CELEX: 62013CJ0293
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Euroopan banaanimarkkinat
Viitehintojen vahvistamisen koordinointi
Käsite kahden yhtiön muodostama ”taloudellinen kokonaisuus”
Käsite ”ratkaiseva vaikutusvalta”
Yhtiön joutuminen vastuuseen toisen yhtiön menettelystä
Selvitysaineiston vääristäminen
Todistustaakka
In dubio pro reo ‑periaate
Käsite ”yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen”
Käsite ”yhdenmukaistettu menettelytapa”
Käsite ”tarkoitukseen perustuva kilpailusääntöjen rikkominen”
Kartellin jäsenyritykset
Tietojen toimittaminen komissiolle
Lakisääteinen velvollisuus
Ulottuvuus
Oikeus olla myötävaikuttamatta oman syyllisyytensä toteamiseen
Väliintulija ensimmäisessä oikeusasteessa
Liitännäisvalitus
Tutkittavaksi ottaminen

Fresh Del Monte Produce Inc. (jäljempänä Del Monte) vaatii valituksessaan asiassa C‑293/13 P unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Fresh Del Monte Produce v. komissio (T‑587/08, EU:T:2013:129; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä hylkäsi sen nostaman kanteen [EY] 81 artiklan soveltamismenettelystä 15.10.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 5955 lopullinen (asia COMP/39 188 – Banaanit) (jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamiseksi ja toisaalta hyväksyi sen vaatimuksen sille kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon määrän alentamiseksi.
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG (jäljempänä Weichert) vaatii liitännäisvalituksessaan asiassa C‑293/13 P unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion.
Euroopan komissio vaatii valituksessaan asiassa C‑294/13 P unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohdan, jolla unionin yleinen tuomioistuin päätti alentaa Del Montelle riidanalaisella päätöksellä määrätyn sakon määrää.
Del Monte ja Weichert vaativat liitännäisvalituksillaan asiassa C‑294/13 P unionin tuomioistuinta siinä tapauksessa, että se hyväksyisi komission valituksen kyseisessä asiassa, yhtäältä kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, etteivät ne voi vedota oikeuteen olla myötävaikuttamatta oman syyllisyytensä toteamiseen, ja toisaalta alentamaan niiden maksettavaksi yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrää.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 18 artiklan, jonka otsikko on ”Pyynnöt saada tietoja”, 1–4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Suorittaakseen tässä asetuksessa sille määrätyt tehtävät komissio voi pelkällä pyynnöllä tai päätöksellä vaatia yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot.
2.   Lähettäessään pelkän tiedonsaantipyynnön yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle komissio mainitsee pyynnön oikeusperustan ja tarkoituksen, täsmentää, mitä tietoja tarvitaan, ja vahvistaa määräajan, jonka kuluessa tiedot on annettava, sekä 23 artiklassa säädetyt seuraamukset virheellisten tai harhaanjohtavien tietojen antamisesta.
3.   Kun komissio päätöksellään vaatii yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä antamaan tietoja, päätöksessä mainitaan pyynnön oikeusperusta ja sen tarkoitus, yksilöidään vaaditut tiedot ja asetetaan määräaika tietojen antamista varten. Siinä ilmoitetaan myös 23 artiklassa säädetyistä seuraamuksista ja ilmoitetaan lisäksi 24 artiklassa säädetyistä seuraamuksista tai asetetaan viimeksi mainitut seuraamukset. Päätöksessä ilmoitetaan lisäksi oikeudesta hakea päätökseen muutosta [unionin] tuomioistuimelta.
4.   Velvollisuus pyydettyjen tietojen antamiseen kyseessä olevan yrityksen tai yritysten yhteenliittymän puolesta on yritysten omistajilla tai niiden edustajilla sekä oikeushenkilöiden, yhtiöiden tai oikeuskelpoisuutta vailla olevien yhteenliittymien osalta henkilöillä, joilla lain tai sääntöjensä mukaan on kelpoisuus edustaa niitä. Asianmukaisesti valtuutetut lakimiehet voivat antaa pyydetyt tiedot valtuuttajan nimissä. Viimeksi mainitulla on kuitenkin täysi vastuu siitä, että annetut tiedot ovat täydellisiä ja täsmällisiä eivätkä harhaanjohtavia.”
Mainitun asetuksen 23 artiklan, jonka otsikko on ”Sakot”, 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on enintään yksi prosentti edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos tahallisesti tai tuottamuksellisesti:
a)
ne antavat virheellisiä tai harhaanjohtavia tietoja vastatessaan 17 artiklan tai 18 artiklan 2 kohdan nojalla esitettyyn pyyntöön;
b)
ne antavat virheellisiä, puutteellisia tai harhaanjohtavia tietoja vastatessaan 17 artiklan tai 18 artiklan 3 kohdan mukaisesti tehdyn päätöksen nojalla esitettyyn pyyntöön taikka eivät toimita tietoja asetetussa määräajassa.”
Saman asetuksen 24 artiklan, jonka otsikko on ”Uhkasakot”, 1 kohdan d alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille uhkasakon, joka on enintään viisi prosenttia edellisen tilikauden keskimääräisestä päivittäisestä liikevaihdosta kultakin viivästyspäivältä laskettuna päätöksessä määrätystä päivästä, pakottaakseen ne:
– –
d)
antamaan täydellisinä ja virheettöminä tiedot, joita se on pyytänyt 17 artiklan tai 18 artiklan 3 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä.”
Sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EUVL 2002, C 45, s. 3
; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) 20–23 kohdassa todetaan seuraavaa:
”B. SAKKOJEN LIEVENTÄMINEN
20.
Yritykset, jotka eivät täytä edellä A jaksossa esitettyjä edellytyksiä, voivat saada lievennystä sakkoihin, jotka olisi määrätty muussa tapauksessa.
21.
Sakkojen lieventämiseksi yrityksen on toimitettava komissiolle epäillystä kilpailusääntöjen rikkomisesta todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin, ja sen on lopetettava osallistumisensa epäiltyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen viimeistään siinä vaiheessa, kun se toimittaa todisteet.
22.
Käsitteellä ’lisäarvo’ viitataan siihen, missä määrin toimitetut todisteet luonteensa ja/tai yksityiskohtaisuutensa vuoksi parantavat komission mahdollisuuksia vahvistaa kyseessä olevat tosiseikat. Arvioidessaan tätä komissio katsoo yleensä kirjallisten todisteiden, jotka ovat peräisin ajankohdalta, jota tosiseikat koskevat, olevan arvokkaampia kuin jälkeenpäin tuotetut todisteet. Samoin kyseessä oleviin tosiseikkoihin suoraan liittyvät todisteet katsotaan yleensä arvokkaammiksi kuin todisteet, jotka liittyvät niihin vain välillisesti.
23.
Komissio määrittelee kaikissa hallintomenettelyn päätteeksi tekemissään lopullisissa päätöksissä seuraavat seikat:
a)
oliko yrityksen toimittamilla todisteilla merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa samana ajankohtana olleisiin todisteisiin;
b)
kuinka paljon yrityksellä määrättäviä sakkoja lievennetään. Tämä ratkaistaan seuraavalla tavalla muussa tapauksessa määrättyjen sakkojen perusteella:
—
Ensimmäinen yritys, joka täyttää 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään 30–50 prosenttia,
—
Toinen yritys, joka täyttää 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään 20–30 prosenttia,
—
Seuraavat yritykset, jotka täyttävät 21 kohdan mukaiset edellytykset: sakkoja lievennetään enintään 20 prosenttia.
Sakkojen lievennyksen tason ratkaisemiseksi kussakin näistä ryhmistä, komissio ottaa huomioon sen, minä ajankohtana 21 kohdan mukaiset edellytykset täyttävät todisteet toimitettiin ja missä määrin ne sisälsivät lisäarvoa. Komissio voi myös ottaa huomioon yrityksen todisteiden toimittamispäivän jälkeisen yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden.
Jos yritys lisäksi toimittaa todisteita komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista, jotka liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon, komissio ei ota näitä tosiseikkoja lukuun määrittäessään sakkoa, joka määrätään kyseiset todisteet toimittaneelle yritykselle.”
Asian tausta
Nyt vireillä olevaa menettelyä varten asian tausta, sellaisena kuin se ilmenee valituksenalaisen tuomion 1–35 kohdasta, voidaan esittää tiivistetysti seuraavalla tavalla.
Fresh Del Monte Produce ‑konserni on yksi maailman suurimmista tuoreiden ja vasta poimittujen hedelmien ja vihannesten vertikaalisesti integroituneista tuottajista, välittäjistä ja jälleenmyyjistä sekä yksi Euroopan, Yhdysvaltojen, Lähi-idän ja Afrikan suurimmista säilöttyjen hedelmien ja vihannesten, mehujen, virvoitusjuomien, välipalojen ja jälkiruokien tuottajista ja jälleenmyyjistä. Se myy tuotteitaan – erityisesti banaaneja – kaikkialla maailmassa tavaramerkillä Del Monte.
Del Monte on Fresh Del Monte Produce ‑konsernin kattoyhtiö. Fresh Del Monte Produce myy banaaneja Euroopassa useiden kokonaan omistamiensa tytäryhtiöiden, erityisesti Del Monte Fresh Produce International Inc:n, Del Monte (Germany) GmbH:n ja Del Monte (Holland) BV:n välityksellä.
Weichert oli tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Saksan oikeuden nojalla perustettu kommandiittiyhtiö, jonka pääasiallisena toimialana oli banaanien, ananasten ja muiden eksoottisten hedelmien myynti Pohjois-Euroopassa. Del Montella oli 24.6.1994–31.12.2002 välillisesti 80 prosentin osuus Weichertista kokonaan omistamansa tytäryhtiön Westeuropa-Amerika-Linie GmbH:n (jäljempänä WAL) välityksellä. Weichert oli 31.12.2002 asti Del Monte ‑banaanien yksinomainen jälleenmyyjä Pohjois-Euroopassa.
Komissio on tässä yhteydessä katsonut riidanalaisen päätöksen 382 ja 383 perustelukappaleessa, että Weichert oli kommandiittiyhtiö, jonka muodostivat äänetön yhtiömies Del Monte ja vastuunalaiset yhtiömiehet, joita olivat alun perin D. W. ja sittemmin vuoden 1999 maaliskuusta alkaen Weichertin perhe. Se on erityisesti todennut, että tämän yhteisyrityksen osakkaiden välinen liikesuhde oli vahvistettu kumppanuussopimuksella, jossa määriteltiin kommandiittiyhtiön säännöt ja erityisesti valvonnan ja johdon mekanismit (jäljempänä kumppanuussopimus), ja yksinmyyntisopimuksella, joka koski Del Monten toimittamia banaaneja niiden yhteisöön tuomista varten (jäljempänä yksinmyyntisopimus).
Chiquita Brands International Inc. (jäljempänä Chiquita) toimitti 8.4.2005 vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvan sakkoimmuniteettia koskevan pyynnön.
Komissio myönsi 3.5.2005 Chiquitalle ehdollisen sakkoimmuniteetin mainitun tiedonannon 8 kohdan a alakohdan nojalla.
Komissio lähetti 20.7.2007 muun muassa Chiquitalle, Dole Food Company Inc:lle (jäljempänä Dole), Del Montelle ja Weichertille väitetiedoksiannon.
Komissio teki 15.10.2008 riidanalaisen päätöksen, jonka ensimmäisestä kolmanteen perustelukappaleessa se toteaa, että kyseisen päätöksen adressaatit ovat osallistuneet yhdenmukaistettuun menettelytapaan, jonka avulla koordinointiin niiden Pohjois-Euroopassa eli Alankomaissa, Belgiassa, Itävallassa, Luxemburgissa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa ja Tanskassa myytävien banaanien viitehinnat 1.1.2000–31.12.2002.
Riidanalaisen päätöksen 104 ja 107 perustelukappaleesta ilmenee, että Chiquita, Dole ja Weichert vahvistivat tavaramerkkinsä viitehinnan viikoittain, käytännössä torstaiaamuisin, ja ilmoittivat sen asiakkailleen. Ilmaisu ”viitehinnat” vastasi yleensä niin kutsuttujen vihreiden banaanien viitehintoja, ja keltaisten banaanien viitehinnat muodostuivat normaalisti lisäämällä niin kutsuttuun ”vihreään” tarjontaan kypsytysmaksu.
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 34 ja 104 perustelukappaleessa, että vähittäismyyjien ja jälleenmyyjien banaaneista maksamat ”todelliset hinnat” olivat seurausta joko viikoittaisista, käytännössä torstai-iltapäivisin tai myöhemmin käydyistä neuvotteluista tai sellaisten toimitussopimusten täytäntöönpanosta, jotka sisälsivät ennalta vahvistettuja hinnoittelulausekkeita, joissa mainitaan kiinteä hinta tai joissa hinta sidotaan myyjän tai kilpailijan viitehintaan tai muuhun viitehintaan, kuten niin kutsuttuun Aldi-hintaan. Vähittäiskauppaketju Aldi vastaanotti joka torstai kello 11.00 ja 11.30 välillä tarjouksia tavarantoimittajiltaan ja esitti tämän jälkeen vastatarjouksen eli niin kutsutun Aldi-hinnan, joka vahvistettiin yleensä noin kello 14. Vuoden 2002 loppupuoliskosta lähtien niin kutsuttua Aldi-hintaa alettiin käyttää yhä enemmän banaanin hinnan laskennan indikaattorina tietyissä muissa, erityisesti merkkibanaaneja koskevissa liiketoimissa.
Komissio selittää riidanalaisen päätöksen 51–210 perustelukappaleessa, että kyseisen päätöksen adressaatteina olevat yritykset kävivät hinnoittelua edeltäviä kahdenvälisiä keskusteluja, joiden kuluessa ne keskustelivat banaanien hinnoittelutekijöistä eli tekijöistä, jotka liittyvät seuraavan viikon viitehintoihin, tai ilmaisivat hintojen kehityssuuntauksia ja suuntaa-antavia tietoja seuraavan viikon viitehinnoista tai keskustelivat niistä. Nämä keskustelut käytiin ennen kuin kyseessä olevat yritykset vahvistivat viitehintansa, yleensä keskiviikkoisin, ja ne kaikki koskivat tulevia viitehintoja.
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 56 ja 57 perustelukappaleessa, että Dole keskusteli siis kahdenvälisesti sekä Chiquitan että Weichertin kanssa. Chiquita oli tietoinen Dolen ja Weichertin välisistä hinnoittelua edeltävistä kahdenvälisistä keskusteluista tai ainakin oletti niiden käyneen tällaisia keskusteluja.
Riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleesta ilmenee, että näillä hinnoittelua edeltävillä kahdenvälisillä keskusteluilla oli tarkoitus vähentää yritysten käyttäytymiseen liittyvää epävarmuutta niiden torstaiaamuisin vahvistamien viitehintojen osalta.
Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 198–208, 227, 247 ja 273–277 perustelukappaleessa, että vahvistettuaan viitehintansa torstaiaamuisin kyseessä olevat yritykset vaihtoivat kahdenvälisesti tietoja viitehinnoistaan. Tämän jälkikäteen toteutetun tietojenvaihdon ansiosta ne saattoivat valvoa yksittäisiä hinnoittelupäätöksiä aiemmin käytyihin hinnoittelua edeltäviin keskusteluihin nähden, ja tämä tietojenvaihto vahvisti niiden yhteistyösuhdetta.
Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 115 perustelukappaleessa, että viitehinnat palvelivat ainakin viitteinä, suuntauksina ja/tai suuntaa-antavina tietoina markkinoille banaanien ennakoidun hinnankehityksen osalta ja ne olivat tärkeitä banaanikaupan ja toteutuneiden hintojen kannalta. Lisäksi tietyissä liiketoimissa hinta oli sidottu suoraan viitehintoihin niihin perustuvien laskukaavojen mukaisesti.
Riidanalaisen päätöksen 228 ja 229 perustelukappaleesta ilmenee, että kyseessä olevien yritysten on komission mukaan välttämättä pitänyt ottaa huomioon kilpailijoiltaan saamansa tiedot määrittäessään markkinakäyttäytymistään ja että Chiquita ja Dole ovat jopa nimenomaisesti myöntäneet tämän.
Komissio päättelee riidanalaisen päätöksen 54 ja 271 perustelukappaleessa, että yhtäältä Dolen ja Chiquitan sekä toisaalta Dolen ja Weichertin väliset hinnoittelua edeltävät keskustelut saattoivat vaikuttaa toimijoiden käyttämiin hintoihin, liittyivät hintojen vahvistamiseen ja muodostivat yhdenmukaistetun menettelytavan, jonka tarkoituksena on rajoittaa kilpailua EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 258 perustelukappaleessa, että kaikki kyseisessä päätöksessä kuvatut kilpailunvastaiset sopimukset muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, jonka tarkoituksena on rajoittaa kilpailua yhteisössä EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Chiquitan ja Dolen katsottiin olevan vastuussa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan, kun taas Weichertin katsottiin olevan vastuussa ainoastaan rikkomisen siitä osasta, joka koskee Dolen kanssa tehtyjä kilpailunvastaisia sopimuksia.
Koska Pohjois-Euroopan banaanimarkkinoille on ominaista jäsenvaltioiden välisen kaupan huomattava määrä ja kollusiiviset käytännöt kattoivat unionin merkittävän osan, komissio päättelee tämän perusteella riidanalaisen päätöksen 333–338 perustelukappaleessa, että mainitut sopimukset ovat vaikuttaneet merkittävästi jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Todettuaan, että Del Montella oli yhdessä Weichertin vastuunalaisten yhtiömiesten kanssa mahdollisuus vaikuttaa ratkaisevasti siihen, miten Weichert hoiti liiketoimintaansa, ja että se oli tosiasiallisesti käyttänyt tällaista vaikutusvaltaa rikkomisajanjakson aikana, komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 384 ja 432–434 perustelukappaleessa, että Del Monte ja Weichert muodostivat yhden taloudellisen kokonaisuuden, sillä jälkimmäinen yritys ei ollut päättänyt itsenäisesti omasta markkinakäyttäytymisestään. Tämän johdosta Del Monten ja Weichertin todettiin olevan ”yhteisvastuussa” riidanalaisessa päätöksessä todetusta EY 81 artiklan rikkomisesta.
Sakon määrän laskemiseksi komissio sovelsi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja (
EUVL 2006, C 210, s. 2
; jäljempänä suuntaviivat) ja vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa.
Komissio määritti määrättävän sakon perusmäärän, joka muodostuu määrästä, joka on 0–30 prosenttia yrityksen kyseessä olevan myynnin arvosta kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden asteen mukaan ja joka kerrotaan niiden vuosien määrällä, joiden ajan yritys osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja lisäsummasta, joka on 15–25 prosenttia myynnin arvosta ja jolla yrityksiä varoitetaan toteuttamasta lainvastaisia menettelytapoja.
Määrättävän sakon perusmäärää alennettiin 60 prosentilla riidanalaisen päätöksen kaikkien adressaattien osalta etenkin sillä perusteella, että koordinointi koski viitehintoja. Weichertille, jolle ei annettu tietoja Dolen ja Chiquitan välisistä hinnoittelua edeltävistä keskusteluista, myönnettiin 10 prosentin lisäalennus.
Chiquita sai sakkoimmuniteetin vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla. Dolen tai Del Monten ja Weichertin osalta ei tehty mitään muita muutoksia.
Riidanalainen päätös sisältää muun muassa seuraavat määräykset:
”1 artikla
Seuraavat yritykset rikkoivat [EY] 81 artiklaa osallistumalla yhdenmukaistettuun menettelytapaan, jonka avulla yhtenäistettiin banaanien viitehintoja:
—
[Chiquita] 1 päivästä tammikuuta 20001 päivään joulukuuta 2002;
—
– –
—
[Dole] 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2002;
—
Dole Fresh Fruit Europe OHG 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2002;
—
[Weichert] 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2002;
—
[Del Monte] 1 päivästä tammikuuta 200031 päivään joulukuuta 2002.
Rikkominen koski seuraavia jäsenvaltioita: Alankomaat, Belgia, Itävalta, Luxemburg, Ruotsi, Saksa, Suomi ja Tanska.
2 artikla
Edellä 1 artiklassa kuvatusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:
—
[Chiquita], Chiquita International Ltd, Chiquita International Services Group NV ja Chiquita Banana Company BV, yhteisvastuullisesti 0 euron sakko;
—
[Dole] ja Dole Fresh Fruit Europe OHG, yhteisvastuullisesti 45600000 euron sakko;
—
[Weichert] ja [Del Monte], yhteisvastuullisesti 14700000 euron sakko;
– –”
Del Monte nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 31.12.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati pääasiallisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista ja toissijaisesti sille kyseisessä päätöksessä määrätyn sakon määrän alentamista.
Weichert pyysi 9.4.2009 saada osallistua kyseiseen oikeudenkäyntiin tukeakseen Del Monten vaatimuksia. Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi kyseisen pyynnön 17.2.2010.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla Del Monten vaatimuksen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi ja hyväksyi vaatimuksen Del Montelle kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon määrän alentamiseksi vahvistamalla sakon määräksi 8,82 miljoonaa euroa.
Asianosaisten vaatimukset
Del Monte vaatii, että unionin tuomioistuin
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen sitä koskevilta osin
—
hylkää komission valituksen asiassa C‑294/13 P tai toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut kyseisen tuomion 839 kohdassa, että oikeutta vaieta ei sovelleta tilanteisiin, joissa komissio on lähettänyt pelkän tiedonsaantipyynnön, ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä ratkaisee kysymyksen siitä, olivatko komission pyytämät lausumat Weichertia tai Del Montea itseään vastaan todistavia lausumia, ja siitä, olisiko Weichertin tai Del Monten sakkoa pitänyt tämän vuoksi alentaa, ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut kaikissa menettelyissä ja oikeusasteissa.
Weichert vaatii, että unionin tuomioistuin
—
ensisijaisesti hylkää Del Monten valituksen asiassa C‑293/13 P siltä osin kuin se koskee Del Monten vastuuta emoyhtiönä, hyväksyy valituksen siltä osin kuin se koskee yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista sekä kumoaa valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen kokonaisuudessaan
—
toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä vahvistetaan yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta tehty riidanalainen päätös ja alentaa Del Montelle ja Weichertille määrätyn sakon määrää siten, että se kuvastaa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn riidanalaisen päätöksen kumoamista
—
jos unionin tuomioistuin hyväksyy komission valituksen asiassa C‑294/13 P, kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä katsotaan, ettei Weichert voi vedota oikeuteen olla myötävaikuttamatta oman syyllisyytensä toteamiseen, ja alentaa Weichertin ja Del Monten maksettavaksi yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrää siten, että huomioon otetaan se, että Weichert on vastaamalla tiedonsaantipyyntöihin tehnyt yhteistyötä enemmän kuin sen lakisääteinen velvollisuus edellyttää, ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut kaikissa menettelyissä ja oikeusasteissa.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
—
hylkää valituksen asiassa C‑293/13 P ja Del Monten liitännäisvalituksen asiassa C‑294/13 P
—
hylkää Weichertin liitännäisvalitukset asioissa C‑293/13 P ja C‑294/13 P
—
kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohdan ja ratkaisee oikeusriidan lopullisesti, ja
—
velvoittaa Del Monten ja Weichertin korvaamaan oikeudenkäyntikulut eri menettelyissä.
Unionin tuomioistuimen presidentin 22.7.2014 tekemällä päätöksellä asiat C‑293/13 P ja C‑294/13 P yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
Weichertin asiassa C‑293/13 P tekemän liitännäisvalituksen tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Komissio huomauttaa, että koska Weichertin kanne riidanalaisesta päätöksestä on nostettu määräajan päättymisen jälkeen, kyseisestä päätöksestä on tullut sen osalta lainvoimainen, joten nyt käsiteltävällä liitännäisvalituksella ei voida syrjäyttää kyseisen päätöksen sitovaa vaikutusta sen osalta. Valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen kumoaminen Del Montea koskevilta osin olisi jopa ristiriidassa Weichertin etujen kanssa, koska Weichert olisi siten yksin vastuussa määrätyn sakon maksamisesta.
Del Monte katsoo komission tavoin, että unionin tuomioistuimen on tutkittava Weichertin liitännäisvalituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset.
Weichert korostaa, että unionin yleinen tuomioistuin on antanut sille luvan osallistua oikeudenkäyntiin väliintulijana toteamalla, että asian ratkaisu vaikuttaa suoraan ja tosiasiallisesti sen etuihin ja asian ratkaisu koskee sitä siis suoraan. Unionin yleinen tuomioistuin on tässä yhteydessä huomauttanut, että Del Monten ja Weichertin on riidanalaisessa päätöksessä katsottu muodostavan taloudellisen kokonaisuuden, ja kyseiset yhtiöt on määrätty Weichertin käyttäytymiseen liittyvän rikkomisen osalta maksamaan sakko yhteisvastuullisesti. Kyseiset seikat ovat merkityksellisiä myös liitännäisvalituksen yhteydessä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten komissio on korostanut, valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen kumoaminen Del Montea koskevilta osin olisi ristiriidassa Weichertin etujen kanssa, koska Weichert olisi näin yksin velvollinen maksamaan riidanalaisessa päätöksessä, josta on tullut sen osalta lainvoimainen, määrätyn sakon.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valittajalla on oikeussuojan tarve vain, jos valituksen lopputulos voi tuottaa valittajalle etua (tuomio Ranska v. People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P,
EU:C:2011:853
, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Weichertin asiassa C‑293/13 P tekemä liitännäisvalitus, jossa vaaditaan valituksenalaisen tuomion ja riidanalaisen päätöksen kumoamista Del Montea koskevilta osin ilman, että se voisi tuottaa Weichertille etua, on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Del Monten asiassa C‑293/13 P tekemä valitus
Weichertin intressi esittää vastine
Asianosaisten lausumat
Komissio huomauttaa riitauttaneensa Weichertin intressin osallistua väliintulijana sen asian käsittelyyn, jonka perusteella valituksenalainen tuomio annettiin, koska Weichert on nostanut kanteen riidanalaisesta päätöksestä määräajan päättymisen jälkeen ja koska kyseisestä päätöksestä on tullut Weichertin osalta lainvoimainen siten, että Del Monten valituksella ei voida syrjäyttää mainitun päätöksen sitovaa vaikutusta Weichertin osalta. Näistä samoista syistä komissio riitauttaa Weichertin intressin esittää vastine.
Del Monte katsoo komission tavoin, että unionin tuomioistuimen on tutkittava Weichertin intressi esittää vastine. Se arvostelee lisäksi sitä, että Weichert käyttää väliintulijana Del Monten valitusta puolustaakseen omaa näkemystään, ja kehottaa unionin tuomioistuinta keskittymään tutkinnassaan Del Monten esiin tuomiin kysymyksiin.
Weichert riitauttaa komission ja Del Monten perustelut.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 172 artiklan mukaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsitellyn asian asianosainen, jonka etujen mukaista on, että valitus hyväksytään, hylätään tai jätetään tutkimatta, voi toimittaa vastineen kahden kuukauden kuluessa valituksen tiedoksi antamisesta.
Käsiteltävässä tapauksessa on – toisin kuin komissio ja Del Monte näyttävät katsovan – selvää, että Del Monten asiassa C‑293/13 P tekemän valituksen hylkääminen on Weichertin etujen mukaista. Koska Weichert ei ole riitauttanut riidanalaista päätöstä ajoissa siten, että kyseistä päätöksestä on tullut sen osalta lainvoimainen, sen on näet siinä tilanteessa, että unionin tuomioistuin hyväksyisi Del Monten valituksen asiassa C‑293/13 P, maksettava vahvistettu sakko yksin eikä yhteisvastuullisesti Del Monten kanssa.
Näin ollen on pääteltävä, että Weichertilla on intressi esittää vastine.
Asiassa C‑293/13 P esitetty ensimmäinen valitusperuste, joka koskee sitä, etteivät Del Monte ja Weichert muodostaneet taloudellista kokonaisuutta rikkomisajanjakson aikana
Asianosaisten lausumat
Del Monte moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on katsonut sen olevan vastuussa Weichertin käyttäytymisestä Weichertin emoyhtiönä.
Del Monte korostaa ensimmäiseksi komission ja unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen, ettei Weichert ole noudattanut aina sen ohjeita ja että Weichertin hinnoittelupäätökset eivät välttämättä vastanneet Del Monten odotuksia. Weichert ei näin ollen ole olennaisilta osin noudattanut Del Monten sille antamia ohjeita, joten tästä ei voida tehdä päätelmää ratkaisevan vaikutusvallan olemassaolosta.
Del Monten mukaan erityisesti se valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa esitetty väite ei ole perusteltu, jonka mukaan asiakirja-aineistoon liitetyistä todisteista ei voida päätellä, ettei Weichert noudattanut yleisesti Del Monten ohjeita. Merkityksellisenä arviointiperusteena on näet se, onko Weichert noudattanut olennaisilta osin näitä ohjeita vai onko se tehnyt hinnoittelupäätöksensä täysin itsenäisesti.
Kyseessä olevat todisteet liittyvät kuitenkin tapauksiin, joissa Weichert on määrittänyt käyttäytymisensä itsenäisesti ja vastoin Del Monten odotuksia. Vaikka oletetaan, että Weichertin tekemät muut päätökset olisivat yleisesti olleet yhteensopivia Del Monten odotusten kanssa, mikä ei Del Monten mukaan ollut tilanne, tällä ei ole ollut vaikutusta Weichertin itsenäisyyteen.
Del Monte korostaa lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen myöntäneen valituksenalaisen tuomion 233, 237 ja 240 kohdassa, että Weichert on kolme kertaa antanut ulkopuolisille neuvonantajilleen ohjeet puolustaa sen etuja Del Montea vastaan. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin katsonut valituksenalaisen tuomion 236 kohdassa, että se, että Del Monte ei ole voinut estää Weichertia puolustamasta etujaan, ei ole merkki Del Monten kykenemättömyydestä käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin. Kyseinen toteamus on siis ristiriidassa emoyhtiön vastuuta koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, koska se, että Weichertin katsotaan toimineen itsenäisesti tällaisten oleellisten kysymysten osalta, ei ole yhteensopivaa Del Monten ja Weichertin vastuunalaisten yhtiömiesten Weichertiin käyttämän yhteisen määräysvallan kanssa.
Del Monte väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on vain todennut tietyn määrän tekijöitä, jotka sen mukaan antoivat Del Montelle tiettyä vaikutusvaltaa Weichertiin. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole kuitenkaan missään vaiheessa todennut, että tuo vaikutusvalta oli ratkaiseva ja että Weichert noudatti olennaisilta osin Del Monten ohjeita.
Tässä yhteydessä Del Monte väittää ensinnäkin, ettei se voinut äänettömänä yhtiömiehenä osallistua Saksan oikeuden mukaan johtamiseen liittyviin tehtäviin eikä sillä ollut mitään keinoa määrittää sitä, miten Weichertia johdettiin.
Se toteaa aluksi, että se olisi kumppanuussopimuksen 7 artiklan 1 kohdan mukaan voinut vastustaa ainoastaan toimenpiteitä, jotka eivät kuulu tavanomaiseen liiketoimintaan. Tämän jälkeen se huomauttaa, ettei mikään kumppanuussopimuksen 7 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista toimenpiteistä kuulu Weichertin tavanomaiseen liiketoimintaan eivätkä ne liity Weichertin markkinakäyttäytymiseen.
Del Monte toteaa lopuksi sillä olevasta mahdollisuudesta kutsua osakaskokous koolle millä hetkellä hyvänsä, että vastuunalaiset yhtiömiehet saattoivat käyttää veto-oikeuttaan minkä tahansa tällaisessa kokouksessa ehdotetun toimenpiteen osalta. Lisäksi estämistapauksessa vastuunalaiset yhtiömiehet saattoivat kääntyä välimiesoikeuden puoleen, jossa ne olivat varmoja siitä, etteivät ne jäisi vähemmistöön.
Del Monten mukaan on toiseksi niin, ettei unionin yleinen tuomioistuin olisi todennut minkään näiden tekijöiden perusteella, kun niitä tarkastellaan erikseen, että Del Monte käyttää vaikutusvaltaa Weichertiin, eivätkä kaikki nämä tekijät yhdessäkään ole omiaan osoittamaan tällaisen vaikutusvallan olemassaoloa.
Del Monte katsoo kumppanuussopimuksesta, ettei unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa huomioon ottama toimivaltuuksien tasapaino ole osoitus ratkaisevasta vaikutusvallasta.
Kun otetaan huomioon se, että pelkästään vastuunalaisilla yhtiömiehillä oli oikeus toimia ja allekirjoittaa Weichertin lukuun, sitoa se kolmansiin nähden ja kolmannet siihen nähden, saada ja käyttää varoja sen puolesta, hoitaa päivittäisiä asioita sekä vastata sen sitoumuksista täysimääräisesti ja solidaarisesti, mainittu toimivaltuuksien tasapaino ja veto-oikeus eivät voi olla perustana ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevalle toteamukselle.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, veto-oikeudet, jotka Del Montella oli, eivät ole osoitus ratkaisevasta vaikutusvallasta, koska kyseinen yhtiö ei voinut pakottaa hyväksymään vuosittaista talousarviota eikä investointeja ja henkilöstöresursseja koskevia suunnitelmia ja koska kyseiset veto-oikeudet eivät vaikuttaneet Weichertin vastuunalaisten yhtiömiesten hoitaman hallinnon jatkuvuuteen.
Del Monte katsoo omistussuhteista, että valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa oleva päättely, jonka mukaan sen Weichertiin tekemän pääomasijoituksen suuruus motivoi sitä käyttämään vaikutusvaltaa Weichertiin ja ilmensi tiettyä taloudellista vahvuutta ja näin ollen mahdollisuutta käyttää tällaista vaikutusvaltaa, on virheellinen, sillä pelkällä motivaatiolla ei ole vaikutusta mahdollisuuteen käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa eikä tietty taloudellinen vahvuus ole merkki ratkaisevasta vaikutusvallasta. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole kuitenkaan esittänyt mitään WALin pääomasijoituksen suuruutta koskevaa seikkaa, joka voisi vaikuttaa Weichertin itsenäisyyteen siltä osin kuin on kyse sen johtamiseen liittyvistä päätöksistä ja sen markkinakäyttäytymisestä.
Del Monte toteaa jälleenmyyntisopimuksesta, ettei mikään valituksenalaisen tuomion 135–149 kohdassa todetuista kolmesta seikasta osoita, että Del Monte olisi käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Aluksi Del Monte huomauttaa, ettei yhdelläkään valituksenalaiseen tuomioon sisältyvällä seikalla osoiteta, että jälleenmyyntisopimus, kun sitä tarkastellaan erikseen tai yhdessä muiden tekijöiden kanssa, olisi estänyt Weichertia vahvistamasta kaupallista liiketoimintapolitiikkaansa täysin itsenäisesti. Kyse on sen mukaan normaalista itsenäisten taloudellisten toimijoiden välisestä sopimuksesta. Del Monten toteen näytetty intressi siihen, että Weichert myy banaanejaan korkeammilla hinnoilla, ei kuvasta mitään kykyä käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa.
Tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 157 kohdasta ilmenee Del Monten saamien tietojen osalta, että tiedonsaantimekanismit, yhdistettyinä kumppanuussopimukseen sisältyviin valvontamekanismeihin, mahdollistivat vain sen, että Del Monte saattoi vaikuttaa Weichertin liiketoiminnalliseen käyttäytymiseen ja etenkin päivittäiseen liiketoiminnan johtamiseen, eikä sitä, että se saattoi käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa.
Lopuksi Del Monte toteaa, että valituksenalaisen tuomion 164 kohdassa esitetyt Del Monten neljä suoraa yhteydenottoa Weichertin markkinoinnista ja hinnoittelusta osoittavat, että Del Monte halusi asemoida tavaramerkkinsä korkeisiin hintoihin ja että Weichert myi banaanejaan alempaan hintaan. Mainitut yhteydenotot eivät siis ilmaise ratkaisevaa vaikutusvaltaa. Merkityksellinen kysymys on se, oliko Weichertin noudatettava Del Monten toiveita. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa katsonut, ettei tilanne ollut tämä.
Komissio ja Weichert kiistävät Del Monten väitteet niiden tutkittavaksi ottamisen ja niiden perusteltavuuden osalta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Del Monten ensimmäisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisesta on riittävää todeta, että – toisin kuin komissio ja Weichert väittävät – Del Monten esittämistä väitteistä ilmenee yksiselitteisesti, ettei Del Monte kiistä unionin yleinen tuomioistuimen esittämiä tosiseikkoja koskevia toteamuksia eikä niiden arviointia vaan yksinomaan niiden oikeudellisen luonnehdinnan.
Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymyksestä on todettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenevän, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä muun muassa silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeussubjekti, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä (tuomio Akzo Nobel ym. v. komissio, C‑97/08 P,
EU:C:2009:536
, 58 kohta; tuomio Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym., C‑628/10 P ja C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, 43 kohta ja tuomio Areva ym. v. komissio, C‑247/11 P ja C‑253/11 P,
EU:C:2014:257
, 30 kohta).
Tutkittaessa sitä, voiko emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, on siis otettava huomioon tytäryhtiön sen emoyhtiöön yhdistäviä taloudellisia, organisatorisia ja oikeudellisia yhteyksiä koskevat kaikki merkitykselliset seikat ja otettava näin huomioon taloudellinen todellisuus (tuomio komissio v. Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P,
EU:C:2013:514
, 66 kohta).
Ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallinen käyttäminen voidaan lisäksi päätellä useista yhtäpitävistä tekijöistä kokonaisuutena, vaikkei mikään näistä tekijöistä erikseen tarkasteltuna riitäkään näyttämään toteen tällaisen vaikutusvallan olemassaoloa (ks. vastaavasti tuomio Knauf Gips v. komissio, C‑407/08 P,
EU:C:2010:389
, 65 kohta).
Unionin tuomioistuin on myös todennut, ettei se, että kaksi toisistaan riippumatonta emoyhtiötä käyttää yhteistä määräysvaltaa tytäryhtiöönsä, estä lähtökohtaisesti komissiota toteamasta yhden näistä emoyhtiöistä ja kyseessä olevan tytäryhtiön muodostamaa taloudellista kokonaisuutta (tuomio Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym., C‑628/10 P ja C‑14/11 P,
EU:C:2012:479
, 101 kohta).
Siltä osin kuin käsiteltävässä tapauksessa on kyse ensinnäkin Del Monten kyvystä käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin, unionin yleisen tuomioistuimen on todettava luonnehtineen aluksi valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa Del Monten kumppanuussopimuksen 7 artiklan 2–4 kohtaan, 8 artiklan 2 kohtaan ja 9 artiklan 2–5 kohtaan perustuvien oikeuksien todistavan Del Monten ja Weichertin perheen yhteistä määräysvaltaa Weichert-yhtiössä ja muodostavan osoituksen Del Monten kyvystä käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Unionin yleinen tuomioistuin on tämän jälkeen luonnehtinut valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa Del Monten ja Weichertin välisten omistussuhteiden ilmentävän ensiksi mainitun kykyä käyttää vaikutusvaltaa viimeksi mainittuun.
Unionin yleinen tuomioistuin on lopuksi katsonut valituksenalaisen tuomion 150 kohdassa Del Monten jälleenmyyntisopimuksen 2 artiklan a kohtaan, 3 ja 4 artiklaan, 9 artiklan 3 kohtaan ja 11 artiklaan perustuvien oikeuksien ja velvollisuuksien lujittavan Del Monten taloudellista ja oikeudellista mahdollisuutta käyttää vaikutusvaltaa Weichertin liiketoiminnan päivittäiseen johtamiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin on perustanut kyseiset oikeudelliset luonnehdinnat etenkin todettujen todisteiden seuraaviin arviointeihin.
Ensimmäiseksi on todettava unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen valituksenalaisen tuomion 101 ja 118 kohdassa, että kumppanuussopimuksen 7 artiklan 2 ja 3 kohdasta seuraa, että useita merkittäviä toimia, joilla on väistämättä ainakin välillinen vaikutus Weichertin liiketoiminnan johtamiseen, ei voitu toteuttaa ilman äänettömän yhtiömiehen suostumusta ja että kyseinen sopimus ilmensi vastuunalaisten yhtiömiesten ja äänettömän yhtiömiehen ”toimivaltuuksien tasapainoa”.
Toiseksi on huomautettava unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa, että Del Monten taloudellinen intressi Weichertin toimintaan motivoi ilmiselvästi Del Montea käyttämään vaikutusvaltaa Weichertiin ja että sen pääomasijoituksen suuruus ilmensi tiettyä taloudellista vahvuutta.
Kolmanneksi on todettava unionin yleisen tuomioistuimen huomauttaneen valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa, että Del Montella oli kahdesta syystä intressi käyttää määräysvaltaa Weichertin asettamien hintojen osalta, koska kyseisillä hinnoilla oli paitsi vaikutuksia Weichertin tulokseen ja siten sen osakkaiden saamaan voittoon, myös suoraan Del Monten saamiin hintoihin Weichertille jälleenmyyntisopimuksen mukaisesti toimitetuista banaaneista.
Neljänneksi on huomautettava unionin yleisen tuomioistuimen korostavan valituksenalaisen tuomion 149 kohdassa, että siltä osin kuin Del Montella oli sopimukseen perustuva mahdollisuus vaikuttaa merkittävästi Weichertille toimittamiensa banaanien määriin ja Weichert oli velvollinen ostamaan Del Montelta lähes kaikki banaanimääränsä, Del Montella oli Weichertiin kohdistuva huomattava painostuskeino.
Tässä yhteydessä on todettava, ettei Del Monten tässä oikeudenkäyntimenettelyssä esittämillä väitteillä voida osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen luonnehtiessaan kaikkien kyseessä olevien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien osoittavan Del Monten mahdollisuutta käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Ensinnäkin se, että Del Monte oli oikeudellisesti suljettu Weichertin päivittäiseen johtamiseen liittyvien tehtävien ulkopuolelle, ja se, että sen veto-oikeudet eivät antaneet sille mahdollisuutta pakottaa hyväksymään muun muassa erityistä talousarviota, eivät ole luonteeltaan sellaisia seikkoja, että niiden johdosta voitaisiin katsoa, ettei Del Montella ollut mitään mahdollisuutta käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertin käyttäytymiseen kyseessä olevilla markkinoilla. Sillä oli näet tällainen mahdollisuus muiden seikkojen ja erityisesti tämän tuomion 79–86 kohdassa mainittujen seikkojen perusteella.
Tämän jälkeen näistä samoista syistä se, että Weichert on kolme kertaa antanut ulkopuolisille neuvonantajille ohjeet puolustaa sen intressejä Del Montea vastaan, ei ole omiaan osoittamaan sitä, että Del Monte ei voinut käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertin käyttäytymiseen kyseessä olevilla markkinoilla.
Lopuksi kaikkien Del Montea Weichertiin unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten mukaan yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien taustaa vasten unionin yleinen tuomioistuin saattoi sen perusteella, että Del Montella oli sopimukseen perustuva mahdollisuus vaikuttaa merkittävästi sen Weichertille toimittamien banaanien määriin ja että Weichert oli velvollinen ostamaan Del Montelta lähes kaikki banaanimääränsä, katsoa valituksenalaisen tuomion 149 kohdassa, että Del Montella oli Weichertiin kohdistuva huomattava painostuskeino, ja tämän lisäksi myös, että Del Montella oli mahdollisuus käyttää Weichertiin ratkaisevaa vaikutusvaltaa.
Toiseksi on todettava Del Monten Weichertiin tosiasiallisesti käyttämästä ratkaisevasta vaikutusvallasta, että unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä luonnehtinut valituksenalaisen tuomion 158 kohdassa sen, että Del Monte oli saanut enemmän tietoja kuin jälleenmyyntisopimuksen 4 artiklassa edellytettiin, selväksi osoitukseksi vaikutusvallan käyttämisestä.
Se on toisaalta luonnehtinut valituksenalaisen tuomion 220 kohdassa Del Monten ja Weichertin välistä kirjeenvaihtoa koskevat todisteet osoitukseksi siitä, että Del Monte käytti rikkomisajanjakson aikana ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Unionin yleinen tuomioistuin on perustanut kyseiset oikeudelliset luonnehdinnat todettujen todisteiden seuraaviin arviointeihin:
—
Raportit, jotka Weichert toimitti vuoden 2000 toukokuusta lähtien 1.1.2003 saakka joka viikko Del Montelle ja joissa oli Del Monten, Dolen, Chiquitan ja muiden banaanintoimittajien osalta sekä kaikkien kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden osalta merkintä asianomaisista määristä, virallisista hinnoista ja todellisista hinnoista tai ”tavoiteltavasta todellisesta nettohinnasta”, muodostivat lisätietolähteen, joka liittyy suoraan banaanien myyntiin ja siten Weichertin päivittäiseen johtamiseen (valituksenalaisen tuomion 152–155 kohta)
—
näiden viikoittain toimitettujen raporttien säännönmukaisuus merkitsi Del Montelle suunnattua jatkuvaa tietovirtaa, jonka avulla se saattoi saada laajan ja tarkan käsityksen markkinoista, mukaan lukien Weichertin asemasta (valituksenalaisen tuomion 156 kohta)
—
kyseiset raportit merkitsivät pyydettyjä tietoja, ja ne oli saatu sopimuksen ulkopuolella (valituksenalaisen tuomion 158 kohta)
—
Del Monten ja Weichertin välisestä kirjeenvaihdosta käy ilmi seuraavat seikat: Del Monten suorat kyselyt Weichertin markkinoinnista ja hinnoittelusta, hyvin täsmälliset ohjeet – koska ne on ilmaistu numeroin – noudatettavasta hinnoittelupolitiikasta, tästä aiheesta pidetyt kokoukset ja siitä käydyt puhelinkeskustelut, nimenomainen kehotus toimittaa päivittäin tietoja liikeneuvotteluista, selvä painostus toimituksiin sekä Weichertin selitykset tai perustelut sen päivittäisen johtamisen osalta (valituksenalaisen tuomion 175 ja 203 kohta)
—
Del Montella oli todellinen mahdollisuus vaikuttaa tuntuvasti toimituksiin Weichertille, ja se on käytännössä painostanut voimakkaasti tätä yritystä uhkaamalla alentaa banaanien viikoittaista toimitusmäärää ”Interfruchtin lisenssien tasolle, toisin sanoen +/- 60000 laatikkoon viikossa”, viittaamatta mihinkään ylivoimaisen esteen tapaukseen, tai jälleenmyyntisopimuksessa määrätyn alarajan alittavaan määrään, ja kyseinen määrien pienentäminen oli omiaan saattamaan Weichertin vaikeuksiin suhteessa asiakkaisiinsa (valituksenalaisen tuomion 185–187 kohta)
—
Del Monte valvoi tiukasti Weichertin liiketoiminnallista käyttäytymistä ja osallistui jopa suoraan sen hinnoittelupolitiikan määrittämiseen (valituksenalaisen tuomion 204 kohta)
—
Weichertin vastaukset osoittavat sen kokeneen velvollisuudekseen ilmoittaa hinnoittelupäätöksistään Del Montelle ja pyrkineen täyttämään viimeksi mainitun odotukset (valituksenalaisen tuomion 205 kohta)
—
Weichertin oli toimituksiinsa ja niiden tilapäisiin pienentämisiin liittyvän riskin vuoksi pakko noudattaa Del Monten ohjeita välttääkseen konkurssiin asettamisen, ja tämä huolenaihe oli selvästi välitetty sen tavarantoimittajalle (valituksenalaisen tuomion 207 kohta)
—
vaikka Weichertin hinnoittelupäätökset eivät välttämättä vastanneet Del Monten odotuksia, kuten komissio itse myöntää riidanalaisen päätöksen 424 perustelukappaleessa, komission hankkimista asiakirjatodisteista ei voida päätellä, että Weichert on yleisesti jättänyt noudattamatta ”Del Monten ohjeita” – kantajan käyttämän ilmaisun mukaisesti – ja toiminut itsenäisesti markkinoilla (valituksenalaisen tuomion 208 kohta).
Näiden toteamusten ja tosiseikkoja koskevien arviointien perusteella, joita unionin tuomioistuin ei voi korvata omillaan, unionin yleistä tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se olisi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan kaikkien Del Monten pyytämien ja saamien tietojen sekä Del Monten Weichertille antamien ohjeiden, joihin liittyi uhkailua ja painostusta, osoittavan Del Monten käyttäneen tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Tätä toteamusta ei näet voida kumota Del Monten tässä oikeudenkäynnissä esittämillä perusteluilla.
Siltä osin kuin Del Monte korostaa, että kaikki sen kirjeenvaihtoa Weichertin kanssa koskevat todisteet viittaavat Weichertin käyttäytyneen tavalla, joka oli Del Monten odotusten vastaista, on yhtäältä huomautettava – kuten julkisasiamies tekee ratkaisuehdotuksensa 101, 103 ja 104 kohdassa –, ettei ratkaisevan vaikutusvallan olemassaolon osoittamiseksi ole tarpeen, että tytäryhtiö noudattaa kaikkia emoyhtiönsä ohjeita, kunhan annettujen ohjeiden noudattamatta jättäminen ei ole ollut sääntö.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 108 ja 109 kohdassa korostanut, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, etteivät sille toimitetut todisteet olleet kokonaisuudessaan omiaan osoittamaan, että se, että Weichert ei noudattanut Del Monten sille antamia ohjeita, olisi ollut sääntö.
Kun unionin yleinen tuomioistuin oli todennut, että Del Monte oli saanut pyynnöstään ja oikeutensa ylittäen käypää tietoa relevanttien banaanimarkkinoiden tilasta, että se toimitti Weichertille täsmällisiä ohjeita siitä käyttäytymisestä, joka tämän oli omaksuttava kyseisillä markkinoilla, että kyseisiin ohjeisiin liittyi uhkailua, joka perustui huomattavaan painostuskeinoon, joka sillä oli Weichertiin, ja että Weichert pyrki konkurssinsa pelossa vastaamaan Del Monten odotuksiin, unionin yleisellä tuomioistuimella oli käytössään sellainen todisteiden kokonaisuus, jonka perusteella se saattoi päätellä Del Monten käyttäneen tosiasiallisesti yhdessä Weichertin vastuunalaisten yhtiömiesten kanssa ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä, kun se on katsonut kaikkien Del Monten pyytämien ja saamien tietojen sekä Del Monten Weichertille antamien ohjeiden, joihin liittyi uhkailua ja painostusta, osoittavan Del Monten käyttäneen tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen nojalla ensimmäinen valitusperuste asiassa C‑293/13 P on hylättävä.
Asiassa C‑293/13 P esitetty toinen valitusperuste, joka koskee selvitysaineiston vääristämistä
Asianosaisten lausumat
Del Monte moittii unionin yleisen tuomioistuimen perustaneen toteamuksensa siitä, että Del Monte käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin, selvitysaineiston vääristämiseen.
Niiden Del Montella olevien veto-oikeuksien perusteella, joista määrätään kumppanuussopimuksen 7 artiklan 3 kohdassa, ei ensinnäkään voida Del Monten mukaan todeta – toisin kuin valituksenalaisen tuomion 100 ja 101 kohdassa on tehty –, että niillä oli ainakin välillinen vaikutus Weichertin liikkeenjohtoon. Mikään kyseisistä veto-oikeuksista ei näet liity Weichertin markkinakäyttäytymiseen, jonka vastuunalaiset yhtiömiehet yksin määrittivät.
Del Monten mukaan unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt toiseksi kumppanuussopimusta katsottuaan valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa, että se, että vastuunalaisilla yhtiömiehillä oli veto-oikeus kaikkiin Weichertin päätöksiin, ei käy ilmi kyseisen sopimuksen määräyksistä. Kyseinen toteamus on näet ristiriidassa niiden unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten kanssa, joiden mukaan
—
Weichertia johtivat ja edustivat yksinomaan vastuunalaiset yhtiömiehet, eikä mitään liikkeenjohto-, nimittämis- tai erottamistoimea voitu toteuttaa vastuunalaisten yhtiömiesten tahdon vastaisesti
—
vastuunalaiset yhtiömiehet tarvitsivat ennalta Del Monten suostumuksen ainoastaan vähäiseen määrään toimenpiteitä, joista yksikään ei talousarviota sekä investointeja ja henkilöstöresursseja koskevia suunnitelmia lukuun ottamatta kuulunut tavanomaiseen liiketoimintaan
—
vastuunalaiset yhtiömiehet saattoivat turvautua veto-oikeuteensa siltä osin kuin on kyse kumppanuussopimuksen muutoksista, kirjanpidon hyväksymisestä, vastuuvapauden myöntämisestä vastuunalaiselle yhtiömiehelle, tilintarkastajan nimeämisestä ja kaikista päätöksistä, jotka osakaskokouksessa saatettiin tehdä, ja pelkästään vastuunalaiset yhtiömiehet saattoivat toteuttaa liikkeenjohtoa tai yhtiömiesten edustamista koskevat toimet, tehdä talousarviota koskevat vuotuiset ehdotukset, laatia investointeja ja henkilöstöresursseja koskevat suunnitelmat sekä kirjanpidon ja siirtää niiden osakkeita yhtiössä.
Del Monte korostaa erityisesti, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole viitannut mihinkään päätökseen, jonka Del Monte olisi voinut pakottaa Weichertin hyväksymään tai jonka se on tosiasiassa pakottanut tämän hyväksymään vastuunalaisten yhtiömiesten veto-oikeuden vastaisesti, eikä mitään tämäntyyppistä päätöstä ole tehty.
Del Monte katsoo kolmanneksi, ettei unionin yleinen tuomioistuin voinut tosiseikkoja vääristämättä hylätä sen väitettä, jonka mukaan se ei voinut erottaa tai korvata Weichertin johtajia eikä edes käyttää veto-oikeuttaan heidän nimittämistään vastaan, katsomalla olevan riittävää todeta, että kaikki kumppanuussopimuksen muutokset edellyttävät osakkaiden yksimielisyyttä.
Del Monte väittää neljänneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt kumppanuussopimuksen 9 artiklan 5 kohtaa katsoessaan, ettei väitettä välimiesoikeudessa yksinkertaisella enemmistöllä annettavista ja siten väistämättä vastuunalaisille yhtiömiehille edullisista ratkaisuista ole näytetty toteen ja että kyseisen edun sisältö on joka tapauksessa suhteellinen osakaskokouksen erityisten toimivaltuuksien vuoksi.
Del Monte korostaa tässä yhteydessä olevan selvää, että äänioikeudet jakautuvat välimiesoikeudessa seuraavasti: vastuunalaiset yhtiömiehet kolme ääntä, Del Monte yksi ääni ja kaksi neutraalia ääntä. Kumppanuussopimuksessa ei ole sen mukaan myöskään yhtään määräystä, joka edellyttää määräenemmistöä. Lopuksi on niin, että koska Del Monte oli jätetty Weichertin liikkeenjohdon ulkopuolelle, osakaskokous oli ainoa hallintoelin, jossa se oli edustettuna. Järjestely, jota sovelletaan kumppanuussopimuksen mukaan pattitilanteessa, viittaa siis sen mukaan toimivaltuuksien jakoon.
Del Monte katsoo viidenneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa vääristänyt sen lausuntoa, jonka mukaan kumppanuussopimus ilmentää Del Monten ja vastuunalaisten yhtiömiesten ”toimivaltuuksien tasapainoa”, tulkitsemalla kyseisen lausunnon olevan vahvistus ratkaisevan vaikutusvallan olemassaolosta. On kuitenkin selvää, ettei tällainen tulkinta ole kyseisen lausunnon sisällön mukainen.
Del Monte väittää kuudenneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 212–214 kohdassa vääristänyt niitä Dolen ja Chiquitan lausumia, joihin se viittaa. Se on päätellyt niiden perusteella, että Dolen ensimmäinen ja toinen lausunto näyttivät toteen, että Del Monten strategiana oli vahvistaa hintansa samalle tasolle Dolen hintojen kanssa. Unionin yleinen tuomioistuin on näin tehdessään jättänyt huomiotta sen Dolen toisen lausunnon sisällön, jossa vahvistetaan, että Weichert, eikä Del Monte, halusi asemoida tavaramerkin Del Monte samalle tasolle tavaramerkin Dole kanssa, koska kyseinen toinen lausunto on sen mukaan ristiriidassa Dolen ensimmäisen lausunnon kanssa.
Del Monten mielestä tämä ei pidä kuitenkaan paikkaansa, koska Dolen toinen lausunto on uudempi, siinä vastataan komission täsmälliseen kysymykseen ja siinä esitetään yksityiskohtaisesti ensimmäisessä lausunnossa esitetyt tiedot ja nimenomaisesti täydennetään niitä. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin omaksunut Dolen ensimmäisestä lausunnosta tulkinnan, joka on ristiriidassa toisen lausunnon kanssa.
Dolen kolmas lausunto ja Chiquitan lausunto eivät Del Monten mukaan ole mitenkään kaksiselitteisiä, ja niiden perusteella voidaan ainoastaan päätellä, että Del Monte oli tyytymätön Weichertin liiketoimintastrategiaan ja että Del Monte on pannut täytäntöön oman strategiansa heti, kun se oli alkanut markkinoida banaanejaan kokonaan omistamiensa tytäryhtiöiden välityksellä. Kun Dole väittää, että Del Monte on ollut tyytymätön Weichertin markkinointituloksiin, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut tämän tyytymättömyyden koskevan vain voittoja, vaikka oli selvää, että Del Monten tyytymättömyys koski Weichertin markkinointistrategiaa.
Del Monten mielestä mainituista lausunnoista ilmenee selkeästi, että Del Monte ei voinut käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertin liiketoimintastrategiaan.
Del Monte väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi vääristellyt Dolen neljättä lausuntoa antamalla ymmärtää, että Del Monte oli muuttanut strategiaansa Weichertista erottuaan rikkomisajanjakson lopussa. Kyseinen tulkinta on näet sen mukaan ristiriidassa Chiquitan lausunnon ja sen Del Monten ja Weichertin välisen yhteydenpidon kanssa, josta ilmenee näiden kahden yhtiön välinen jatkuva erimielisyys Del Monten banaanien asemoimisesta. Kyseisen Dolen lausunnon eräs toinen osa vahvistaa tämän jatkuvan erimielisyyden.
Del Monte väittää seitsemänneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt valituksenalaisen tuomion 236 kohdassa sitä kirjettä, jonka ulkopuolinen neuvonantaja lähetti 27.3.1997 Del Montelle Weichertin lukuun puolustaakseen tämän intressejä Del Montea vastaan. Kyseinen kirje osoittaa sen mukaan selvästi, että Weichert toimi Del Monten etujen vastaisesti ja ettei ratkaisevaa vaikutusvaltaa ollut siten käytetty. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin hylännyt Del Monten väitteen katsomalla, että vastuunalaiset yhtiömiehet ovat puolustaneet etujaan äänetöntä yhtiömiestä vastaan, vaikka mainitusta kirjeestä ilmenee yksiselitteisesti, ettei kirjettä ole lähetetty vastuunalaisten yhtiömiesten vaan Weichertin lukuun.
Del Monte katsoo kahdeksanneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 238 kohdassa vääristänyt Weichertin Weichertin ja WALin välisessä oikeudenkäynnissä toimittamaa vastinetta hylkäämällä esitetyt väitteet pelkästään sillä perusteella, että kyseessä olevan oikeudenkäynnin oli pannut vireille Del Monte eikä Weichert. Kysymyksellä siitä, kuka oikeudenkäynnin on pannut vireille, ei kuitenkaan ole vaikutusta tällaisen kirjelmän sisältöön.
Del Monte katsoo yhdeksänneksi, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 259 kohdassa vääristänyt näyttöä, joka perustui siihen, että Weichertin tuloksia ei konsolidoitu Del Monten tilinpäätökseen, hylkäämällä sen täysin merkityksettömänä sillä perusteella, että Weichert oli kommandiittiyhtiö. Minkään perusteella ei voida kuitenkaan katsoa, että kommandiittiyhtiöihin ja muihin yhtiömuotoihin sovellettavat konsolidointisäännöt eroavat toisistaan.
Kymmenenneksi Del Monten mukaan unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt selvitysaineistoa jättämällä ottamatta huomioon negatiivisten todisteiden läheisen yhteyden. Unionin yleinen tuomioistuin on näet vain tutkinut, osoitetaanko kyseisillä todisteilla, kun kutakin niistä tarkastellaan erikseen, ettei ratkaisevaa vaikutusvaltaa ollut käytetty, ja päätellyt, ettei näin ollut. Se on kuitenkin jättänyt tutkimatta, kumoavatko nämä todisteet, kun niitä tarkastellaan yhdessä, ratkaisevan vaikutusvallan olemassaolon.
Del Monten mielestä mainittujen todisteiden kokonaisuus ei riitä kuitenkaan osoittamaan, että Del Monte on käyttänyt sellaista vaikutusvaltaa, ettei Weichert ole voinut määrittää itsenäisesti markkinakäyttäytymistään ja että se on olennaisilta osin noudattanut Del Monten ohjeita.
Weichertin mukaan Del Monte ei vetoa selvitysaineiston vääristämiseen vaan se ainoastaan kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen selvitysaineistosta tekemän arvioinnin.
Komission mielestä unionin yleisen tuomioistuimen päättelystä ei ilmene mitään selvitysaineiston vääristämistä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Del Monten ensimmäinen, kolmas, viides, kahdeksas, yhdeksäs ja kymmenes väite on hylättävä heti alkuun, koska niistä ei selvästikään ilmene mitään unionin yleiseen tuomioistuimeen kohdistuvaa moitetta, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on syyllistynyt selvitysaineiston vääristämiseen, tai koska niissä ei ilmoiteta täsmällisesti niitä seikkoja, joita olisi vääristetty, eivätkä ne ole näin ollen oikeuskäytännössä asetettujen vaatimusten mukaisia.
Vaikka Del Monten toinen, neljäs, kuudes ja seitsemäs väite sisältävät todellakin täsmällisiä moitteita selvitysaineiston vääristämisestä, on kuitenkin todettava, etteivät ne ole perusteltuja.
Del Monten toisesta väitteestä on näet todettava, että – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 131 ja 132 kohdassa huomauttanut – unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa esittämä perustelu, jonka mukaan ”se, että vastuunalaisella yhtiömiehellä oli – – veto-oikeus ’kaikkiin’ yhtiön päätöksiin, ei käy ilmi kumppanuussopimuksen määräyksistä”, on tulkittava niiden kyseistä perustelua edeltävien valituksenalaisen tuomion kohtien valossa, jotka koskevat kumppanuussopimuksen 9 artiklan 2 kohdan toista virkettä, jossa on kyse vain tietyistä osakaskokouksen päätöksistä, jotka on määritelty kyseisen sopimuksen 9 artiklan 4 kohdassa.
Del Monten neljännestä väitteestä on yhtäältä riittävää todeta, että – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 143 kohdassa korostanut – kumppanuussopimuksen 9 artiklan 5 kohta ei sisällä mitään tietoa siitä, mitä enemmistövaatimuksia välimiesoikeuden päätöksenteossa noudatettiin. Del Monte ei toisaalta totea täsmällisesti, miltä osin unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt kyseistä määräystä todetessaan valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa, että ”kyseisen edun sisältö on suhteellinen osakaskokouksen erityisten toimivaltuuksien vuoksi”.
Kuudennesta väitteestä on todettava, että – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 152 ja 153 kohdassa korostanut – Chiquitan ja Dolen kyseessä olevat lausumat eivät olleet täysin yksiselitteisiä ja ne olivat siis tulkinnanvaraisia. Koska ei ole ilmeistä, että unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta on ilmeisessä ristiriidassa kyseisten lausuntojen sisällön kanssa, väitettyä vääristämistä ei voida todeta.
Lopuksi on huomautettava, ettei Del Monten seitsemäs väite voi menestyä, koska unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan ”se, että osakas turvautuu oikeudelliseen neuvonantajaan selvittääkseen oikeutensa ja puolustautuakseen sellaista henkilöä vastaan, jonka hän epäilee loukkaavan näitä oikeuksia”, ei ole sisällöllisesti ristiriidassa ulkopuolisen neuvonantajan Weichertin lukuun Del Montelle 27.3.1997 lähettämän kirjeen kanssa, joka on – kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 157 ja 158 kohdassa – laadittu yksiselitteisesti siltä osin kuin sen johdannosta selviää, että kirjeessä esitetään yhtiön kannanotto kun taas näkemykset on esitetty muun muassa W:n nimissä ja osittain jopa nimenomaan yhteisesti W:n ja Weichertin nimissä.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella toinen valitusperuste asiassa C‑293/13 P on hylättävä.
Asiassa C‑293/13 P esitetty kolmas valitusperuste, joka koskee todistustaakkaa
Asianosaisten lausumat
Del Monte väittää, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että todistustaakka siitä, että ratkaisevaa vaikutusvaltaa on käytetty, kuului käsiteltävässä asiassa komissiolle, se on kääntänyt kyseisen taakan useaan kertaan. Seuraavat pohdinnat merkitsevät näet sen mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa, joka Del Monten on kumottava.
Unionin yleinen tuomioistuin on ensimmäiseksi todennut valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa kumppanuussopimuksen 9 artiklan 2 kohdassa määrätystä vastuunalaisen yhtiömiehen veto-oikeudesta, että osakaskokouksella oli kumppanuussopimuksen 9 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaisesti tarkkaan määritellyt toimivaltuudet, ”eikä tässä tilanteessa ollut mahdotonta, että Del Monte käyttäisi ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertin markkinakäyttäytymiseen”.
Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut toiseksi valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa, että vaikka ”Weichertin hinnoittelupäätökset eivät välttämättä vastanneet Del Monten odotuksia, – – komission saamista asiakirjatodisteista ei voida päätellä, että Weichert on yleisesti jättänyt noudattamatta ’Del Monten ohjeita’ – – ja toiminut itsenäisesti markkinoilla”.
Unionin yleinen tuomioistuin on kolmanneksi huomauttanut valituksenalaisen tuomion 237 ja 238 kohdassa, että ”ot[e] 15.5.2002 päivätystä vastineesta, jonka Weichert on toimittanut saksalaiselle tuomioistuimelle Weichertin ja WALin välisessä oikeudenkäynnissä [ja jossa] väitetään, että Weichertin koko taloudellinen lisäarvo, eli ostot, markkinointi ja logistiikka, oli yksinomaan vastuunalaisten yhtiömiesten ansiota ja että WALin asema yhtiössä rajoittui taloudelliseen osakkuuteen – –, ei estä johtopäätöstä ratkaisevan vaikutusvallan käyttämisestä”.
Unionin yleinen tuomioistuin on neljänneksi todennut valituksenalaisen tuomion 260 kohdassa siitä, ettei Del Monten ja Weichertin tilinpäätöksiä ollut konsolidoitu, että ”tällaisen konsolidoinnin puuttuminen ei välttämättä merkitse sitä, – – että – – olisi mahdotonta päätellä ratkaisevan vaikutusvallan olemassaolo”.
Jos unionin yleinen tuomioistuin olisi soveltanut asianmukaisesti todistustaakkaa säänteleviä periaatteita, sen olisi pitänyt tutkia, antoivatko äänettömän yhtiömiehen veto-oikeus, se, että Weichertin hinnat eivät vastanneet Del Monten odotuksia, Weichertin saksalaisissa tuomioistuimissa esittämät kirjelmät ja se, ettei tilinpäätöksiä konsolidoitu, aihetta epäillä sitä komission toteamusta, jonka mukaan Del Monte käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin, voidakseen katsoa, ettei kyseinen toteamus täyttänyt vaadittua näytön tasoa.
Weichert ja komissio riitauttavat Del Monten väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että Del Monten kolmannen valitusperusteensa tueksi esittämät väitteet perustuvat valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Aluksi näet – kuten Del Monte myöntää – valituksenalaisen tuomion 104 ja 221 kohdasta ilmenee yksiselitteisesti unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen, että todistustaakka siitä, että Del Monte oli yhteisvastuussa rikkomisesta, johon Weichert oli syyllistynyt, kuului komissiolle.
Unionin yleinen tuomioistuin on tämän jälkeen tutkinut valituksenalaisen tuomion 98–220 kohdassa, oliko komissio täyttänyt velvollisuutensa, ja katsonut, että kyseinen yhteisvastuu voitiin osoittaa niillä todisteilla, joihin komissio oli nojautunut.
Unionin yleinen tuomioistuin on lopuksi tarkastanut valituksenalaisen tuomion 222–265 kohdassa, voitiinko Del Monten esittämillä todisteilla ja väitteillä kumota se komission päätelmä, jonka mukaan Del Monte oli vastuussa rikkomisesta, johon Weichert oli syyllistynyt.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 117 kohdassa korostanut, tällainen arviointi ei merkitse todistustaakan kääntämistä.
Tällaista todistustaakan kääntämistä ei merkitse myöskään se, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 113 ja 208 kohdassa hylännyt Del Monten näkemyksen, jonka mukaan kyseisissä kohdissa tarkoitettujen seikkojen perusteella oli mahdollista katsoa, ettei Del Monte käyttänyt tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin. Mainituissa kohdissa unionin yleinen tuomioistuin on näet vain vastannut Del Monten väitteisiin, jotka koskivat vastuuseen joutumista kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Tästä seuraa, että kolmas valitusperuste asiassa C‑293/13 P on hylättävä.
Asiassa C‑293/13 P esitetty neljäs valitusperuste, joka koskee in dubio pro reo ‑periaatetta
Asianosaisten lausumat
Del Monte väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut in dubio pro reo ‑periaatetta, koska se on katsonut Del Monten olevan vastuussa Weichertin käyttäytymisestä siitä huolimatta, että asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat antoivat aihetta epäillä sitä, oliko se käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Oikeuskäytännöstä seuraa sen mukaan, että komission tehtävänä on hankkia riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty rikkominen on tapahtunut. Kun mikään näyttö ei sinänsä anna perusteita tällaiselle vakuuttumiselle, on tarpeen, että useat todisteet kokonaisuutena täyttävät kyseisen vaatimuksen.
Käsiteltävässä tapauksessa useat seikat antavat Del Monten mukaan aihetta epäillä väitettä, jonka mukaan Del Monte on määrittänyt olennaisilta osin Weichertin käyttäytymisen kyseessä olevilla markkinoilla. Unionin yleinen tuomioistuin on tosin hylännyt kaikki nämä seikat sen perusteella, etteivät ne sen mukaan osoittaneet, ettei ratkaisevaa vaikutusvaltaa ollut käytetty. Vaikka tämä pitäisi paikkansa, epäilyt, joihin mainitut seikat antavat aihetta komission ratkaisevasta vaikutusvallasta esittämän toteamuksen osalta, olisivat kuitenkin oikeuttaneet soveltamaan in dubio pro reo ‑periaatetta.
Weichertin mukaan Del Monte kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemän tosiseikkojen arvioinnin, josta ilmenee, ettei minkään Del Monten esiin tuoman seikan perusteella voida herättää riittävää epäilystä komission päätelmän osalta.
Myös komissio katsoo, että koska Del Monte pyrkii siihen, että selvitysaineisto arvioidaan uudelleen, kyseinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta. Komissio on lisäksi sitä mieltä, että unionin yleisen tuomioistuimen Del Monten väitteistä tekemästä arvioinnista ilmenee, että sen mukaan selvitysaineisto osoitti ratkaisevan vaikutusvallan käyttäymisen oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, eikä se ole esittänyt tältä osin mitään epäilyksiä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Del Monten neljännen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisesta on korostettava, että Del Monte väittää unionin yleisen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen, joka perustuu in dubio pro reo ‑periaatteen loukkaamiseen, ja että kyseinen valitusperuste on siis otettava tutkittavaksi.
Asiakysymyksestä on riittävää todeta, että unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt sen käytössä olevasta selvitysaineistosta kokonaisuudessaan, että Del Monte oli käyttänyt rikkomisajanjakson aikana ratkaisevaa vaikutusvaltaa Weichertiin.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen arviointi oli yhtäältä riittävä eikä siihen liittynyt siis mitään epäilyksiä ja koska siinä ei toisaalta ollut tehty mitään oikeudellista virhettä, kuten ensimmäisen valitusperusteen tutkinnan yhteydessä on todettu, on todettava, etteivät in dubio pro reo ‑periaatteen soveltamisedellytykset olleet täyttyneet nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Tästä seuraa, että asiassa C‑293/13 P esitetty neljäs valitusperuste on perusteeton ja se on tästä syystä hylättävä.
Asiassa C‑293/13 P esitetty viides valitusperuste, joka koskee sitä, ettei kyse ole yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta
Asianosaisten lausumat
Del Monten mielestä unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti EY 81 artiklan 1 kohtaa katsoessaan, että Del Monte oli osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen Dolen ja Chiquitan kanssa, samalla kun se on myöntänyt, ettei Weichert ollut tiennyt Chiquitan ja Dolen välisistä tietojenvaihdoista. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 590–651 kohdassa esittämä päättely perustuu sen yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä käyttäytymisestä ja toisaalta vastuusta tekemän arvioinnin keinotekoiseen jakamiseen siltä osin kuin se on tarkastellut subjektiivista tekijää ainoastaan vastuun yhteydessä.
Del Monten mielestä näet Weichertin tietämättömyys mainituista tietojenvaihdoista ei ole pelkästään lieventävä olosuhde sakon määrää vahvistettaessa vaan se merkitsee myös ratkaisevaa tekijää määritettäessä sitä, oliko kyse yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Yhdenmukaistetut menettelytavat merkitsevät yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista ainoastaan, jos voidaan osoittaa, että kyse on ollut yhteiseen päämäärään pyrkimisestä ja koko kartelliin osallistumiseen liittyvien riskien tuntemisesta ja/tai valmistelusta tai hyväksymisestä. Kyseinen arviointiperuste käsittää siis objektiivisia ja subjektiivisia osatekijöitä, eikä subjektiivista osatekijää ole olemassa Weichertin osalta.
Weichert tukee Del Monten väitteitä ja huomauttaa lisäksi, että siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 593 kohdassa todennut, että Dolen ja Chiquitan sekä Dolen ja Weichertin väliset kahdenväliset keskustelut liittyivät toisiinsa ja täydensivät toisiaan, se on nojautunut yksinomaan siihen, että Dole oli osallistunut kumpiinkin keskusteluihin. Jos tämä olisi riittävää, lähes kaikenlaiset EY 81 artiklaa rikkovat kahdenväliset keskustelut voitaisiin katsoa yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi.
Weichert katsoo, että kyseinen oikeudellinen virhe johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen kokonaisuudessaan, koska yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista koskevaa toteamusta ei voida irrottaa kyseisen päätöksen jäljellä olevasta osasta.
Komissio kiistää Del Monten ja Weichertin väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista toimenpiteistä tai jatkuvasta käyttäytymisestä, vaikka yksi tai useampi osa tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoilla, komissiolla on siis oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yritys, joka on osallistunut tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään monitahoiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen omalla toiminnallaan, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kilpailua rajoittavan sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteen alaan ja jolla pyrittiin myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi siis olla vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen. Näin on, kun on näytetty toteen, että kyseinen yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi muiden samoihin päämääriin pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On siis mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi kaikkeen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen toimintaan, jolloin komissiolla on oikeus katsoa sen olevan vastuussa kaikesta tästä toiminnasta ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan. On myös mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi ainoastaan osaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta mutta että se on tiennyt kaikesta muusta samoihin päämääriin pyrkivien kartellin muiden osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Myös tällaisessa tapauksessa komissiolla on oikeus katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa kaikesta tällaisen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan (tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 43 kohta).
Jos yritys on sen sijaan osallistunut välittömästi yhteen tai useampaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen toimintaan, mutta ei ole näytetty toteen, että kyseinen yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa muiden kartellin osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen kokonaisuudessaan ja että yritys tiesi kaikesta kyseisten samoihin päämääriin pyrkivien osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin, komissiolla on oikeus katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa ainoastaan toiminnasta, johon se on osallistunut välittömästi, ja sellaisesta muiden osallistujien samoja päämääriä, joihin se pyrki, tavoitellessa suunnittelemasta tai toteuttamasta toiminnasta, jonka osalta on todistettu, että se tiesi siitä tai että se on saattanut kohtuudella ennakoida sen ja on ollut valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P,
EU:C:2012:778
, 44 kohta).
Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin on käsiteltävässä tapauksessa todennut oikeudellista virhettä tekemättä, että se, että Weichert ei tiennyt eikä sen olisi pitänytkään tietää Dolen ja Chiquitan välisestä tietojenvaihdosta, ei voinut tarkoittaa sitä, etteikö todettu rikkominen olisi ollut luonteeltaan yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen, josta kyseisen yhtiön ei kuitenkaan voitu katsoa olevan vastuussa kokonaisuudessaan.
Tästä seuraa, että asiassa C‑293/13 P esitetty viides valitusperuste ja näin ollen Del Monten valitus on hylättävä.
Komission asiassa C‑294/13 P tekemä valitus
Weichertin intressi esittää vastine
Asianosaisten lausumat
Tämän tuomion 48 ja 49 kohdassa esitettyjen seikkojen vuoksi komissio ja Del Monte kyseenalaistavat Weichertin intressin esittää vastine.
Weichert kiistää komission ja Del Monten esittämät perustelut.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten tämän tuomion 51 kohdassa on huomautettu, työjärjestyksen 172 artiklan mukaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsitellyn asian asianosainen, ”jonka etujen mukaista on, että valitus hyväksytään, hylätään tai jätetään tutkimatta”, voi toimittaa vastineen kahden kuukauden kuluessa valituksen tiedoksi antamisesta.
Toisin kuin komissio ja Del Monte näyttävät katsovan, käsiteltävässä tapauksessa on selvää, että komission valituksen hylkääminen on Weichertin etujen mukaista. Siinä tilanteessa, että unionin tuomioistuin hyväksyisi kyseisen valituksen, sen sakon määrä, jonka maksamisesta Weichert on yhteisvastuussa, voisi näet olla suurempi, joten huomautusten esittäminen kaikista siihen liittyvistä oikeudellisista kysymyksistä on sen edun mukaista.
Näin ollen on pääteltävä, että Weichertilla on intressi esittää vastine.
Asiassa C‑294/13 P esitetty ensimmäinen valitusperuste, joka koskee Weichertilla olevaa lakisääteistä velvollisuutta toimittaa komissiolle tietoja
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 840–853 kohdassa, että Weichertin hallinnollisen menettelyn aikana toimittamat tiedot oikeuttivat alentamaan riidanalaisella päätöksellä määrätyn sakon määrää.
Se toteaa, että suuntaviivojen 29 kohdan mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan perusteella määrättävän sakon perusmäärää voidaan alentaa muun muassa silloin, kun kyseinen yritys tekee komission kanssa tosiasiallista yhteistyötä ja etenkin menee yrityksen lakisääteisiä yhteistyövelvoitteita pitemmälle.
Komission mukaan yrityksillä on kuitenkin velvollisuus vastata asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla esitettyihin tiedonsaantipyyntöihin, koska kyseessä oleville yrityksille ei myönnetä kyseisessä säännöksessä mitään oikeutta olla vastaamatta kyseisiin pyyntöihin ja niille asetetaan aktiivinen yhteistyövelvoite. Komissiolla on siis oikeus velvoittaa yritys toimittamaan sille kaikki tarpeelliset tiedot niistä tosiseikoista, jotka saattavat olla tämän tiedossa, ja toimittamaan sille tarvittaessa niihin liittyvät asiakirjat.
Näin ollen yritys, joka toimittaa tietoja ja vastaa komission tiedonsaantipyyntöön, ei tee enempää yhteistyötä kuin siltä edellytetään mainitun säännöksen nojalla, ja tässä yhteydessä toimitetut tiedot eivät merkitse vapaaehtoista yhteistyötä, joka olisi hyvitettävä alentamalla kyseessä olevalle yritykselle määrätyn sakon määrää.
Unionin yleisen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa siis, että yhteistyö, joka ei mene yritykselle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 1 kohdan nojalla kuuluvia velvoitteita pidemmälle, ei anna oikeutta kyseiselle yritykselle määrättävän sakon määrän alentamiseen, eikä merkitystä ole sillä, onko tiedot pyydetty kyseisen asetuksen 18 artiklan 2 kohdan nojalla vai kyseisen säännöksen 3 kohdan mukaisesti päätöksellä.
Komissio toteaa vielä, että yritys, joka vain noudattaa sille mainitun asetuksen nojalla kuuluvia yhteistyövelvoitteitaan, ei osoita sakkojen lieventämistä ja niistä vapauttamista koskevan tiedonannon osalta annetussa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettua todellista yhteistyöhenkeä.
Komissio korostaa, että tavoitteet, joita ovat kartellien tasapainon horjuttaminen kannustamalla yrityksiä paljastamaan ne komissiolle ja komission tehtävän helpottaminen todisteita toimittamalla, vaarannettaisiin vakavasti, jos myös yritykset, jotka eivät toimita tietoja oma-aloitteisesti vaan vain vastaavat tutkintatoimenpiteisiin, voisivat saada alennuksia sakosta, jos niiden tiedot osoittautuvat hyödyllisiksi.
Se huomauttaa, että lukuisissa tapauksissa vastauksena tiedonsaantipyyntöihin toimitetut tiedot ovat hyödyllisiä tutkinnan kohteena olevan rikkomisen toteen näyttämiseksi, sillä kyseisellä tutkintakeinolla pyritään nimenomaan mahdollistamaan se, että komissio saa hyödylliseksi katsomansa tiedot.
Komissio katsoo lopuksi, että asia on ratkaisukelpoinen, ja kehottaa unionin tuomioistuinta vahvistamaan sen sakon lopulliseksi määräksi, joka Weichertin ja Del Monten on maksettava yhteisvastuullisesti, 9800000 euroa.
Del Monte ja Weichert ovat puolestaan sitä mieltä, että komission väitteet perustuvat valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan, koska unionin yleinen tuomioistuin on mainitun tuomion 834–839 kohdassa tutkinut, oliko Weichertin yhteistyö vapaaehtoista vai ei, ja katsonut kyseisen tuomion 840 kohdassa, että mainittu yhteistyö oli vapaaehtoista, koska sitä ei ollut tehty vastauksena asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun päätökseen vaan pelkkään kyseisen säännöksen 2 kohdassa tarkoitettuun pyyntöön.
Del Monte ja Weichert katsovat lisäksi, ettei ole olemassa lakisääteistä velvollisuutta vastata pelkkään asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohtaan perustuvaan tiedonsaantipyyntöön. Ne korostavat, että pelkästään kyseisen artiklan 3 kohtaan perustuva päätös luo lakisääteiden velvollisuuden, joka voidaan panna täytäntöön, ja siitä voidaan nostaa kanne ja sen johdosta voidaan määrätä kyseisen asetuksen 23 ja 24 artiklan nojalla seuraamuksia, jos vastausta ei anneta. Pelkän tiedonsaantipyynnön tapauksessa ei ole mahdollista määrätä sakkoa eikä uhkasakkoa, jos vastausta ei anneta. SEUT 288 artiklan mukaan on lisäksi niin, että pelkästään asetukset, direktiivit ja päätökset ovat sitovia. Näin ollen silloin, kun yritys ei vastaa tällaiseen pyyntöön, komissio voi lakisääteisen velvollisuuden luodakseen tehdä päätöksen.
Del Monte ja Weichert katsovat myös, että unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt täyttä harkintavaltaansa sakkojen muuttamisen osalta eivätkä komission suuntaviivat sido sitä. Komissio ei siis voi pätevästi väittää, että myönnetyllä alennuksella vaarannetaan vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltaminen, eikä kyseistä alennusta voida riitauttaa sillä perusteella, ettei se ole jonkin komission tiedonannon mukainen. Unionin yleinen tuomioistuin on jo myöntänyt sakonalennuksia vastauksista pelkkiin tiedonsaantipyyntöihin, eikä unionin tuomioistuin ole milloinkaan ollut eri mieltä kyseisestä käytännöstä.
Del Monte ja Weichert katsovat lopuksi, että komission pelot, jotka liittyvät sen määräämien sakkojen ennaltaehkäisevään vaikutukseen, eivät ole uskottavia, koska unionin yleinen tuomioistuin on alentanut sakon määrää kahdella prosentilla perusmäärästä. Jos komissio haluaisi välttää tällaiset alennukset, se voisi lisäksi tehdä päätöksen asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdan nojalla. Yritykset, jotka vastaavat tiedonsaantipyyntöihin, helpottavat merkittävästi tutkintoja ja luopuvat tietyistä menettelyllisistä oikeuksista.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 840–853 kohdassa, että Weichertin vastaus asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohdan nojalla esitettyyn tiedonsaantipyyntöön oikeutti myöntämään sakon alennuksen kyseisen yhtiön hallinnollisen menettelyn aikana tekemän yhteistyön perusteella.
Tässä yhteydessä on todettava, että kun komissio lähettää mainitun asetuksen 18 artiklan 2 kohdan nojalla yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle pelkän tiedonsaantipyynnön, se mainitsee pyynnön oikeusperustan ja tarkoituksen, täsmentää, mitä tietoja tarvitaan, ja vahvistaa määräajan, jonka kuluessa tiedot on annettava.
Käsiteltävässä tapauksessa on selvää, että Weichertia ei ole velvoitettu toimittamaan tietoja asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla muodollisella päätöksellä vaan sitä on kehotettu tekemään näin kyseisen asetuksen 18 artiklan 2 kohtaan perustuvalla pelkällä tiedonsaantipyynnöllä.
Koska Weichert on vain vastannut pelkkään tiedonsaantipyyntöön, on todettava, ettei se ole toimittanut tietoja komissiolle ilman, että sitä olisi kehotettu tekemään näin.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 246 kohdassa korostanut, sakon alentaminen vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa esitetyllä tavalla on tässä yhteydessä perusteltua ainoastaan silloin, kun yritys toimittaa tietoja komissiolle ilman, että sitä olisi kehotettu tekemään näin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näet kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen on helpotettava komission tehtävää rikkomisen toteamisessa, ja tämän lisäksi sen on myös osoitettava todellista yhteistyöhalua (ks. vastaavasti tuomio Dansk Rørindustri ym. v. komissio, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P,
EU:C:2005:408
, 395 ja 396 kohta sekä tuomio Schenker & Co. ym., C‑681/11,
EU:C:2013:404
, 48 kohta).
Mikä tahansa muu tulkinta vahingoittaisi sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan järjestelmän tarkoitusta ja kannustavaa vaikutusta, koska yhtäältä sen johdosta kaikille kartellin osapuolille myönnettäisiin sakon alennus, jos ne toimittavat komissiolle tämän pyynnöstä hyödyllisiä tietoja ja/tai todisteita, ja toisaalta sillä rohkaistaisiin yrityksiä käyttäytymään odottavasti sen sijaan, että ne toimittaisivat komissiolle oma-aloitteisesti mahdollisimman nopeasti ja kattavasti tällaisia tietoja ja todisteita.
Unionin yleinen tuomioistuin on siis tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 840–853 kohdassa, että vastaus asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohdan nojalla esitettyyn tiedonsaantipyyntöön oikeutti alentamaan sakon määrää.
Valituksenalaisen tuomion 853–856 ja 880 kohdasta ilmenee lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt saman oikeudellisen virheen myöntäessään täyden harkintavaltansa nojalla Del Montelle ja Weichertille 10 prosentin suuruisen sakon alennuksen Weichertin hallinnollisen menettelyn kuluessa tekemän yhteistyön perusteella, vaikka Weichertin käyttäytymisen ei voida katsoa osoittavan todellista yhteistyöhalua.
Tämän perusteella on hyväksyttävä komission asiassa C‑294/13 P esittämä ensimmäinen valitusperuste ja valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohta on kumottava.
Asiassa C‑294/13 P esitetty toinen valitusperuste, joka koskee sitä, etteivät Del Monte ja Weichert muodostaneet taloudellista kokonaisuutta hallinnollisen menettelyn aikana
Koska komissio on esittänyt toisen valitusperusteen toissijaisesti ja koska ensimmäinen valitusperuste on hyväksytty, toista valitusperustetta ei ole tarpeen tutkia.
Weichertin ja Del Monten asiassa C‑294/13 P tekemät liitännäisvalitukset
Asianosaisten lausumat
Del Monte katsoo siinä tilanteessa, että unionin tuomioistuin hyväksyy komission asiassa C‑294/13 P tekemän valituksen ensimmäisen valitusperusteen, että on tarpeen tutkia, vaadittiinko komission tiedonsaantipyynnöissä sitä, että Weichert myöntää syyllistyneensä EY 81 artiklan rikkomiseen. Koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut kantaa siihen, oliko Weichertilla oikeus olla vastaamatta siitä syystä, että tiedonsaantipyynnöt koskivat sitä itseään vastaan todistavia lausumia, valituksenalaisessa tuomiossa on sen mukaan tehty oikeudellinen virhe.
Weichert väittää myös, että vaikka tiedonsaantipyyntöihin olisi katsottava sisältyvän lakisääteinen velvollisuus vastata, oikeutta olla myötävaikuttamatta oman syyllisyytensä toteamiseen sovelletaan ja unionin yleisen tuomioistuimen huomautus, jonka mukaan Weichert ei ollut oikeutettu vetoamaan kyseiseen oikeuteen, ei ole enää puolustettavissa. Koska Weichertia on pyydetty selittämään yksityiskohtaisesti, mistä hinnoittelua edeltävissä kahdenvälisissä keskusteluissa puhuttiin, tilanteessa, jossa komissio epäili, että keskustelujen tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua, kysymyksillä pakotetaan näet Weichert tunnustamaan rikkominen, jonka toteennäyttäminen on komission tehtävä.
Komissio riitauttaa Weichertin ja Del Monten väitteet. Se katsoo lisäksi, että Weichertin liitännäisvalitus asiassa C‑294/13 P on jätettävä tutkimatta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuimen asiana on arvioida, voidaanko Weichertin asiassa C‑294/13 P tekemän liitännäisvalituksen hylkäämistä asiakysymyksen osalta pitää komission esittämää oikeudenkäyntiväitettä ratkaisematta asian olosuhteissa oikeutettuna hyvän oikeudenkäytön perusteella (ks. vastaavasti tuomio neuvosto v. Boehringer, C‑23/00 P,
EU:C:2002:118
, 52 kohta).
Tilanteen on katsottava olevan tällainen. Olettaen, että mainittu oikeudenkäyntiväite olisi hyväksyttävä, asiakysymyksen osalta olisi näet tutkittava Del Monten väitteet, jotka ovat pääosin samoja kuin Weichertin esittämät väitteet.
Tässä yhteydessä oikeuskäytännöstä ilmenee, että asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohdan nojalla esitetyt tiedonsaantipyynnöt eivät vaikutta oikeuteen olla myötävaikuttamatta oman syyllisyytensä toteamiseen (ks. vastaavasti tuomio Dalmine v. komissio, C‑407/04 P,
EU:C:2007:53
, 35 kohta ja tuomio Erste Group Bank ym. v. komissio, C‑125/07 P, C‑133/07 P ja C‑137/07 P,
EU:C:2009:576
, 272 kohta).
Se, ettei tällaisella perustalla pyydettyä tietoa toimiteta asetetussa määräajassa, ei näet voi johtaa sakon tai uhkasakon määräämiseen asetuksen N:o 1/2003 23 ja 24 artiklan perusteella. Pelkkä tiedonsaantipyyntö eroaa siis asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdan nojalla tehdystä muodollisesta päätöksestä, jonka osalta kyseisessä asetuksessa säädetään rahamääräisten seuraamusten määräämisestä siinä tapauksessa, ettei vastausta toimiteta.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on siis riittävää todeta, ettei komissio ole tehnyt Weichertin osalta asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua päätöstä.
Weichert ja Del Monte eivät tämän perusteella voi tehokkaasti vedota Weichertin oikeuteen siihen, ettei komissio voi pakottaa sitä myöntämään osallisuuttaan kilpailusääntöjen rikkomiseen (ks. vastaavasti tuomio Dalmine v. komissio, C‑407/04 P,
EU:C:2007:53
, 35 kohta ja tuomio Erste Group Bank ym. v. komissio, C‑125/07 P, C‑133/07 P ja C‑137/07 P,
EU:C:2009:576
, 272 kohta).
Tästä seuraa, että Weichertin ja Del Monten liitännäisvalitukset asiassa C‑294/13 P on hylättävä.
Oikeudenkäynti ensimmäisessä oikeusasteessa
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan on niin, että jos unionin yleisen tuomioistuimen päätös kumotaan, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Koska käsiteltävässä asiassa on kumottava ainoastaan valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohta, joka koskee sakon määrää, unionin tuomioistuimella on kaikki tarvittavat seikat, jotta se voi lausua lopullisesti kyseisestä määrästä.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 183–185 kohdassa esitetyt seikat, tämän tuomion 187 kohdassa todetun oikeudellisen virheen korjaamiseksi on tässä yhteydessä peruutettava se 10 prosentin suuruinen sakon alennus, jonka unionin yleinen tuomioistuin on myöntänyt Weichertin hallinnollisessa menettelyssä tekemän yhteistyön perusteella, ja sakon määräksi on siis vahvistettava 9800000 euroa.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton tai jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Mainitun työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Saman työjärjestyksen 140 artiklan 3 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, unionin tuomioistuin voi määrätä, että väliintulija vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska Del Monte ja Weichert ovat hävinneet asiansa kaikissa menettelyissä ja koska komissio on kaikissa näissä menettelyissä vaatinut kyseisten yhtiöiden velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Weichert on kuitenkin velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan Del Monten ja komission vireille panemissa menettelyissä.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus asiassa C-293/13 P ja liitännäisvalitukset asioissa C‑293/13 P ja C‑294/13 P hylätään.

2)
Tuomion Fresh Del Monte Produce vastaan komissio (T-587/08,
EU:T:2013:129
) tuomiolauselman 1 kohta kumotaan.

3)
[EY] 81 artiklan soveltamismenettelystä 15.10.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 5955 lopullinen (asia COMP/39 188 – Banaanit) 2 artiklan c alakohdassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 9800000 euroa.

4)
Fresh Del Monte Produce Inc. velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka ovat aiheutuneet yhtäältä asioissa C‑293/13 P ja C-294/13 C tehdyistä päävalituksista ja toisaalta sen liitännäisvalituksesta asiassa C-294/13 P, lukuun ottamatta oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG:lle, joka vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan kaikissa mainituissa menettelyissä.

5)
Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka ovat aiheutuneet sen liitännäisvalituksista asioissa C‑293/13 P ja C‑294/13 P.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.