CELEX: 62010CJ0442
Задължителна застраховка "Гражданска отговорност" за моторни превозни средства
Директива 84/5/ЕИО
Член 1, параграф 4 и член 2, параграф 1
Трето пострадало лице
Изрично или мълчаливо разрешение за управление на моторно превозно средство
Директива 90/232/ЕИО
Член 1, първа алинея
Директива 2009/103/ЕО
Член 10, член 12, параграф 1 и член 13, параграф 1
Пострадало при пътнотранспортно произшествие лице, което е било пътник в превозното средство, по отношение на което е застраховано в качеството на водач
Превозно средство, управлявано от незастраховано лице
Пострадало застраховано лице, за което не се изключва ползването на застраховката

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 12, параграф 1 и член 13, параграф 1 от Директива 2009/103/ЕО на
Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването
на моторни превозни средства и за контрол върху задължението за сключване на такава застраховка (ОВ L 263, стр. 11).
Запитването е отправено в рамките на спорове между, от една страна, Churchill Insurance Company Limited (наричано по-нататък
„Churchill“) и г‑н Wilkinson и от друга страна, между г‑жа Evans и Equity Claims Limited (наричано по-нататък „Equity“) във
връзка с обезщетението за вреди, претърпени вследствие на пътнотранспортни произшествия.

Правна уредба

Право на Съюза
Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 72/166/EИО на Съвета от 24 април 1972 година относно сближаване на законодателствата
на държавите членки относно застраховката „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и за прилагане
на задължението за сключване на такава застраховка (ОВ L 103, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6,
том 1, стр. 10, наричана по-нататък „Първа директива“):
„Всяка държава членка […] предприема всички подходящи мерки, с които да гарантира, че гражданската отговорност във връзка
с използването на превозни средства с обичайно домуване на нейна територия е застрахована. Обхватът на покритата отговорност
и условията за нейното покритие се определят въз основа на тези мерки.“
Съображения от шесто до осмо от Втора директива 84/5/EИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата
на държавите членки, свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (МПС)
(ОВ L 8, 1984 г., стр. 17; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 104, наричана по-нататък „Втора
директива“), гласят:
„като има предвид, че е необходимо да се [предвиди, че определен орган ще] гарантира, че пострадалият няма да остане без обезщетение,
когато превозното средство, което е причинило произшествието, не е застраховано или не е идентифицирано; като има предвид,
че е важно, без да се изменят и допълват разпоредбите, прилагани от държавите членки по отношение на субсидиарното или несубсидиарното
естество на обезщетението, изплатено от този орган, и по отношение на правилата, приложими с оглед на суброгацията, да се
предвиди, че пострадалият при такова едно произшествие би могъл да се обърне директно към този орган, като първо място за
контакт; като има предвид обаче, че на държавите членки трябва да се даде възможност да прилагат определени ограничени изключения
по отношение изплащането на обезщетението от този орган и да предвидят, че обезщетение за увреждане на имущество, причинено
от неидентифицирано моторно превозно средство, може да бъде ограничено или изключено с оглед на опасността от измама;
като има предвид, че е в интерес на пострадалите последствията от определени клаузи за изключение да бъдат ограничени до взаимоотношенията
между застрахователя и лицето, отговорно за произшествието; като има предвид обаче, че в случая на откраднати или взети чрез
насилие моторни превозни средства държавите членки могат да уточнят, че обезщетението ще бъде изплатено от посочения по-горе
орган;
като има предвид, че за да се намали финансовото бреме на този орган, държавите членки могат да създадат разпоредба за прилагането
на определени [франшизи], когато органът изплати обезщетение за вреди върху имущество, причинени от незастраховани моторни
превозни средства или, при необходимост, откраднати или отнети чрез насилие моторни превозни средства;“
Член 1, параграф 4 от Втора директива предвижда, че всяка държава членка създава или оправомощава свой орган със задачата
да предоставя обезщетения, поне до границите на застрахователното задължение за увреждане на имущество или телесни повреди,
причинени от неидентифицирано или незастраховано моторно превозно средство (наричан по-нататък „националният орган“). Трета
алинея от тази разпоредба гласи:
„Държавите членки […] могат да изключат изплащането на обезщетение от този орган с оглед на лицата, които доброволно са се
качили на моторното превозно средство, което е причинило вредите или телесните повреди, когато органът е в състояние да докаже,
че те са знаели, че не е било застраховано.“
Съгласно четвърта алинея от тази разпоредба държавите членки могат да ограничат или изключат изплащането на обезщетение от
този орган в случая на увреждане на имущество от неидентифицирано моторно превозно средство, а съгласно пета алинея от посочената
разпоредба те могат да позволят, в случая на увреждане на имущество, причинено от незастраховано моторно превозно средство,
франшиз от не повече от 500 EUR, противопоставимо на пострадалото лице.
Впоследствие приложимите към националните органи правила са уточнени и допълнени най-вече с Директива 2005/14/ЕО на Европейския
парламент и на Съвета от 11 май 2005 година за изменение на директиви 72/166/ЕИО, 84/5/ЕИО, 88/357/ЕИО и 90/232/ЕИО на Съвета
и Директива 2000/26/ЕО на Европейския парламент и на Съвета по отношение на застраховка „Гражданска отговорност“ относно използването
на моторни превозни средства (ОВ L 149, стр. 14; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 7, стр. 212).
По този начин член 1, параграф 4, трета алинея от Втора директива по същество е станала член 1, параграф 5, втора алинея от
Втора директива, изменена с Директива 2005/14.
Член 2, параграф 1 от Втора директива гласи:
„Всяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че всяка законова разпоредба или всяка договорна клауза,
съдържаща се в застрахователната полица, издадена в съответствие с член 3, параграф 1 от [Първа директива], която изключва
от застраховка използването или управлението на моторно превозно средство от:
–        лица, които нямат изрично или мълчаливо разрешение за това,
или
–        лица, които нямат свидетелство за управление на МПС, даващо им възможност да управляват съответното моторно превозно средство,
или
–        лица, които нарушават законовите технически изисквания, отнасящи се до състоянието и безопасността на съответното моторно
превозно средство,
се счита, за целите на член 3, параграф 1 от [Първа директива], за нищожна по отношение на застрахователно събитие на трети
страни, които са пострадали при произшествие.
Разпоредбата или клаузата обаче, посочена в първото тире, може да бъде [противопоставена на] лица, които доброволно са се
качили в моторното превозно средство, което е причинило имуществената вреда или телесната повреда, когато застрахователят
успее да докаже, че те са знаели, че моторното превозно средство е било откраднато.
[…]“
Съгласно четвърто и пето съображение от Трета директива 90/232/EИО на Съвета от 14 май 1990 година за сближаване на законодателствата
на държавите членки относно застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (ОВ L 129,
стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 240, наричана по-нататък „Трета директива“):
„като има предвид, че на пострадалите при злополуки с моторни превозни средства трябва да се гарантира съпоставимо третиране,
независимо от това къде в Общността е настъпило произшествието;
като има предвид, че в някои държави членки съществуват по-специално празноти в покритието на задължителните застраховки за
пътници в моторните превозни средства; като има предвид, че за да се защити тази особено уязвима категория на потенциални
пострадали, тези празноти трябва да бъдат запълнени;“
Член 1, първа алинея от Трета директива предвижда:
„Без да се засягат разпоредбите на член 2, параграф 1, втора алинея от [Втора директива], застраховките, посочени в член 3,
параграф 1 от [Първа директива], покриват отговорността за телесни повреди на всички пътници, освен на водача на моторното
превозно средство, произтичащи от използването на моторното превозно средство.“
Директива 2009/103 кодифицира предишните директиви в областта на задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ при използването
на моторни превозни средства (наричана по-нататък „застраховка „Гражданска отговорност“) и следователно ги отменя, считано
от 27 октомври 2009 г. Съгласно съдържащата се в приложение ІІ към тази директива таблица на съответствието член 3, параграф 1
от Първа директива съответства на член 3, първа и втора алинея от Директива 2009/103, член 1, параграф 4, трета алинея и член 2,
параграф 1 от Втора директива съответстват на член 10, параграф 2, втора алинея и член 13, параграф 1 от Директива 2009/103,
а член 1, първа алинея от Трета директива съответства на член 12, параграф 1 от Директива 2009/103.

Национално право
Член 151 от Закона за движение по пътищата от 1988 г. (Road Traffic Act 1988, наричан по-нататък „законът от 1988 г.“), който
се отнася до задължението на застрахователите да изпълнят съдебно решение във връзка с вида гражданска отговорност, покрита
от полицата на задължителната застраховка, предвижда:
„1.      Този член се прилага, когато, след като […] по отношение на лицето, което е сключило застрахователна полица […], е издаден
сертификат за застраховка […], е постановено съдебно решение, за което се прилага настоящият параграф.
[…]
5.      Независимо че има право да поиска застрахователният договор да бъде обявен за нищожен или да го прекрати, както и че може
последният вече да е бил обявен за нищожен или да е бил прекратен […], застрахователят трябва, при спазване на разпоредбите
на настоящия член, да заплати на лицата, в полза на които е постановено съдебното решение:
a)      при отговорност за настъпила смърт или причинени телесни повреди — всяка сума, която по силата на съдебното решение трябва
да се заплати с оглед на [тази] отговорност […],
[…]
[…]
8.     Когато съгласно настоящия член застрахователят е длъжен да заплати сума с оглед на отговорността на лице, което не е застраховано
по застрахователна полица […], той има право да поиска възстановяване на сумата от това лице или всяко лице:
a)      което е застраховано по застрахователната полица […], с която е покрита отговорността, ако с полицата са застраховани всички
лица […], и
б)      което е довело до или е разрешило използването на превозното средство, във връзка с което е възникнала отговорността.
[…]“

Спорове по главното производство и преюдициални въпроси
В сключена с Churchill застрахователна полица за използване на превозно средство г‑н Wilkinson е посочен като негов водач.
На 23 ноември 2005 г. той позволява на приятел да управлява автомобила и сам се качва като пътник в него. Безспорно г‑н Wilkinson
е бил наясно, че това лице не е застраховано съгласно застрахователната полица. Водачът загубва контрол над автомобила, който
се блъска в движещо се в насрещното платно превозно средство. Г‑н Wilkinson получава тежки наранявания. Churchill признава,
че дължи обезщетение на г‑н Wilkinson, но претендира от него, съгласно член 151, параграф 8 от закона от 1988 г., обезщетение
в качеството му на застраховано лице в размер на дължимата на самия него като обезщетение сума, нещо което г‑н Wilkinson оспорва.
След като първоинстанционният съд се произнася в полза на последния, Churchill обжалва решението пред запитващата юрисдикция.
Като собственик на мотоциклет г‑жа Evans има сключен договор за застраховка с Equity, съгласно който тя е единственият застрахован
водач на това превозно средство. На 4 август 2004 г. тя разрешава на приятел да управлява мотоциклета и сяда отзад като пътник.
Поради небрежност водачът се блъска в задната част на камион. Г‑жа Evans получава тежки наранявания. Първоинстанционният съд
приема, че когато е разрешила на водача да управлява нейния мотоциклет, г‑жа Evans не е помислила дали той е застрахован за
управлението му. Той приема също така, че Equity има право съгласно член 151, параграф 8 от закона от 1988 г. да получи обезщетение
за сумите, които следва да изплати на г‑жа Evans, тъй като тя е разрешила на лице без застраховка да управлява мотоциклета.
Г‑жа Evans обжалва това решение пред запитващата юрисдикция.
Пред запитващата юрисдикция Churchill и Equity твърдят, че член 151, параграф 8 от закона от 1988 г. не е разпоредба, която
„изключва от застраховката“ по смисъла на член 13, параграф 1 от Директива 2009/103, както и че всеки от водачите, за които
става дума, е получил необходимото разрешение да използва или управлява съответните превозни средства. Г‑н Wilkinson и г‑жа Evans
обаче твърдят, от една страна, че когато се прилага спрямо застраховано лице, което е пострадало, така че то да няма право
да получи обезщетение от застрахователя, тази разпоредба изключва пострадалото лице от застраховката по смисъла на посочения
член 13, параграф 1 и от друга страна, че разрешението, за което се отнася разпоредбата, е разрешение, дадено от застрахователя,
а не от застрахованото лице.
Запитващата юрисдикция посочва, че съгласно английското право обхватът на член 151, параграф 8 от закона от 1988 г. води до
автоматично изключване на възможността за ползване на застраховката от застраховано лице, което, заемайки мястото на пътник
в превозното средство, за чието управление е застраховано, е предоставило разрешение за управлението му на незастраховано
лице. Тя иска да установи дали правото на Съюза допуска подобно изключване и евентуално дали тази разпоредба би могла да се
тълкува в съответствие с правото на Съюза.
Запитващата юрисдикция счита, че съгласно съдебната практика член 12, параграф 1 от Директива 2009/103 трябва да бъде тълкуван
разширително. Въпреки това тя посочва, че при обстоятелства като разглежданите от нея подобно тълкуване би предизвикало различно
третиране на уреденото от член 10, параграф 2 от директивата положение. Тя подчертава също, че положението на застрахования
пътник на превозно средство, който е поверил неговото управление на незастрахован водач, може да се различава в зависимост
от това дали пътникът знае, че водачът не е застрахован, или дали той въобще се е замислил за това.
При тези условия Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) решава да спре производството и да постави на Съда следните
преюдициални въпроси:
„1)      Член 12, параграф 1 и член 13, параграф 1 от Директива [2009/103] трябва ли да се тълкуват в смисъл, че не допускат национални
разпоредби, които съгласно релевантното национално право имат за последица да изключат възможността пострадало при пътнотранспортно
произшествие лице да се ползва от застраховката, когато:
–        пътнотранспортното произшествие е предизвикано от незастрахован водач,
–        пострадалото лице е разрешило на посочения незастрахован водач да управлява превозното средство,
–        пострадалото лице е било пътник в превозното средство към момента на пътнотранспортното произшествие, и
–        пострадалото лице има застраховка за управлението на въпросното превозно средство?
По-специално:
–        Такава национална разпоредба представлява ли разпоредба, която „изключва от застраховката“ по смисъла на член 13, параграф 1
от Директива [2009/103]?
–        При обстоятелства като тези в настоящото дело разрешението, дадено от [застрахованото лице] на незастрахованото лице, представлява
ли „изрично или мълчаливо разрешение“ по смисъла на член 13, параграф 1, буква а) от Директива [2009/103]?
–        На отговора на този въпрос отразява ли се обстоятелството, че съгласно член 10 от Директива [2009/103] националните органи,
които са отговорни да изплащат обезщетение за вреди, причинени от неидентифицирано или незастраховано превозно средство, могат
да откажат да заплатят обезщетение на лица, които са се качили доброволно в превозното средство, причинило вредите или телесните
повреди, когато органът може да докаже, че тези лица са знаели, че превозното средство не е застраховано?
2)      От значение ли е за отговора на [първия въпрос] дали въпросното разрешение […] е основано на действително познаване на обстоятелството,
че въпросният водач не е застрахован, или […] е основано на убеждението, че водачът е застрахован, или [също] […] [зависи ли от]
това, че разглежданото разрешение е дадено от застрахованото лице, без то да се замисля по този въпрос?“

По преюдициалните въпроси

По първия въпрос
Най-напред следва да се посочи, че към момента на настъпване на обстоятелствата по главното производство Директива 2009/103
все още не е била в сила. Поради това трябва да се приеме, че поставеният въпрос се отнася не до разпоредбите на Директива
2009/103, а до съответните разпоредби от Втора и Трета директива, които са приложими ratione temporis към тези обстоятелства
и впоследствие са възпроизведени в Директива 2009/103.
От това следва, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество дали член 1, първа алинея от Трета
директива и член 2, параграф 1 от Втора директива трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба,
която изключва автоматично ползването на застраховката от страна на пострадал в пътнотранспортно произшествие, когато това
произшествие е причинено от незастрахован със застрахователната полица водач, а пострадалият, който към момента на произшествието
се е возил като пътник, е бил застрахован за управлението на превозното средство, но е дал разрешение на водача да го управлява.
В това отношение Churchill и Equity посочват най-напред, че в случая не са приложими разпоредбите на Директива 2009/103, които
съответстват на член 2, параграф 1 от Втора директива. Член 151, параграф 8 от закона от 1988 г. не въвеждал изключение от
покритието на задължителните застраховки. Според тях разпоредбата само разрешава на застраховател, който следва да изплати
обезщетение с оглед на отговорността на незастрахован водач, да предяви регресен иск срещу застрахования за възстановяване
на това обезщетение, когато застрахованият е станал причина за използването на превозното средство от страна на този водач
или е допуснал това използване.
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика в рамките на производството по член 267 ДФЕС функциите на Съда и функциите
на запитващата юрисдикция са ясно разграничени и именно от изключителна компетентност на последната е да тълкува националното
законодателство и да прецени неговото действие (вж. Решение от 3 февруари 1977 г. по дело Benedetti, 52/76, Recueil, стр. 163,
точка 25, Решение от 21 септември 1999 г. по дело Kordel и др., C‑397/96, Recueil, стр. I‑5959, точка 25 и Решение от 17 юли
2008 г. по дело Corporación Dermoestética, C‑500/06, Сборник, стр. I‑5785, точка 21).
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че сезираната в главното производство юрисдикция тълкува член 151, параграф 8
от закона от 1988 г., при обстоятелства като посочените в първия преюдициален въпрос, не като предвиждащ изплащане на обезщетение
от застрахователя на пострадалото застраховано лице, след което това обезщетение да бъде възстановено от застрахования на
застрахователя, а като разпоредба, чието действие се състои в това да се изключи автоматично ползването на застраховката от
пострадал в пътнотранспортно произшествие пътник, който е застрахован и е дал разрешение на незастрахован водач да управлява.
Следователно въпросите, с които Съдът е сезиран в случая, не се отнасят до съвместимостта с правото на Съюза на уреждаща гражданската
отговорност норма, а до съвместимостта с това право на разпоредба, която, съгласно тълкуването на запитващата юрисдикция,
като изключва автоматично получаването на евентуално дължимо на застрахованото лице обезщетение, ограничава обхвата на покритието
на гражданската отговорност. Следователно поставените въпроси се отнасят в действителност до приложното поле на правната уредба
на Съюза в тази област.
Churchill, Equity и правителството на Обединеното кралство твърдят освен това, че на първия въпрос трябва да се даде отрицателен
отговор. Всъщност лицата, които се намират в положение като това на г‑н Wilkinson и г‑жа Evans, не можели да се определят
като пострадали трети лица по смисъла на член 2, параграф 1 от Втора директива.
От друга страна, г‑н Wilkinson, г‑жа Evans и Европейската комисия считат, че правната уредба на Съюза в областта на задължителната
застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства не допуска национална правна уредба като посочената в първия
въпрос. По-точно, според Комисията пострадалият в пътнотранспортно произшествие не следва да се изключва от правната квалификация
за пътник само поради това че същевременно е и лицето, което е застраховано. Следователно за Комисията пострадалият, който
е също и застрахован, трябва да се разглежда като трето пострадало лице по смисъла на член 2, параграф 1 от Втора директива.
В това отношение следва да се припомни, че правната уредба на Съюза в областта на задължителната застраховка „Гражданска отговорност“
за моторни превозни средства цели да осигури свободното движение както на превозните средства с обичайно домуване на територията
на Съюза, така и на лицата, които се возят в тях, а също и да гарантира, че пострадалите от произшествия, причинени от тези
превозни средства, ще се ползват от сходно третиране, независимо от това къде на територията на Съюза е настъпило произшествието
(вж. по-специално Решение от 28 март 1996 г. по дело Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Recueil, стр. I‑1829, точка 13 и Решение от
30 юни 2005 г. по дело Candolin и др., C‑537/03, Recueil, стр. I‑5745, точка 17). Съгласно пето съображение от Трета директива
същата цели и да защити особено уязвимата категория потенциални пострадали, каквито са пътниците в моторните превозни средства,
чрез запълване на съществуващите в някои държави членки празноти в покритието на задължителните застраховки за тези пътници
(Решение от 19 април 2007 г. по дело Farrell, C‑356/05, Сборник, стр. I‑3067, точка 24).
За тази цел член 3, параграф 1 от Първа директива, в изменената му и допълнена с Втора и Трета директива редакция, налага
на държавите членки да гарантират, че гражданската отговорност във връзка с използването на превозни средства с обичайно домуване
на тяхна територия е застрахована, и уточнява по-специално видовете вреди и третите пострадали лица, които тази застраховка
трябва да покрива (вж. в този смисъл Решение от 14 септември 2000 г. по дело Mendes Ferreira и Delgado Correia Ferreira, C‑348/98,
Recueil, стр. I‑6711, точки 25—27 и Решение от 17 март 2011 г. по дело Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, все още непубликувано
в Сборника, точки 25—27).
Във връзка с последното Съдът вече е установил, че член 3, параграф 1 от Първа директива, член 2, параграф 1 от Втора директива
и член 1 от Трета директива целят да гарантират, че задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни
средства позволява на всички пътници, пострадали при произшествия, причинени при използването на превозни средства, да получат
обезщетение за претърпените от тях вреди (вж. в този смисъл Решение по дело Candolin и др., посочено по-горе, точка 27). По
този начин той приема, че като предвижда задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства
да покрива отговорността за нанесени телесни повреди по отношение на всички пътници освен водача, член 1 от Трета директива
въвежда само едно разграничение между водача и останалите пътници, предоставяйки безспорно застрахователно покритие за всички
пътници (Решение по дело Candolin и др., посочено по-горе, точка 32 и Решение по дело Farrell, посочено по-горе, точка 23).
С оглед на това обстоятелство Съдът приема, че преследваната от Първа, Втора и Трета директива и припомнена в точка 27 от
настоящото решение цел за защита на пострадалите налага правното положение на собственика на превозното средство, който се
е намирал в него като пътник в момента на настъпване на произшествието, да бъде приравнено на правното положение на който
и да е от пострадалите в произшествието (Решение по дело Candolin и др., посочено по-горе, точка 33). Той също приема, че
тази цел не допуска национална правна уредба да ограничава неправомерно понятието за пътник, покрит от задължителната застраховка
„Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства, изключвайки лицата, намиращи се в част от превозното средство, която
не е нито проектирана за техния превоз, нито оборудвана за тази цел (вж. в този смисъл Решение по дело Farrell, посочено по-горе,
точки 28—30).
По този начин, тъй като единственото разграничение, което допуска правната уредба на Съюза в областта на задължителната застраховка
„Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства, както бе посочено в точка 29 от настоящото решение и бе подчертано
от генералния адвокат в точка 28 от неговото заключение, е това между водач и пътник, същата цел за защита на пострадалите
налага още правното положение на застрахованото като водач на превозното средство лице, което обаче в момента на произшествието
се е возило като пътник в него, да бъде приравнено на положението на всеки друг пострадал от това произшествие пътник.
Поради това обстоятелството, че дадено лице е било застраховано като водач на причинилото произшествието превозно средство,
не допуска изключването на това лице от понятието за трето пострадало лице по смисъла на член 2, параграф 1 от Втора директива
с мотива, че то е било пътник, а не водач на превозното средство.
По отношение на признатите на такива трети пострадали лица права трябва да се припомни практиката на Съда, съгласно която
член 3, параграф 1 от Първа директива не допуска застрахователят по застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни
средства да може да се позовава на правни разпоредби или договорни клаузи, за да откаже да обезщети тези лица за произшествие,
причинено от застраховано превозно средство (вж. в този смисъл посочените по-горе Решение по дело Ruiz Bernáldez, точка 20,
Решение по дело Candolin и др., точка 18 и Решение по дело Carvalho Ferreira Santos, точка 29).
Съдът е приел също, че член 2, параграф 1, първа алинея от Втора директива само припомня това задължение по отношение на разпоредбите
или клаузите от посочената в този член застрахователна полица, които изключват покриването от страна на застраховката „Гражданска
отговорност“ за моторни превозни средства на вредите, причинени на трети пострадали лица поради използването или управлението
на застрахованото превозно средство от лица, които нямат разрешение да го управляват, нямат свидетелство за управление или
не са се съобразили със законовите технически изисквания относно състоянието и сигурността на превозното средство (вж. посочените
по-горе Решение по дело Ruiz Bernáldez, точка 21, Решение по дело Candolin и др., точка 19 и Решение по дело Carvalho Ferreira
Santos, точка 30).
Действително, като дерогира това задължение, член 2, параграф 1, втора алинея от Втора директива предвижда, че някои пострадали
лица биха могли да не се обезщетяват от застрахователя с оглед на положението, което сами са създали, а именно това са лицата,
които доброволно са се качили в моторното превозно средство, което е причинило вредите, когато застрахователят успее да докаже,
че те са знаели, че превозното средство е било откраднато (вж. посочените по-горе Решение по дело Ruiz Bernáldez, точка 21
и Решение по дело Candolin и др., точка 20). При все това, както и Съдът вече е констатирал, член 2, параграф 1, първа алинея
от Втора директива може да бъде дерогиран само при тази особена хипотеза (вж. в този смисъл Решение по дело Candolin и др.,
посочено по-горе, точка 23).
От гореизложеното следва, че член 1, първа алинея от Трета директива и член 2, параграф 1 от Втора директива трябва да се
тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която изключва автоматично задължението на застрахователя да обезщети
пострадал от пътнотранспортно произшествие пътник с мотива, че пътникът е бил застрахован като водач на причинилото му вреда
превозно средство, а самият водач не е имал такава застраховка.
В този контекст запитващата юрисдикция отправя питане до Съда и за това дали при обстоятелства като тези по главните производства
даденото от застрахованото лице разрешение за управление на водач, който не е застрахован, представлява „изрично или мълчаливо
разрешение“ по смисъла на член 2, параграф 1, първо тире от Втора директива. Както подчертава генералният адвокат в точка 42
от заключението си, запитващата юрисдикция поставя този въпрос, за да установи дали на пострадалия могат да се противопоставят
законови разпоредби или договорни клаузи, които изключват застрахователното покритие от страна на застрахователя в случай
на управление от водач, който няма изрично или мълчаливо разрешение за това.
Този довод не може да бъде приет. Дори да се предположи, че понятието „изрично или мълчаливо разрешение“ се отнася само до
даденото от застрахованото лице разрешение, при всички случаи това не означава, че би била действителна и противопоставима
на трето пострадало от произшествие лице клауза, която изключва застрахователното покритие при управление от страна на лице
без получено от застрахователя разрешение. В действителност единствената хипотеза, при която трето пострадало лице може да
бъде изключено от застрахователното покритие, е предвидената в член 2, параграф 1, втора алинея от Втора директива. В случая
обаче безспорно не става дума за тази хипотеза.
С оглед на това запитващата юрисдикция иска да установи също дали за отговора, който следва да се даде на първия въпрос, може
да има значение обстоятелството, че съгласно член 1, параграф 4, трета алинея от Втора директива държавите членки могат да
изключат изплащането на обезщетение от националния орган с оглед на лицата, които доброволно са се качили на моторното превозно
средство, което е причинило вредите или телесните повреди, когато органът е в състояние да докаже, че те са знаели, че нито
водачът, нито превозното средство са били застраховани.
В това отношение, на първо място, следва да се подчертае, че положението, при което причинилото вредата превозно средство
е било управлявано от незастраховано за това лице, докато всъщност е имало застрахован да го управлява водач, и положението
по член 1, параграф 4, трета алинея от Втора директива, при което за причинилото произшествието превозно средство не е сключена
никаква застрахователна полица, не са нито подобни, нито сравними. В действителност обстоятелството, че дадено моторно превозно
средство е управлявано от лице, което не е посочено в свързаната с него застрахователна полица, не може да позволи да се приеме —
предвид по-специално преследваната от Първа, Втора и Трета директива цел да се защитят пострадалите от пътнотранспортни произшествия, —
че такова превозно средство не е застраховано по смисъла на посочената разпоредба.
На второ място, както Комисията посочва, участието на националния орган е замислена като последна мярка, предвидена единствено
за случаите, когато вредите са причинени от неидентифицирано превозно средство или от такова, за което не е било изпълнено
задължението за застраховане, посочено в член 3, параграф 1 от Първа директива.
Това обяснява защо въпреки преследваната от правната уредба на Съюза в областта на задължителната застраховка „Гражданска
отговорност“ за моторни превозни средства обща цел да се защитят пострадалите, законодателят на Съюза е дал възможност на
държавите членки да изключат участието на този национален орган в някои ограничени случаи, и по-специално по отношение на
лица, които доброволно са се качили в причинилото вредата превозно средство, когато органът е в състояние да докаже, че те
са знаели, че нито водачът, нито превозното средство са били застраховани.
Следователно в случая за тълкуването на член 1, първа алинея от Трета директива и на член 2, параграф 1 от Втора директива
е без значение обстоятелството, че съгласно член 1, параграф 4, трета алинея от Втора директива държавите членки могат да
изключат участието на националния орган по отношение на лица, които доброволно са се качили в причинилото вредата превозно
средство, когато органът е в състояние да докаже, че те са знаели, че нито водачът, нито превозното средство са били застраховани.
С оглед на всички изложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 1, първа алинея от Трета директива
и член 2, параграф 1 от Втора директива трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която води
до автоматично изключване на задължението на застрахователя да обезщети пострадал в пътнотранспортно произшествие, когато
това произшествие е причинено от незастрахован със застрахователната полица водач, а пострадалият, който в момента на произшествието
се е возил като пътник, е бил застрахован за управлението на превозното средство, но е дал разрешение на водача да го управлява.

По втория въпрос
С втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да установи по същество би ли се различавал отговорът на първия
въпрос според това дали пострадалото застраховано лице е знаело, че предоставя разрешение за управление на превозното средство
на незастраховано за това лице, или е мислело, че то е застраховано, или пък дали изобщо се е замисляло по този въпрос.
В това отношение следва да се припомни, както посочва генералният адвокат в точка 50 от заключението си, че предвидената в
член 3, параграф 1 от Първа директива застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни средства трябва да покрива
всички пострадали, освен водача на причинилото вредите превозно средство, освен ако не е приложимо някое от изрично предвидените
в Първа, Втора и Трета директива изключения.
Поради това без значение за отговора на първия въпрос е обстоятелството, че пострадалото застраховано лице е знаело, че лицето,
на което е предоставило управлението на превозното средство, не е застраховано за това, или е мислело, че това лице е застраховано,
или пък че изобщо не се е замисляло по този въпрос.
Това все пак не изключва възможността държавите членки да вземат предвид посоченото обстоятелство в своите правила, които
уреждат гражданската отговорност, при условие все пак тяхната компетентност в тази област да се упражнява при спазване на
правото на Съюза, и по-точно на член 3, параграф 1 от Първа директива, член 2, параграф 1 от Втора директива и член 1 от Трета
директива, и при условие разпоредбите на националното право да не могат да лишат тези директиви от тяхното полезно действие
(вж. посочените по-горе Решение по дело Ruiz Bernáldez, точка 19, Решение по дело Candolin и др., точки 27 и 28, Решение по
дело Farrell, точка 34 и Решение по дело Carvalho Ferreira Santos, точки 35 и 36 и Решение от 9 юни 2011 г. по дело Ambrósio
Lavrador и Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, все още непубликувано в Сборника, точка 28).
По този начин определена в зависимост от общи и абстрактни критерии национална правна уредба няма да откаже или да ограничи
непропорционално правото на пътника да бъде обезщетен от задължителната застраховка „Гражданска отговорност“ за моторни превозни
средства единствено поради неговото участие в настъпването на вредата. Обхватът на обезщетението може да се ограничи след
индивидуална преценка само при изключителни обстоятелства (вж. посочените по-горе Решение по дело Candolin и др., точки 29,
30 и 35, Решение по дело Farrell, точка 35, Решение по дело Carvalho Ferreira Santos, точка 38 и Решение по дело Ambrósio
Lavrador и Olival Ferreira Bonifácio, точка 29).
Предвид изложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че отговорът на първия поставен въпрос не е различен
в зависимост от това дали пострадалото застраховано лице е знаело, че лицето, на което е предоставило управлението на превозното
средство, не е застраховано за това, или е мислело, че това лице е застраховано, или изобщо не си е поставяло този въпрос.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Член 1, първа алинея от Трета директива 90/232/EИО на Съвета от 14 май 1990 година за сближаване на законодателствата на държавите
членки относно застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства и член 2, параграф 1 от
Втора директива 84/5/EИО на Съвета от 30 декември 1983 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки,
свързани със застраховките „Гражданска отговорност“ при използването на моторни превозни средства (МПС), следва да се тълкуват
в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която води до автоматично изключване на задължението на застрахователя
да обезщети пострадал в пътнотранспортно произшествие, когато това произшествие е причинено от незастрахован със застрахователната
полица водач, а пострадалият, който към момента на произшествието се е возил като пътник, е бил застрахован за управлението
на превозното средство, но е дал разрешение на водача да го управлява.
2)
Отговорът на първия поставен въпрос не е различен в зависимост от това дали пострадалото застраховано лице е знаело, че лицето,
на което е предоставило управлението на превозното средство, не е застраховано за това, или е мислело, че това лице е застраховано,
или изобщо не си е поставяло този въпрос.
Подписи
*
Език на производството: английски.