CELEX: 62009CJ0546
Codul vamal
Taxe vamale
Datorie vamală la import
Dobânzi pentru întârziere
Perioadă de încasare a dobânzilor pentru întârziere
Dobânzi compensatorii

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 201 alineatul (1) litera (a) și alineatul
(2) coroborat cu articolul 214, cu articolul 222 alineatul (1) litera (a) și cu articolul 232 alineatul (1) litera (b) din
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p.1,
Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20
noiembrie 2006 (JO L 363, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 15, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Aurubis Balgaria AD (denumită în continuare „Aurubis”), pe de
o parte, și Nachalnik na Mitnitsa Stolichna, fostă Nachalnik na Mitnitsa Sofia (directorul vămii din Sofia, denumit în continuare
„Nachalnik”), pe de altă parte, în legătură cu cuantumul dobânzilor pentru datoria suplimentară care a fost constatată în
sarcina societății menționate ca taxă pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”), precum și cu data de la care curg
dobânzile respective.

Cadrul juridic

Dreptul Uniunii
Articolul 201 alineatul (1) litera (a) și alineatul (2) din Codul vamal prevede:
„(1)      O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
(a)      punerea în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
sau
[…]
(2)      O datorie vamală se naște în momentul acceptării declarației vamale în cauză.”
Articolul 214 alineatul (3) din Codul vamal prevede:
„În situațiile și condițiile definite de dispozițiile adoptate în cadrul procedurii comitetului, se aplică dobânzi compensatorii
pentru a împiedica obținerea unor avantaje financiare prin reportarea datei la care datoria vamală a luat naștere sau a fost
înscrisă în evidența contabilă.”
Articolul 222 alineatul (1) litera (a) primul și al doilea paragraf din Codul vamal prevede:
„Valoarea drepturilor care au făcut obiectul comunicării prevăzute la articolul 221 trebuie achitată de debitori respectând
următoarele termene:
(a)      dacă persoana nu are dreptul la niciuna dintre facilitățile de plată prevăzute la articolele 224-229, plata se face în termenul
prevăzut.
Fără a aduce atingere articolului 244 paragraful al doilea, acest termen nu poate depăși 10 zile de la comunicarea către debitor
a valorii drepturilor datorate și, în cazul înscrierii cumulate în evidența contabilă în condițiile prevăzute la articolul
218 alineatul (1) paragraful al doilea, acesta se stabilește în așa fel încât să nu îi permită debitorului să obțină un termen
pentru plată mai lung decât dacă i s‑ar fi acordat o amânare a plății.”
Articolul 232 din Codul vamal prevede:
„(1)      Dacă valoarea drepturilor de achitat nu a fost plătită în termenul prevăzut:
[…]
(b)      se percep dobânzi pentru întârzieri în plus față de valoarea drepturilor. Rata dobânzii pentru întârzieri poate fi mai mare
decât rata dobânzii pe credit. Ea nu poate fi mai mică decât această rată.
(2)      Autoritățile vamale pot renunța la încasarea dobânzilor pentru întârzieri:
[…]
(c)      dacă drepturile sunt achitate în termen de cinci zile de la expirarea perioadei prevăzute pentru plată.
[…]”
Articolul 519 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat
prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din 28 februarie 2007 (JO L 62, p. 6, denumit în continuare „regulamentul
de aplicare”), are următorul cuprins:
„Atunci când se contractează o datorie vamală pentru produse compensatoare sau mărfuri de import sub regim de perfecționare
activă sau admitere temporară, dobânda compensatoare se calculează pe baza valorii drepturilor de import pentru intervalul
de timp respectiv.”
Conform articolului 2 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112/CEE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul
comun al taxei pe valoarea adăugată (JO L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), importurile de bunuri sunt supuse
TVA‑ului.
Referitor la plata TVA‑ului datorat la importul de bunuri, articolul 211 primul paragraf din Directiva 2006/112 prevede că
statele membre stabilesc modalitățile de plată în ceea ce privește importul de bunuri.

Dreptul național
Legea privind taxa pe valoarea adăugată (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, DV nr. 63 din 4 august 2006), cu modificările
ulterioare (DV nr. 52 din 29 iunie 2007, denumită în continuare „Legea privind TVA‑ul”), prevede la articolul 59 alineatul
(2):
„Nașterea, potrivit dispozițiilor vamale, a unei obligații de plată a dobânzilor la taxele vamale care rezultă dintr‑o datorie
vamală creează de asemenea o obligație de plată a dobânzilor la taxa neachitată.”
Articolul 60 din Legea privind TVA‑ul, intitulat „Plata taxei la import”, prevede:
„(1)      Taxa percepută de autoritățile vamale este înscrisă în evidența contabilă în bugetul Republicii potrivit modalităților și
în termenele prevăzute pentru plata taxelor vamale.
(2)      Autoritățile fiscale și vamale nu pot compensa prin alte creanțe taxa percepută de autoritățile vamale cu ocazia importului
mărfurilor pe teritoriul național.”

Situația de fapt și întrebările preliminare
În perioada 6-30 noiembrie 2007, Aurubis a importat concentrat de cupru originar din Macedonia. Aceste mărfuri au fost „puse
în liberă circulație”.
Declarațiile vamale au fost completate pe baza unui preț provizoriu, indicat pe factura vânzătorului și stabilit cu respectarea
metodei de stabilire a prețului prevăzute de acordul comercial încheiat între acest vânzător și Aurubis.
Prețul final al mărfurilor a fost stabilit prin factura definitivă din 18 februarie 2008.
La 20 iunie 2008, Aurubis, din proprie inițiativă și potrivit articolului 78 alineatul (1) din Codul vamal, a adresat o scrisoare
autorităților vamale, informându‑le că furnizorul întocmise factura finală privind mărfurile importate și invitând aceste
autorități să acționeze în cadrul competențelor lor legale în ipoteza în care acestea ar considera că era necesară o modificare
a posteriori
a valorii vamale a mărfii.
La 15 iulie 2008, Nachalnik a adoptat o decizie de constatare a unei creanțe suplimentare a statului în materie de TVA, în
cuantum de 113 822,82 BGN, exigibilă cu dobânzile legale de la data nașterii datoriei vamale (denumită în continuare „decizia
din 2008”). Această decizie, care acorda un termen de plată de șapte zile societății Aurubis, a fost notificată acesteia la
16 iulie 2008.
Prin mandatul de plată din 23 iulie 2008, Aurubis și‑a achitat datoria constând în TVA astfel cum a fost stabilită prin decizia
din 2008. Această datorie a fost înscrisă în evidența contabilă la 24 iulie 2008.
Contestând obligația de plată a dobânzilor pentru întârziere impusă prin decizia din 2008, Aurubis a sesizat Administrativen
sad Sofia‑Grad (Tribunalul Administrativ din Sofia), care, printr‑o hotărâre din 19 martie 2009, a confirmat decizia din 2008.
La 3 aprilie 2009, Aurubis a formulat recurs la Varhoven administrativen sad (Curtea Administrativă Supremă), contestând legalitatea
hotărârii menționate.
Întemeindu‑se pe articolele 201 și 214 din Codul vamal, Nachalnik consideră că dobânzile pentru întârziere aferente datoriilor
vamale și datoriilor constând în TVA achitate
a posteriori
sunt datorate începând de la data la care mărfurile au fost „puse în liberă circulație”. În ceea ce o privește, Aurubis consideră
că dobânzile pentru întârziere nu sunt datorate decât de la o dată ulterioară, și anume aceea – posterioară înscrierii în
evidența contabilă a datoriei vamale și comunicării acesteia debitorului – la care expiră termenul de plată a datoriei înscrise
în evidența contabilă cu întârziere.
În acest context, Varhoven administrativen sad a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)      Articolul 232 alineatul (1) litera (b) din [Regulamentul nr. 2913/92] trebuie interpretat de instanțele naționale în sensul
că autoritățile vamale nu pot impune dobânzi pentru întârziere cu privire la datoriile vamale suplimentare decât pentru perioada
care urmează înscrierii în evidența contabilă, comunicării către debitor și expirării termenului stabilit de autoritatea vamală
– conform articolului 222 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat – pentru plata datoriei vamale suplimentare?
2)      În lipsa unor dispoziții relevante în [Regulamentul nr. 2454/93], articolul 214 alineatul (3) din [Regulamentul nr. 2913/92]
trebuie interpretat de instanțele naționale în sensul că autoritățile naționale nu pot aplica dobânzi compensatorii pentru
perioada cuprinsă între data declarației vamale inițiale și data înscrierii ulterioare în evidența contabilă?
3)      Dispozițiile [Regulamentului nr. 2913/92] și ale [Regulamentului nr. 2454/93] trebuie interpretate în sensul că, atunci când
nu există dispoziții legale naționale care să prevadă în mod expres o majorare a taxelor vamale sau o altă sancțiune națională
echivalentă cu suma care ar fi fost percepută cu titlu de dobânzi pentru întârziere între data nașterii datoriei fiscale și
data înscrierii sale ulterioare în evidența contabilă, dreptul comunitar nu permite instanțelor naționale să aplice o astfel
de majorare sau să impună o astfel de sancțiune?”

Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
Întrucât acțiunea principală privește exigibilitatea dobânzilor pentru întârziere privind o datorie suplimentară în materie
de TVA, se impune, în prealabil, să se examineze admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare care vizează
interpretarea normelor Uniunii în materie vamală.
Astfel, normele menționate nu se aplică acestui litigiu decât în temeiul dispozițiilor dreptului bulgar și, în special, al
articolului 59 alineatul (2) și al articolului 60 alineatul (1) din Legea privind TVA‑ul, care fac trimitere la dreptul vamal,
dispunând că nașterea, potrivit dispozițiilor vamale, a unei obligații de a plăti dobânzi la taxele vamale care rezultă dintr‑o
datorie vamală dă naștere de asemenea unei obligații de plată a dobânzilor pentru TVA‑ul neachitat și, respectiv, că această
taxă este înscrisă în evidența contabilă potrivit modalităților și termenelor aplicabile plății taxelor vamale.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, Curtea este competentă
să răspundă la întrebările adresate de instanța de trimitere chiar dacă situația de fapt din acțiunea principală nu se încadrează
în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, în cazul în care legislația națională a urmat, în ceea ce privește soluțiile
pe care le prevede referitor la o situație care nu face obiectul dreptului Uniunii, soluțiile adoptate în dreptul Uniunii.
Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, există un interes evident, din punctul de vedere al ordinii juridice a Uniunii, ca,
pentru evitarea unor viitoare divergențe de interpretare, fiecare dispoziție din dreptul Uniunii să primească o interpretare
uniformă, oricare ar fi condițiile în care aceasta urmează să fie aplicată (a se vedea în acest sens în special Hotărârea
din 17 iulie 1997, Giloy, C‑130/95, Rec., p. I‑4291, punctele 19-28, Hotărârea din 11 octombrie 2001, Adam, C‑267/99, Rec.,
p. I‑7467, punctele 23-29, Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Andersen og Jensen, C‑43/00, Rec., p. I‑379, punctele 15-19, Hotărârea
din 16 martie 2006, Poseidon Chartering, C‑3/04, Rec., p. I‑2505, punctele 14-19, precum și Hotărârea din 21 octombrie 2010,
Eredics și Sápi, C‑205/09, nepublicată încă în Repertoriu, punctul 33).
În aceste condiții, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare trebuie să fie declarată admisibilă.

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă articolul 232 alineatul
(1) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că dobânzile pentru întârziere aferente cuantumului taxelor vamale
de recuperat nu pot fi percepute, în temeiul acestei dispoziții, decât pentru perioada ulterioară expirării termenului de
plată a cuantumului respectiv.
În această privință, trebuie să se constate că, potrivit chiar modului de redactare a articolului 232 alineatul (1) litera
(b) din Codul vamal, o dobândă pentru întârziere este percepută în plus față de valoarea taxelor „dacă valoarea drepturilor
de achitat nu a fost plătită în termenul prevăzut”.
Perceperea dobânzii pentru întârziere este, în consecință, subordonată neplății cuantumului taxelor în termenul stabilit și
o asemenea percepere nu poate fi efectuată dacă debitorul datoriei vamale a achitat această datorie în termenul care i‑a fost
acordat.
Dobânzile pentru întârziere urmăresc astfel să remedieze consecințele care decurg din depășirea termenului de plată și, în
special, să evite ca debitorul datoriei vamale să obțină un avantaj necuvenit din faptul că sumele datorate în temeiul acestei
datorii rămân la dispoziția sa dincolo de termenul stabilit pentru achitarea acesteia. Din această perspectivă, articolul
232 alineatul (1) litera (b) din Codul vamal prevede că rata dobânzii pentru întârziere nu poate fi mai mică decât rata dobânzii
pe credit.
Această interpretare, atât literală, cât și teleologică, este confirmată de economia articolului 232 din Codul vamal, întrucât
acesta prevede, la alineatul (2) litera (c), faptul că autoritățile vamale pot renunța la încasarea dobânzilor pentru întârzieri
dacă taxele sunt achitate în termen de cinci zile de la expirarea perioadei prevăzute pentru plata acestora.
Or, întrucât plata datoriei vamale în termen de cinci zile de la scadență autorizează autoritățile vamale să renunțe la încasarea
dobânzilor pentru întârziere, calculul acestora trebuie să aibă ca punct de pornire, în mod necesar, scadența menționată.
Prin urmare, potrivit articolului 232 alineatul (1) litera (b) din Codul vamal, dobânzile pentru întârziere nu pot fi percepute
decât pentru perioada ulterioară expirării termenului de plată a datoriei vamale, articolul menționat neavând vocația nici
de a preveni pierderile financiare suferite de autoritățile vamale, nici de a compensa avantajele care decurg, pentru operatori,
din întârzierile intervenite, din cauza comportamentului acestora din urmă, la înscrierea în evidența contabilă, în sensul
codului menționat, a datoriei vamale, precum și la determinarea cuantumului sau a debitorului acesteia.
Astfel, în cazul în care datoria vamală ia naștere în temeiul articolelor 202-205, 210, 211, precum și al articolului 220
din Codul vamal, toate acestea vizând situații caracterizate printr‑o nerespectare de către operatorul în cauză a reglementării
vamale a Uniunii, nici Codul vamal, nici regulamentul de aplicare nu prevăd măsuri specifice, precum o majorare a taxelor
vamale al căror cuantum corespunde dobânzilor pentru întârziere care ar fi fost datorate pentru perioada cuprinsă între nașterea
datoriei vamale și înscrierea sa în evidența contabilă sau între data exigibilității datoriei menționate înscrise în evidența
contabilă inițial și înscrierea în evidența contabilă după această dată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie
2003, Hannl‑Hofstetter, C‑91/02, Rec., p. I‑12077, punctele 19 și 23).
În consecință, având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 232 alineatul
(1) litera (b) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că dobânzile pentru întârziere aferente cuantumului taxelor vamale
de recuperat nu pot fi percepute, în temeiul acestei dispoziții, decât pentru perioada ulterioară expirării termenului de
plată a cuantumului respectiv.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în lipsa unor
dispoziții relevante în regulamentul de aplicare, articolul 214 alineatul (3) din Codul vamal trebuie să fie interpretat în
sensul că autoritățile naționale nu pot, în temeiul acestei dispoziții, să aplice debitorului datoriei vamale dobânzi compensatorii
pentru perioada cuprinsă între data declarației vamale inițiale și data înscrierii ulterioare a acesteia în evidența contabilă.
Or, în această privință, este suficient să se arate că articolul 214 alineatul (3) din Codul vamal prevede în mod expres că
situațiile și condițiile de aplicare a dobânzilor compensatorii sunt „definite de dispozițiile adoptate în cadrul procedurii
comitetului”.
Aplicarea dobânzilor compensatorii nu este prevăzută, potrivit articolului 519 alineatul (1) din regulamentul de aplicare,
decât atunci când se contractează o datorie vamală pentru produse compensatoare sau mărfuri de import sub regim de perfecționare
activă sau admitere temporară.
Prin urmare, administrația vamală nu se poate întemeia pe articolul 214 alineatul (3) din Codul vamal pentru a aplica o dobândă
compensatorie în cadrul altor regimuri vamale.
În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în lipsa unor dispoziții relevante în regulamentul de aplicare,
articolul 214 alineatul (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că autoritățile naționale nu pot, în temeiul acestei
dispoziții, să aplice debitorului datoriei vamale dobânzi compensatorii pentru perioada cuprinsă între data declarației vamale
inițiale și data a înscrierii ulterioare a acesteia în evidența contabilă.

Cu privire la a treia întrebare
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă dreptul Uniunii se opune
aplicării de către autoritățile naționale, în cazul unei infracțiuni vamale, a unei sancțiuni care nu este prevăzută în mod
expres de legislația națională.
În această privință, trebuie amintit că, în ceea ce privește infracțiunile vamale, Curtea a precizat că, în lipsa unei armonizări
a legislației Uniunii în acest domeniu, statele membre sunt competente să aleagă sancțiunile care le par adecvate. Acestea
sunt totuși obligate să își exercite această competență cu respectarea dreptului Uniunii și a principiilor sale generale (a
se vedea Hotărârea din 7 decembrie 2000, de Andrade, C‑213/99, Rec., p. I‑11083, punctul 20, și Hotărârea Hannl‑Hofstetter,
citată anterior, punctul 18).
Or, printre aceste principii figurează cel al legalității incriminării și a pedepsei (a se vedea Hotărârea din 3 mai 2007,
Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, Rep., p. I‑3633, punctul 46). Acest principiu presupune ca legea să definească în mod
clar infracțiunile și pedepsele pentru acestea. Condiția este îndeplinită atunci când justițiabilul poate ști, plecând de
la textul dispoziției pertinente și, dacă este cazul, cu ajutorul interpretării care este dată acestui text de către instanțe,
care sunt acțiunile și omisiunile care angajează răspunderea sa penală (a se vedea Hotărârea Advocaten voor de Wereld, citată
anterior, punctul 50, și Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia, C‑266/06 P, punctul 39).
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că principiile generale de drept al Uniunii,
în special principiul legalității incriminării și a pedepsei, se opun aplicării de către autoritățile naționale, în cazul
unei infracțiuni vamale, a unei sancțiuni care nu este prevăzută în mod expres de legislația națională.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
1)
Articolul 232 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire
a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie
2006, trebuie interpretat în sensul că dobânzile pentru întârziere aferente cuantumului taxelor vamale de recuperat nu pot
fi percepute, în temeiul acestei dispoziții, decât pentru perioada ulterioară expirării termenului de plată a cuantumului
respectiv.
2)
În lipsa unor dispoziții pertinente în Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 214/2007 al Comisiei din
28 februarie 2007, articolul 214 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
nr. 1791/2006, trebuie interpretat în sensul că autoritățile naționale nu pot, în temeiul acestei dispoziții, să aplice debitorului
datoriei vamale dobânzi compensatorii pentru perioada cuprinsă între data declarației vamale inițiale și data înscrierii ulterioare
a acesteia în evidența contabilă.
3)
Principiile generale de drept al Uniunii, în special principiul legalității incriminării și a pedepsei, se opun aplicării
de către autoritățile naționale, în cazul unei infracțiuni vamale, a unei sancțiuni care nu este prevăzută în mod expres de
legislația națională.
Semnături
*
Limba de procedură: bulgara.