat să consemneze activitățile desfășurate de lucrător pe o bază zilnică. În aceste condiții, o lectură a articolului 4 din aceeași lege, potrivit căreia un lucrător permanent din sectorul spectacolului are de asemenea calitatea de „lucrător temporar din domeniul spectacolului”, ar fi lipsită de sens.
În plus, articolul 2 din Regulamentul Marelui Ducat din 11 iulie 1989 de punere în aplicare a articolelor L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 și L. 125‑8 din Codul muncii ar enumera în mod expres sectoarele de activitate, inclusiv cel al artiștilor din domeniul spectacolului, în care pot fi încheiate contracte de muncă pe durată determinată pentru locurile de muncă în cazul cărora este o practică constantă să nu se recurgă la contracte pe durată nedeterminată din cauza naturii activității desfășurate și a caracterului prin natură temporar al acestor locuri de muncă.
În continuare, Marele Ducat al Luxemburgului subliniază că articolul L. 122‑5 alineatul (3) din Codul muncii este inspirat de considerații de ordin social. Astfel, din lucrările pregătitoare ale Legii din 26 mai 2004 de modificare a Legii din 30 iulie 1999 privind a) statutul artistului profesionist independent și al lucrătorului temporar din domeniul spectacolului și b) promovarea creației artistice ar rezulta că, întrucât încheierea de contracte de muncă pe durată nedeterminată se poate dovedi a fi dificilă pentru lucrătorii temporari din domeniul spectacolului și întrucât statutul de lucrător independent „freelance”, la care au recurs un mare număr de artiști și de tehnicieni, se află adesea la originea unor situații precare și neclare din punct de vedere juridic, dispoziția menționată din Codul muncii ar fi fost concepută pentru a conferi acestui sector specific posibilitatea de a încheia în mod repetitiv contracte de muncă pe durată determinată prin care se acordă garanții și avantaje salariatului, în special în materia securității sociale, de care nu ar beneficia lucrătorul independent „freelance”.
În sfârșit, Marele Ducat al Luxemburgului recunoaște că în dreptul luxemburghez nu există o durată totală maximă, în sensul clauzei 5 punctul 1 litera (b) din acordul‑cadru, în ceea ce privește contractele de muncă pe durată determinată succesive încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, în sensul articolului 4 din Legea modificată din 30 iulie 1999, și nici o limitare a numărului de reînnoiri ale acestor contracte, în sensul clauzei 5 punctul 1 litera (c) din acordul‑cadru. În schimb, potrivit acestui stat membru, care face referire la Hotărârea Márquez Somohano (C‑190/13,
EU:C:2014:146
, punctul 45), situația acestor lucrători ar fi caracterizată prin existența unor „motive obiective”, în sensul clauzei 5 punctul 1 litera (a) din acordul‑cadru și al jurisprudenței Curții. În special, lucrătorii menționați ar participa la proiecte individuale și limitate în timp, iar o anumită flexibilitate, precum și avantaje sociale ar rezulta din posibilitatea unui angajator de a reînnoi contracte pe durată determinată cu aceiași lucrători. Comisia ar admite, pe de altă parte, că faptul de a lucra pe baza unor proiecte individuale constituie un motiv obiectiv care poate justifica recurgerea la contracte pe durată determinată succesive. În această privință, Marele Ducat al Luxemburgului amintește că Curtea a statuat, în Hotărârea Kücük (C‑586/10,
EU:C:2012:39
, punctul 56), că, atunci când un motiv obiectiv rezultă din natura specifică a atribuțiilor care trebuie îndeplinite, faptul că un angajator este obligat să folosească frecvent salariați angajați cu contracte pe durată determinată nu implică lipsa unui asemenea motiv obiectiv în sensul clauzei 5 din acordul‑cadru și nici existența unui abuz în sensul acestei clauze.
Aprecierea Curții
Comisia impută Marelui Ducat al Luxemburgului neîndeplinirea obligațiilor care îi revin în temeiul clauzei 5 din acordul‑cadru, întrucât în dreptul luxemburghez nu există nicio măsură care să prevină recurgerea abuzivă la contractele de muncă pe durată determinată succesive în ceea ce privește lucrătorii temporari din domeniul spectacolului.
Trebuie amintit că clauza 5 punctul 1 din acordul‑cadru are ca obiect punerea în aplicare a unuia dintre obiectivele urmărite de acesta, și anume limitarea recurgerii succesive la contracte sau la raporturi de muncă pe durată determinată, considerate o sursă potențială de abuz în defavoarea lucrătorilor, prin prevederea unui număr de dispoziții minime de protecție în vederea evitării unei situații de precaritate a salariaților (a se vedea Hotărârea Mascolo și alții, C‑22/13, C‑61/13-C‑63/13 și C‑418/13,
EU:C:2014:2401
, punctul 72 și jurisprudența citată).
Astfel, după cum rezultă din al doilea paragraf al preambulului acordului‑cadru, precum și din cuprinsul punctelor 6 și 8 din considerațiile generale ale acestuia, beneficiul stabilității locului de muncă este considerat un element major al protecției acordate lucrătorilor, în timp ce doar în anumite împrejurări contractele de muncă pe durată determinată pot răspunde atât nevoilor angajatorilor, cât și celor ale lucrătorilor (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 73 și jurisprudența citată).
În consecință, clauza 5 punctul 1 din acordul‑cadru impune statelor membre, pentru a preveni folosirea abuzivă a contractelor sau a raporturilor de muncă pe durată determinată succesive, adoptarea efectivă și obligatorie a cel puțin uneia dintre măsurile prevăzute de această clauză, în cazul în care dreptul lor intern nu cuprinde măsuri legale echivalente. Măsurile astfel enumerate la punctul 1 literele (a)-(c) din clauza menționată, în număr de trei, se referă la motive obiective care să justifice reînnoirea unor asemenea contracte sau raporturi de muncă, la durata totală maximă a acestor contracte sau raporturi de muncă succesive și, respectiv, la numărul de reînnoiri ale acestora (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 74 și jurisprudența citată).
Statele membre dispun în această privință de o marjă de apreciere, întrucât pot alege să recurgă la una sau la mai multe dintre măsurile enunțate la clauza 5 punctul 1 literele (a)-(c) din acordul‑cadru sau, în plus, la măsuri legale echivalente existente, ținând cont în același timp de nevoile sectoarelor specifice și/sau ale categoriilor de lucrători (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 75 și jurisprudența citată).
În acest mod, clauza 5 punctul 1 din acordul‑cadru atribuie în sarcina statelor membre un obiectiv general care constă în prevenirea abuzurilor, acordându‑le în același timp libertatea de a alege mijloacele pentru îndeplinirea acestui obiectiv, cu condiția să nu repună în discuție obiectivul sau efectul util al acordului‑cadru în cauză (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 76 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, astfel cum reiese din clauza 5 punctul 1 din acordul‑cadru și în conformitate cu al treilea paragraf al preambulului, precum și cu punctele 8 și 10 din considerațiile generale ale acestuia, la punerea în aplicare a respectivului acord‑cadru, statele membre au, în măsura în care se justifică obiectiv, posibilitatea de a ține seama de nevoile speciale aferente sectoarelor de activitate specifice și/sau categoriilor de lucrători în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 70 și jurisprudența citată).
În prezenta cauză, este cert că reglementarea națională în cauză permite recrutarea lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului în cadrul unor contracte de muncă pe durată determinată succesive fără să prevadă nicio măsură care să limiteze durata totală maximă a acestor contracte sau numărul de reînnoiri ale acestora, în conformitate cu clauza 5 punctul 1 literele (b) și (c) din acordul‑cadru. În special, după cum rezultă din însuși modul de redactare a articolului L. 122‑5 alineatul (3) din Codul muncii, contractele de muncă pe durată determinată încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, astfel cum sunt definite la articolul 4 din Legea modificată din 30 iulie 1999, pot fi reînnoite de mai mult de două ori, chiar și pentru o durată totală care depășește douăzeci și patru de luni, fără a fi considerate contracte de muncă pe durată nedeterminată. Nu se contestă nici aspectul că această reglementare nu cuprinde, în ceea ce privește lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, măsuri legale echivalente cu cele enunțate la clauza 5 punctul 1 din acordul‑cadru.
În aceste condiții, trebuie ca reînnoirea contractelor de muncă pe durată determinată succesive încheiate cu acești lucrători să fie justificată de un „motiv obiectiv”, în sensul clauzei 5 punctul 1 litera (a) din acordul‑cadru.
Așa cum se arată la punctul 7 din considerațiile generale ale acestuia și după cum reiese din cuprinsul punctului 37 din prezenta hotărâre, părțile semnatare ale acordului‑cadru au considerat astfel că folosirea, din motive obiective, a contractelor de muncă pe durată determinată este un mod de a împiedica abuzurile (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 86 și jurisprudența citată).
În ceea ce privește această noțiune, „motive obiective”, Curtea a hotărât deja că ea trebuie interpretată în sensul că are în vedere împrejurări precise și concrete care caracterizează o activitate determinată și care, astfel, sunt în măsură să justifice, în acel context specific, utilizarea contractelor de muncă pe durată determinată succesive. Aceste împrejurări pot rezulta cu precădere din natura specifică a atribuțiilor pentru îndeplinirea cărora au fost încheiate contractele menționate și din caracteristicile inerente ale acestora sau, dacă este cazul, din urmărirea unui obiectiv legitim de politică socială a unui stat membru (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 87 și jurisprudența citată).
În schimb, o dispoziție națională care doar ar autoriza în mod general și abstract, printr‑o normă legislativă sau administrativă, încheierea de contracte de muncă pe durată determinată succesive nu ar fi conformă cerințelor menționate la punctul anterior din prezenta hotărâre. Astfel, o asemenea dispoziție, de natură pur formală, nu permite identificarea unor criterii obiective și transparente în scopul de a verifica dacă reînnoirea unor astfel de contracte răspunde efectiv unei nevoi reale, este în măsură să asigure îndeplinirea obiectivului urmărit și este necesară în acest scop. Prin urmare, o asemenea dispoziție presupune un risc real de a se recurge în mod abuziv la acest tip de contracte și, în consecință, nu este compatibilă cu obiectivul și cu efectul util al acordului‑cadru (Hotărârea Mascolo și alții,
EU:C:2014:2401
, punctul 88 și jurisprudența citată).
În prezenta cauză, în ceea ce privește argumentul invocat de Marele Ducat al Luxemburgului potrivit căruia lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, în sensul dreptului luxemburghez, participă în fapt la proiecte individuale și limitate în timp, trebuie arătat că, chiar presupunând că asemenea proiecte implică pentru angajator nevoi provizorii în materie de recrutare și că astfel de nevoi pot să constituie „motive obiective” care justifică reînnoirea contractelor de muncă pe durată determinată, în sensul clauzei 5 punctul 1 litera (a) din acordul‑cadru, acest stat membru nu explică modul în care reglementarea națională impune ca lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, în sensul dreptului luxemburghez, să își desfășoare activitatea în cadrul unor asemenea proiecte. Dimpotrivă, după cum subliniază Comisia, din însuși modul de redactare a definiției noțiunii „lucrător temporar din domeniul spectacolului”, care figurează la articolul 4 din Legea modificată din 30 iulie 1999, rezultă că această definiție nu privește natura temporară sau netemporară a activității lucrătorilor respectivi.
Pe de altă parte, după cum susține Comisia, afirmația potrivit căreia orice lucrător din domeniul spectacolului, în sensul dreptului luxemburghez, este angajat în scopul realizării unor proiecte de natură temporară este contrazisă de termenii înșiși ai articolului L. 122‑1 din Codul muncii. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 7 și 24 din prezenta hotărâre, alineatul (1) al acestui articol stabilește o normă potrivit căreia contractele pe durată determinată pot fi încheiate, pe cale de excepție, în scopul îndeplinirii unor sarcini precise și nedurabile. Alineatul (2) al articolului menționat enumeră mai multe exemple de aplicare a acestei norme, printre care figurează „locurile de muncă în cazul cărora în anumite sectoare de activitate este o practică constantă să nu se recurgă la contracte pe durată nedeterminată din cauza naturii activității desfășurate sau a caracterului prin natură temporar al acestor locuri de muncă, lista sectoarelor și a locurilor de muncă respective fiind stabilită prin regulament al Marelui Ducat”. În schimb, alineatul (3) al aceluiași articol prevede că contractele pe durată determinată pot fi încheiate și în cazul lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului, „prin derogare de la alineatele (1) și (2) care precedă”.
Rezultă că sarcinile atribuite lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului nu trebuie să întrunească în mod necesar criteriile de precizie și de nedurabilitate prevăzute la articolul L. 122‑1 din Codul muncii și că, în consecință, natura activității desfășurate de acești lucrători nu are în mod necesar un caracter provizoriu. Astfel, trebuie să se constate că reglementarea luxemburgheză în cauză nu împiedică angajatorii să încheie contracte de muncă pe durată determinată succesive cu lucrători temporari din domeniul spectacolului pentru a răspunde nevoilor permanente și durabile în materie de personal.
Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentul, prezentat la punctul 31 din prezenta hotărâre, întemeiat pe dispozițiile Regulamentului Marelui Ducat din 11 iulie 1989. Prin acest argument, Marele Ducat al Luxemburgului se limitează, astfel, să susțină că acest regulament permite încheierea de contracte de muncă pe durată determinată în sectorul artiștilor din domeniul spectacolului pentru a ocupa locuri de muncă în cazul cărora este o practică constantă să nu se recurgă la contracte pe durată nedeterminată din cauza caracterului prin natură temporar al acestor locuri de muncă. Statul membru menționat nu explică însă modul în care acest regulament ar aduce atingere domeniului de aplicare sau interpretării care trebuie dată derogării prevăzute la articolul L. 122‑1 alineatul (3) din Codul muncii, care, după cum reiese din cuprinsul punctelor 7, 47 și 48 din prezenta hotărâre, permite angajatorilor să angajeze lucrători temporari din domeniul spectacolului în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată și pentru îndeplinirea unor sarcini care nu sunt prin natură temporare. Situația juridică a lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului care rezultă din dispozițiile dreptului național în cauză, astfel cum sunt prezentate Curții, nu îndeplinește, așadar, cerințele de claritate și de precizie care trebuie să caracterizeze măsurile naționale de transpunere (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Spania, C‑151/12,
EU:C:2013:690
, punctul 33 și jurisprudența citată).
În aceste condiții, chiar presupunând că reglementarea națională în cauză urmărește obiectivul invocat de Marele Ducat al Luxemburgului, și anume asigurarea unei anumite flexibilități, precum și a unor avantaje sociale lucrătorilor temporari din domeniul spectacolului, oferind angajatorilor acestora posibilitatea de a‑i recruta în mod repetat pe lucrătorii respectivi în temeiul unor contracte de muncă pe durată determinată, un asemenea obiectiv nu poate face ca această reglementare să fie conformă cu clauza 5 punctul 1 litera (a) din acordul‑cadru, întrucât nu permite să se demonstreze existența unor împrejurări precise și concrete care caracterizează activitatea în cauză și care, astfel, justifică, în acel context specific, utilizarea contractelor de muncă pe durată determinată succesive, conform jurisprudenței amintite la punctul 44 din prezenta hotărâre.
Deși, desigur, după cum s‑a subliniat deja la punctul 40 din prezenta hotărâre, un stat membru are dreptul, cu ocazia punerii în aplicare a clauzei 5 punctul 1 din acordul‑cadru, să țină seama de nevoile speciale ale unui sector specific, acest drept nu poate fi totuși înțeles în sensul că îi permite să fie exonerat de respectarea, în raport cu acest sector, a obligației de a prevedea o măsură adecvată pentru a preveni și, dacă este cazul, pentru a sancționa recurgerea abuzivă la contractele de muncă pe durată determinată succesive. Astfel, faptul de a permite unui stat membru să invoce un obiectiv precum flexibilitatea care decurge din utilizarea contractelor de muncă pe durată determinată pentru a se exonera de această obligație ar contraveni unuia dintre obiectivele urmărite de acordul‑cadru, amintit la punctele 35 și 36 din prezenta hotărâre, și anume stabilitatea locului de muncă, considerată un element major al protecției acordate lucrătorilor, și ar fi de asemenea în măsură să reducă în mod semnificativ categoriile de persoane care pot beneficia de măsurile de protecție prevăzute la clauza 5 din acordul‑cadru.
Prin urmare, trebuie să se constate că din elementele prezentate Curții în cadrul prezentei cauze rezultă că reglementarea luxemburgheză în cauză nu cuprinde, cu încălcarea jurisprudenței amintite la punctul 37 din prezenta hotărâre, nicio măsură care să prevină recurgerea abuzivă la contracte de muncă pe durată determinată succesive, în sensul clauzei 5 punctul 1 din acordul‑cadru, în ceea ce privește lucrătorii temporari din domeniul spectacolului. În consecință, este necesar ca acțiunea formulată de Comisie să fie considerată fondată.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se constate că, prin menținerea unor derogări de la măsurile prin care se urmărește prevenirea unei utilizări abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul clauzei 5 din acordul‑cadru.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Marelui Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată, iar neîndeplinirea obligațiilor a fost constatată, se impune obligarea acestuia din urmă la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară și hotărăște:

1)
Prin menținerea unor derogări de la măsurile prin care se urmărește prevenirea unei utilizări abuzive a contractelor de muncă pe durată determinată succesive încheiate cu lucrătorii temporari din domeniul spectacolului, Marele Ducat al Luxemburgului nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul clauzei 5 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat la 18 martie 1999, care figurează în anexa la Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP.

2)
Obligă Marele Ducat al Luxemburgului la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.