CELEX: 62007CJ0484
EEK un Turcijas Asociācijas līgums
Ģimenes apvienošanās
Asociācijas padomes Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmais ievilkums
Turcijas izcelsmes darba ņēmēja bērns, kas kopā ar viņu dzīvojis vairāk nekā trīs gadus, bet apprecējies pirms minētajā tiesību normā paredzētā trīs gadu termiņa beigām
Valsts tiesības, kurās šī iemesla dēļ ir apšaubīta ieinteresētās personas uzturēšanās atļauja

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra Lēmuma Nr. 1/80
par asociācijas izveidošanu (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu. Asociācijas padome
tika nodibināta ar Nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju, kuru 1963. gada 12. septembrī
Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā
noslēgts, aprobēts un apstiprināts ar Padomes 1963. gada 23. decembra Lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp F. Pehlivanu, Turcijas pilsoni, un
Staatssecretaris van Justitie
(par tieslietām atbildīgais valsts sekretārs, turpmāk tekstā – “
Staatssecretaris
”) par viņai piešķirtās uzturēšanās atļaujas atsaukšanu, kā arī par viņai piemēroto izraidīšanas no Nīderlandes teritorijas
procedūru.

Atbilstošās tiesību normas

EEK un Turcijas asociācija
Papildprotokola, kas 1970. gada 23. novembrī parakstīts Briselē un Kopienas vārdā noslēgts, aprobēts un apstiprināts ar Padomes
1972. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 2760/72 (OV L 293, 1. lpp.), 59. pants ir formulēts šādi:
“Jomās, uz ko attiecas šis protokols, Turcijai nepiemēro labvēlīgāku režīmu kā to, ko dalībvalstis piešķir viena otrai saskaņā
ar Kopienas dibināšanas līgumu.”
Lēmuma Nr. 1/80 II nodaļas ar virsrakstu “Sociālie noteikumi” 1. sadaļā ir ietverti “jautājumi saistībā ar darba ņēmēju nodarbinātību
un brīvu pārvietošanos”. Šajā sadaļā ir ietverts minētā lēmuma 6.–16. pants.
Saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu:
“Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam – Turcijas pilsonim, kurš ir likumīgi
nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:
–        pēc viena likumīgi nostrādāta gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt darba atļauju pie tā paša darba devēja, ja tam ir
brīva darba vieta;
–        pēc trīs likumīgi nostrādātiem gadiem un ievērojot priekšroku, kas piešķirama darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm, ir
tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu līdzīgam darbam pie cita darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums
izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;
–        pēc četriem likumīgi nostrādātiem gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.”
Lēmuma Nr. 1/80 7. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstī likumīgi nodarbināta darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, ģimenes locekļiem, kuri saņēmuši atļauju viņam pievienoties:
–        ir tiesības, ar nosacījumu, ka darba ņēmējiem no Kopienas dalībvalstīm tiek dota priekšroka, pieņemt jebkuru darba piedāvājumu,
ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz trīs gadus;
–        ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc to izvēles, ja vien tie šajā valstī likumīgi ir nodzīvojuši vismaz piecus gadus.
Darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, bērni, kuri uzņemošajā valstī ieguvuši arodizglītību, neatkarīgi no viņu uzturēšanās
ilguma šajā dalībvalstī, ar noteikumu, ka viens no vecākiem šajā dalībvalstī ir likumīgi nostrādājis vismaz trīs gadus, var
pieņemt jebkuru darba piedāvājumu.”
Tā paša lēmuma 14. pants ir formulēts šādi:
“1.   Šīs sadaļas noteikumi ir piemērojami, ievērojot ierobežojumus, kas pamatoti ar sabiedriskās kārtības, sabiedrības drošības
un veselības aizsardzības apsvērumiem.
2.     Tie neskar tiesības un pienākumus, kas izriet no valsts tiesību aktiem vai divpusējiem līgumiem starp Turciju un Kopienas
dalībvalstīm, ja saviem pilsoņiem tie paredz labvēlīgāku režīmu.”

Valsts tiesiskais regulējums
2000. gada 23. novembra Likums par ārvalstnieku likuma pilnīgu reformu (
Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet
) (
Stb
. 2000, Nr. 495; turpmāk tekstā – “
Vw 2000
”) stājās spēkā 2001. gada 1. aprīlī. Kopš pēdējā minētā datuma Nīderlandē ir piemērojams arī 2000. gada Lēmums par ārvalstniekiem
(
Vreemdelingenbesluit 2000
,
Stb
. 2000, Nr. 497; turpmāk tekstā – “
Vb 2000
”), kā arī 2000. gada Noteikumi par ārvalstniekiem (
Voorschrift Vreemdelingen 2000
,
Stcrt
. 2001, Nr. 10). 2000. gada Apkārtrakstā par ārvalstniekiem (
Vreemdelingencirculaire 2000
, turpmāk tekstā – “
Vc 2000
”)
Staatssecretaris
ir izskaidrojis, kā viņš ir paredzējis piemērot
Vw 2000
un
Vb 2000
.

Vw 2000
14. pantā ir noteikts:
“1.   Ministra kompetencē ir:
a)     apmierināt, noraidīt vai neizskatīt pieteikumus par uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku izsniegšanu;
b)     apmierināt, noraidīt vai neizskatīt pieteikumu par šīs atļaujas derīguma termiņa pagarināšanu;
c)     pamatojoties uz atļaujas saņēmēja pieteikumu vai pēc pašas iestādes iniciatīvas – grozīt uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku
saistībā ar apstākļu maiņu;
d)     atsaukt uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku;
[..]
2.     Uzturēšanās atļauja uz noteiktu laiku tiek izsniegta, ievērojot ierobežojošus nosacījumus, kas saistīti ar iemeslu, kura dēļ
uzturēšanās tiek atļauta. Atļaujas izsniegšanai var paredzēt citus nosacījumus. Ierobežojošiem un citiem nosacījumiem piemērojamās
tiesību normas var tikt noteiktas ar vispārpiemērojamiem administratīviem rīkojumiem.
3.     Uzturēšanās atļauja uz noteiktu laiku tiek izsniegta uz laiku līdz pieciem secīgiem gadiem. Vispārpiemērojamajos administratīvajos
rīkojumos tiek paredzētas tiesību normas saistībā ar uzturēšanās atļaujas derīguma termiņu un šī derīguma termiņa pagarināšanu.”
Saskaņā ar
Vw 2000
18. panta 1. punktu:
“Pieteikums par uzturēšanās atļaujas uz noteiktu laiku derīguma termiņa pagarināšanu 14. panta nozīmē var tikt noraidīts,
ja:
[..]
c)     ārvalstnieks ir sniedzis nepatiesas ziņas vai noklusējis ziņas, lai gan šīs ziņas būtu pamats sākotnējā pieteikuma noraidīšanai;
[..]
f)     nav izpildīts ierobežojošais nosacījums, kas tika izvirzīts atļaujas izsniegšanai, vai cits nosacījums, ar kuru ir saistīta
tās izsniegšana;
[..].”
Saskaņā ar
Vw 2000
19. pantu uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku var atsaukt šī paša likuma 18. panta 1. punktā minēto iemeslu dēļ.
Saskaņā ar
Vb 2000
3.24. pantu, ja
Staatssecretaris
uzskata, ka ārvalstnieks faktiski ir un jau izcelsmes valstī ir bijis personas, pie kuras viņš vēlas dzīvot, ģimenes loceklis,
un ka šīs personas nošķirtība no ārvalstnieka būtu nesamērīgi bargs pasākums,
Vw 2000
14. pantā paredzēto uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku var izsniegt ar ierobežojošu nosacījumu, kas saistīts ar ģimenes
apvienošanos ar Nīderlandes pilsoņa vai ārvalstnieka, kurš likumīgi uzturas atbilstoši šim likumam, ģimenes locekli, kas nav
laulātais vai laulātā, reģistrēts vai nereģistrēts partneris vai nepilngadīgs bērns.

Vb

3.51. panta 1. punktā ir noteikts:
“
Vw 2000
14. pantā minēto uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku – ar ierobežojošu nosacījumu, kas saistīts ar uzturēšanās pagarināšanu,
– ārvalstniekam, kurš Nīderlandē uzturas trīs gadus, jo ir saņēmis uzturēšanās atļauju, var izsniegt šādos gadījumos:
a)     ja notiek ģimenes apvienošanās vai ģimenes dibināšana ar personu, kurai ir pastāvīgas uzturēšanās tiesības;
[..].”

Vb 2000
3.52. pantā ir paredzēts, ka
Vw 2000
14. pantā minēto uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku – ar ierobežojošu nosacījumu, kas saistīts ar “uzturēšanās pagarināšanu”,
– citos gadījumos, kas nav paredzēti 3.51. pantā, var izsniegt ārvalstniekam, kurš Nīderlandē uzturas likumīgi šī paša likuma
nozīmē un kuram īpašu personisku apstākļu dēļ, kā uzskata
Staatssecretaris
, nevar prasīt, lai viņš pamet Nīderlandes teritoriju.

Vc 2000
nosaka politiku, ko īsteno Nīderlandes iestādes saistībā ar Lēmumu Nr. 1/80. Šī apkārtraksta B11/3.5. sadaļā – redakcijā,
kas bija spēkā dienā, kad norisinājās pamata lietā aplūkojamie fakti, – īpaši attiecībā uz minētā lēmuma 7. pantu bija noteikts:
“Precizējumi attiecībā uz jēdzieniem: “ģimenes locekļi”: Turcijas izcelsmes darba ņēmēja laulātais/laulātā un viņa asinsradinieki
pa lejupejošu līniju, kuri vēl nav sasnieguši 21 gada vecumu vai kuri ir viņa apgādībā, kā arī šī darba ņēmēja un viņa laulātā/laulātās
asinsradinieki pa augšupejošu līniju, kuri ir viņa apgādībā [..];
“likumīgi dzīvot”: šis jēdziens nozīmē, ka ģimenes loceklim pie Turcijas izcelsmes darba ņēmēja faktiski nepārtraukti ir jādzīvo
trīs līdz piecus gadus [..]. Aprēķinot šo ilgumu, tomēr ir jāņem vērā neilgi kopdzīves pārtraukumi, kas nav saistīti ar nodomu
izbeigt kopdzīvi. Par šādu pārtraukumu var uzskatīt to, ka ieinteresētajai personai saprātīgu laika posmu attaisnojošu iemeslu
dēļ nav kopīgas dzīvesvietas vai viņa piespiedu kārtā mazāk kā sešus mēnešus uzturas savā izcelsmes valstī [..].”
Attiecībā uz ģimenes locekļu uzturēšanās pagarināšanu
Vc 2000
B11/3.5.1. sadaļā ir paredzēts:
“[..] valsts tiesību normas, kas reglamentē ģimenes apvienošanos un ģimenes nodibināšanu [..], parasti arī ģimenes locekļiem
piešķir tiesības strādāt. Tādējādi tās pārsniedz pienākumus, kas paredzēti Lēmumā Nr. 1/80. Turklāt saskaņā ar valsts tiesību
aktiem nepilngadīgam ģimenes loceklim, kuram kā nepilngadīgajam ir uzturēšanās atļauja saistībā ar ģimenes apvienošanos ar
personu, kurai ir pastāvīga uzturēšanās atļauja, pēc viņa lūguma jau pēc gada piešķir (personīgu) atļauju pagarināt uzturēšanos
[..];
“Likumīgi dzīvot trīs gadus”: pēc likumīgas trīs gadu uzturēšanās ir piemērojama vispārējā tiesību norma, saskaņā ar kuru
Turcijas izcelsmes darba ņēmēja, kas ir likumīgi nodarbināts darba tirgū, ģimenes locekļiem, kuri ir ieguvuši atļauju uzturēties
Nīderlandē saistībā ar ģimenes apvienošanos ar šo Turcijas izcelsmes darba ņēmēju, ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam
pēc viņu izvēles. Tam, ka ģimenes loceklis ir dzimis Nīderlandē un tādējādi viņam nebija vajadzīga atļauja pievienoties Turcijas
izcelsmes darba ņēmējam Nīderlandē saistībā ar ģimenes apvienošanos, šajā gadījumā nav nozīmes [..].”
Šis pēdējais minētais
Vc 2000
precizējums nozīmē, ka Nīderlandes tiesībās brīva pieeja darba tirgum, kas ir definēta Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas
otrajā ievilkumā, kļūst par noteikumu pēc trīs gadus ilgas likumīgas uzturēšanās. Šis noteikums, kas ir labvēlīgāks Turcijas
izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem, ir izņēmums no Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmā ievilkuma. Šis labvēlīgākais
noteikums joprojām ir jāpiemēro.
Turklāt minētie ģimenes locekļi pēc trīs gadu likumīgas uzturēšanās Nīderlandē var personiski lūgt uzturēšanās atļauju savas
uzturēšanās pagarināšanai. Šī atļauja viņiem sniedz brīvu pieeju jebkuram algotam darbam pēc viņu izvēles.
Pēc trīs gadus ilgas likumīgas uzturēšanās Nīderlandē ģimenes locekļa uzturēšanās vairs nav pakļauta nosacījumiem atbilstoši
Lēmuma Nr. 1/80 7. pantam. Tas, ka šī trīs gadu laika posma beigās Turcijas izcelsmes darba ņēmējs vairs nav likumīgi nodarbināts
darba tirgū vai ģimenes saites ir pārrautas, vairs nekādi neietekmē attiecīgā ģimenes locekļa uzturēšanās tiesības. Šis noteikums
ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai ģimenes loceklim personiski ir uzturēšanās atļauja vai nav.

Vc

B2/8.3. sadaļa – redakcijā, kas ir piemērojama dienā, kad norisinājās pamata lietas faktiskie apstākļi, – ir formulēta šādi:
“Uzturēšanās atļauja netiek piešķirta, ja pilngadīgs bērns faktiski nav vai jau izcelsmes valstī nav bijis attiecīgā vecāka
ģimenes loceklis. “Būt faktiskam ģimenes loceklim” nozīmē:
–        ka ģimenes saites pastāvēja jau ārvalstī;
–        ka pastāv morāla un finansiāla atkarība no vecākiem, kas pastāvēja jau ārvalstī, un
–      ka ārvalstnieks dzīvo kopā ar kādu no vecākiem/ar vecākiem.
Pilngadīgs bērns faktiski vairs nav ģimenes loceklis, ja faktiskās ģimenes saites var uzskatīt par pārrautām. Tā tas vienmēr
ir gadījumā, ja pastāv vismaz viens no turpmāk minētajiem apstākļiem:
–        ārvalstnieks ilgstoši uzturas citā ģimenē, un personai, pie kuras viņš vēlas uzturēties, vairs nav pienākuma šo ārvalstnieku
(faktiski) apgādāt;
–        ārvalstnieks ilgstoši uzturas citā ģimenē, un persona, pie kuras viņš vēlas uzturēties, vairs neuzņemas segt ar šī ārvalstnieka
izglītošanu un aprūpi saistītos izdevumus;
–        ārvalstnieks dzīvo patstāvīgi un pats rūpējas par savu iztiku;
–        ārvalstniekam pašam ir nodibināta sava ģimene, apprecoties vai izveidojot attiecības;
–        ārvalstnieks apgādā vai viņam ir pienākums apgādāt (ārlaulībā dzimušu) bērnu, audžubērnu vai adoptētu bērnu vai citus atkarīgus
ģimenes locekļus [..].”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
No pamata lietas materiāliem izriet, ka F. Pehlivanai, kas ir dzimusi Turcijā 1979. gada 7. augustā, 1999. gada 11. maijā
tika atļauts iebraukt Nīderlandes teritorijā saistībā ar ģimenes apvienošanos ar vecākiem, no kuriem vismaz viens jau bija
likumīgi nodarbināts Nīderlandes darba tirgū.
Šī iemesla dēļ
Staatssecretaris
, ņemot vērā nosacījumu, kas saistīts ar “ģimenes apvienošanos ar vecākiem plašā nozīmē”, 1999. gada 1. augustā viņai izsniedza
uzturēšanās atļauju uz noteiktu laiku, kura stājās spēkā 9. augustā. Nīderlandes iestādes pēdējoreiz šīs atļaujas derīguma
termiņu pagarināja līdz 2003. gada 24. jūlijam.
Netiek apstrīdēts, ka no 1999. gada 12. augusta vairāk nekā trīs gadu ilgā laika posmā F. Pehlivana dzīvoja savu vecāku dzīvesvietā
Nīderlandē.
2000. gada 22. decembrī F. Pehlivana, īslaicīgi uzturoties Turcijā, apprecējās ar Turcijas pilsoni. Tomēr tikai 2002. gada
3. maijā viņa informēja ārvalstnieku dienestu par laulības esamību, ko 2002. gada 1. jūlijā reģistrēja pašvaldības, kurā dzīvo
ieinteresētā persona, kompetentais dienests.
Minētajā savienībā 2002. gada 30. martā piedzima dēls.
Saskaņā ar F. Pehlivanas norādēm viņas vīrs iebrauca Nīderlandē 2002. gadā kā Turcijas kravas mašīnas šoferis un šajā dalībvalstī
iesniedza pieteikumu par uzturēšanās atļauju. Pēc šī pieteikuma noraidīšanas viņš tika izraidīts no Nīderlandes teritorijas.
F. Pehlivana apgalvo, ka viņas vīrs no 2002. gada jūnija deviņus mēnešus dzīvoja kopā ar viņu un viņas vecākiem ģimenes mājoklī.
2004. gada 10. februārī Turcijas tiesa pasludināja Pehlivana kunga un kundzes laulības šķiršanu.
2005. gada 1. aprīlī F. Pehlivana pameta savu vecāku dzīvesvietu un kopā ar savu dēlu pārcēlās uz citu dzīvesvietu Nīderlandē.
Ar 2003. gada 13. oktobra lēmumu
Staatssecretaris
ar atpakaļejošu spēku no 2000. gada 22. decembra, kas ir Pehlivana kunga un kundzes laulību datums, atsauca viņas uzturēšanās
atļauju. Šī atsaukšana bija pamatota ar to, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesībām tiek uzskatīts, ka F. Pehlivana ir galīgi pārtraukusi
faktiskās ģimenes saites ar saviem vecākiem, jo ir apprecējusies.
Nīderlandes iestādes no tā secināja, ka F. Pehlivana Nīderlandē likumīgi ir dzīvojusi tikai līdz 2000. gada 22. decembrim,
proti, mazāk kā trīs gadus, līdz ar to viņa vairs nevar atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu,
un tādējādi viņa ir jāizraida.
Uzskatot, ka viņas faktiskā dzīvesvieta pie viņas vecākiem bija arī pēc 2000. gada 22. decembra un ka viņas situāciju, ņemot
vērā minēto Lēmuma Nr. 1/80 noteikumu, nevienā brīdī nav ietekmējusi viņas laulība, F. Pehlivana 2003. gada 7. novembrī iesniedza
sūdzību par attiecībā uz viņu pieņemto izraidīšanas lēmumu. Pēc šīs sūdzības noraidīšanas viņa 2005. gada 29. decembrī iesniedza
prasību
Rechtbank ’s‑Gravenhage
[Apgabaltiesā (Hāga)], lūdzot arī, lai tiktu apturēta šī izraidīšanas lēmuma izpilde.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir skaidrs, ka F. Pehlivanas tēvs ir jāuzskata par Turcijas izcelsmes darba ņēmēju atbilstoši
Lēmumam Nr. 1/80 un ka viņš ir likumīgi nodarbināts uzņemošās dalībvalsts darba tirgū.
Pamata lietas dalībnieki neapstrīd arī to, ka kopš 1999. gada 12. augusta F. Pehlivana nepārtraukti vismaz trīs gadus faktiski
ir dzīvojusi kopā ar saviem vecākiem.
Uzskatot, ka izskatāmā strīda risinājums ir atkarīgs no tā, vai ar šo pēdējo minēto apstākli pietiek, lai F. Pehlivana atbilstu
Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmajā ievilkumā paredzētajam nosacījumam, kas saistīts ar likumīgu uzturēšanos uzņemošajā
dalībvalstī trīs gadus, un tādējādi varētu atsaukties uz tiesībām, ko šis noteikums viņai piešķir,
Rechtbank ’s‑Gravenhage
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)   a)     Vai Lēmuma Nr. 1/80 [..] 7. panta [pirmās daļas] pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tad, ja
ģimenes loceklis trīs gadus faktiski ir dzīvojis kopā ar Turcijas izcelsmes darba ņēmēju un kompetentās valsts iestādes šo
trīs gadu laikā nav apšaubījušas šī ģimenes locekļa uzturēšanās tiesības?
b)     Vai Lēmuma Nr. 1/80 [..] 7. panta [pirmās daļas] pirmais ievilkums nepieļauj, ka dalībvalsts šo trīs gadu laikā var nolemt,
ka, ja ģimenes loceklis, kuram ir atļauts uzturēties tās teritorijā, noslēdz laulību, viņš zaudē tiesības, kas paredzētas
šajā noteikumā, pat ja viņš turpina dzīvot pie Turcijas izcelsmes darba ņēmēja?
2)     Vai [Lēmuma Nr. 1/80] 7. panta [pirmās daļas] pirmais ievilkums vai kāda cita Kopienu tiesību norma un/vai kāds cits Kopienu
tiesību princips nepieļauj, ka trīs gadu laika posma beigās kompetentās valsts iestādes ar atpakaļejošu spēku apšauba ārvalstnieka
uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz viņa kā ģimenes locekļa statusu vai viņa uzturēšanās trīs gadu laikā likumību?
3)     a)     Vai, atbildot uz iepriekš minētajiem jautājumiem, nozīme ir arī tam, ka ārvalstnieks ar iepriekšēju nodomu vai bez iepriekšēja
nodoma ir noklusējis datus, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem ir būtiski viņa uzturēšanās tiesībām? Ja atbilde ir apstiprinoša,
tad kādā ziņā?
b)     Vai nozīme ir arī tam, vai šie dati ir kļuvuši zināmi minētā trīs gadu termiņa laikā vai tikai pēc tā beigām? [Turklāt ir
jāņem vērā, ka kompetentajām valsts iestādēm – pirms tās pieņem savu lēmumu – pēc šo datu uzzināšanas, iespējams, ir jāveic
(padziļināta) izmeklēšana.] Ja atbilde ir apstiprinoša, tad kādā ziņā?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka
Rechtbank ’s‑Gravenhage
lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz situāciju, kādā ir Turcijas pilsonis, kurš, pamatojoties uz Lēmuma Nr. 1/80
7. panta pirmo daļu, kā bērns un tādējādi kā Turcijas emigrantu laulātā pāra, no kuriem vismaz viens ir likumīgi nodarbināts
Nīderlandes darba tirgū, ģimenes loceklis drīkstēja pievienoties saviem vecākiem uzņemošās dalībvalsts teritorijā ģimenes
apvienošanās nolūkā.
Iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka F. Pehlivana nepārtraukti dzīvoja kopā ar saviem vecākiem vairāk nekā trīs gadus, bet
vēlāk Nīderlandes iestādes apšaubīja viņas tiesības uzturēties uzņemošajā dalībvalstī, tāpēc ka viņa apprecējās pirms Lēmuma
Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmajā ievilkumā paredzētā trīs gadu laika posma beigām. Minētās iestādes šajā ziņā pamatojās
uz valsts tiesībām, saskaņā ar kurām pilngadīga bērna faktiskās ģimenes saites ar viņa vecākiem tiek uzskatītas par pārrautām
viņa noslēgtās laulības dēļ, jo šis bērns vairs nav morāli un finansiāli atkarīgs no vecākiem, līdz ar to šādā gadījumā uzturēšanās
atļauja vairs nevar būt pamatota ar ģimenes apvienošanos.
Šajos apstākļos vispirms ir jānoskaidro, kā to būtībā savā pirmajā jautājumā jautā iesniedzējtiesa, vai Turcijas pilsonis,
kas ir tādā situācijā, kādā ir prasītāja pamata lietā, var pamatoti atsaukties uz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmo
ievilkumu.
Šajā nolūkā konkrēti ir jānoskaidro, vai Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu var interpretēt tādējādi, ka
tas, ka emigrējuša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklis, kuram ir atļauts iebraukt dalībvalstī saistībā ar ģimenes
apvienošanos ar saviem vecākiem, apprecas pirms šajā tiesību normā paredzētā trīs gadu laika posma beigām, automātiski atbilstoši
šai tiesību normai padara nelikumīgu ieinteresētās personas uzturēšanos uzņemošajā dalībvalstī, un vai tādējādi šai valstij
ir pamats valsts tiesisko regulējumu par tāda veida uzturēšanos, kāda ir aprakstīta šī sprieduma 20. punktā, piemērot Turcijas
pilsonei, par kādu ir runa pamata lietā un attiecībā uz kuru ir skaidrs, ka visā šajā laika posmā viņa faktiski ir dzīvojusi
kopā ar saviem vecākiem.

Par pirmo jautājumu
Lai lietderīgi atbildētu uz pirmo jautājumu, kā tas ir izklāstīts divos iepriekšējos punktos, ir jāatgādina, ka Lēmuma Nr. 1/80
7. panta pirmajai daļai ir tieša iedarbība; līdz ar to Turcijas pilsoņiem, kuriem ir piemērojama šī tiesību norma, – lai izvairītos
no iekšējo tiesību normu, kas ir tai pretrunā, piemērošanas – ir tiesības uz to atsaukties tieši dalībvalstu tiesās (šajā
ziņā it īpaši skat. 1997. gada 17. aprīļa spriedumu lietā C‑351/95
Kadiman
,
Recueil
, I‑2133. lpp., 28. punkts, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑303/08
Bozkurt
, Krājums, I‑0000. lpp., 31. punkts).
Kā izriet no paša minētā 7. panta pirmās daļas formulējuma, šajā tiesību normā paredzēto tiesību iegūšanai ir jāizpilda divi
iepriekšēji kumulatīvi nosacījumi, proti, pirmkārt, attiecīgajai personai ir jābūt uzņemošās dalībvalsts darba tirgū likumīgi
nodarbināta Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklim un, otrkārt, viņai ir jābūt saņēmušai šīs valsts kompetento iestāžu
atļauju pievienoties minētajam darba ņēmējam šajā valstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 26. punkts). Kā ir norādīts šī sprieduma 21.–23. punktā, ir skaidrs, ka šajā gadījumā F. Pehlivana šos nosacījumus bija
izpildījusi.
Ja minētie iepriekšējie nosacījumi ir izpildīti, Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas piemērošanas nolūkā ir jāpārbauda,
vai attiecīgais Turcijas pilsonis konkrētu laika posmu likumīgi ir dzīvojis uzņemošās dalībvalsts teritorijā (it īpaši skat.
2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑373/03
Aydinli
, Krājums, I‑6181. lpp., 29. punkts).
Lai divos tā paša lēmuma 7. panta pirmās daļas ievilkumos paredzētie uzturēšanās laika posmi nezaudētu jebkādu lietderīgo
iedarbību, Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem, kuriem ir atļauts viņam pievienoties uzņemošajā dalībvalstī,
ir jāatzīst atbilstošas uzturēšanās tiesības šajos laika posmos (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Kadiman
, 29. punkts, kā arī lietā
Bozkurt
, 31. un 36. punkts). Šādu tiesību atteikšanas rezultātā atļauja pievienoties šim darba ņēmējam, ko attiecīgā dalībvalsts
piešķīrusi emigrējuša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklim, zaudētu savu jēgu un pat tiktu noliegta iespēja, kas
ir sniegta ieinteresētajai personai, dzīvot uzņemošās dalībvalsts teritorijā.
Tādējādi Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklim, kas, tāpat kā F. Pehlivana, ir izpildījis divus šī sprieduma 40. punktā
minētos iepriekšējos nosacījumus un kas vairāk nekā trīs gadus likumīgi dzīvojis uzņemošās dalībvalsts teritorijā, minētajā
valstī noteikti ir uzturēšanās tiesības, kas ir tieši pamatotas ar šo tiesību normu.
Konkrētāk, runājot par kritēriju, ko veido likumīga uzturēšanās pirms Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmajā ievilkumā
minētā sākotnējā trīs gadu laika posma beigām, no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka dažādās Lēmuma Nr. 1/80 tiesību
normās izmantotie jēdzieni ir Savienības tiesību jēdzieni, kas Eiropas Savienībā ir interpretējami vienveidīgi, ņemot vērā
attiecīgo tiesību normu būtību un mērķi, kā arī kontekstu, kādā tās iekļaujas, lai nodrošinātu to saskaņotu piemērošanu dalībvalstīs
(it īpaši skat. 1997. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑98/96
Ertanir
,
Recueil
, I‑5179. lpp., 59. punkts, kā arī 2004. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑275/02
Ayaz
, Krājums, I‑8765. lpp., 39. un 40. punkts).
Šajā ziņā atbilstoši minētā lēmuma vispārējam mērķim, proti, sociālajā jomā uzlabot noteikumus, kas ir piemērojami Turcijas
izcelsmes darba ņēmējiem un viņu ģimenes locekļiem, lai pakāpeniski īstenotu brīvu apriti (it īpaši skat. 2000. gada 16. marta
spriedumu lietā C‑329/97
Ergat
,
Recueil
, I‑1487. lpp., 43. punkts), sistēma, kas ieviesta konkrēti ar tā paša lēmuma 7. panta pirmo daļu, ir vērsta uz to, lai izveidotu
labvēlīgus apstākļus ģimenes apvienošanai uzņemošajā dalībvalstī. Sākumā, proti, pirms minētās tiesību normas pirmajā ievilkumā
paredzētā sākotnējā trīs gadu laika posma beigām, tā mērķis ir sekmēt emigrējuša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja, kas jau
likumīgi uzturas šīs valsts teritorijā, nodarbinātību un uzturēšanos uzņemošajā dalībvalstī, nodrošinot viņa ģimenes locekļu
klātbūtni šī darba ņēmēja dzīvesvietā. Pēc tam šīs pašas tiesību normas otrajā ievilkumā ir nostiprināts emigrējuša Turcijas
izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļu stāvoklis, sniedzot viņiem iespēju pašiem piekļūt šīs dalībvalsts darba tirgum, lai
tajā iegūtu neatkarību no šī darba ņēmēja un lai tādējādi nostiprinātu ilgstošu ģimenes integrāciju uzņemošajā dalībvalstī
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 33. un 34. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tiesa no tā ir secinājusi, ka ģimenes loceklim principā, ja nav leģitīmu iemeslu, ir pienākums faktiski dzīvot kopā ar emigrējušu
darba ņēmēju tikmēr, kamēr viņam pašam nav tiesību piekļūt darba tirgum, proti, līdz Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas
pirmajā ievilkumā paredzētā trīs gadu termiņa beigām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 35. punkts). Kā Tiesa to ir norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā
Kadiman
42. un 44. punktā, citādi būtu tikai gadījumā, ja objektīvi apstākļi pamatotu to, ka attiecīgais ģimenes loceklis uzņemošajā
valstī nedzīvo kopā ar emigrējušo Turcijas izcelsmes darba ņēmēju.
Tiesa šajā kontekstā ir precizējusi, ka, ņemot vērā gan Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas galveno mērķi, gan šīs tiesību
normas būtību, ģimenes apvienošanai, ar ko ir bijusi pamatota ģimenes locekļa iebraukšana uzņemošās dalībvalsts teritorijā,
ir jāizpaužas konkrēti tā, ka minētais loceklis nepārtraukti uzturas pie darba ņēmēja, par ko liecina ieinteresēto personu
kopdzīve līdz brīdim, kad ģimenes loceklim pēc trim gadiem ir iespēja dzīvot neatkarīgi no tā no vecākiem, kurš viņam ļāvis
integrēties uzņemošajā dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Ergat
, 36. punkts).
Tiesa Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmo ievilkumu ir interpretējusi arī tādējādi, ka šī tiesību norma neliedz uzņemošajai
dalībvalstij pirmos trīs gadus ģimenes locekļa uzturēšanās tiesībām izvirzīt nosacījumus, kas var garantēt, ka minētā locekļa
uzturēšanās tās teritorijā ir atbilstoša šī 7. panta pirmās daļas būtībai un mērķim (iepriekš minētais spriedums lietā
Kadiman
, 33. punkts).
Lai noteiktu precīzu šīs interpretācijas piemērojamību, ir svarīgi atgādināt loģiku, kāda piemīt līgumslēdzēju pušu ieviestajai
sistēmai, ar kuru ir pamatota Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras skaidri izriet, ka, pirmkārt, uz pirmo atļauju Turcijas izcelsmes darba ņēmēja, kas jau ir
likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū, ģimenes loceklim iebraukt un uzturēties šajā valstī principā attiecas minētās
valsts tiesību akti, jo šī kompetence izpaužas kā atļauja pievienoties šim darba ņēmējam, ko ieinteresētajai personai ir piešķīrušas
kompetentās valsts iestādes (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Ayaz
, 34. un 35. punkts).
Pirmkārt, tiklīdz ir pagājis Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmajā ievilkumā paredzētais sākotnējais trīs gadu laika
posms, dalībvalstij vairs nav tiesību izvirzīt jebkādus nosacījumus, ar kādiem Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklis
var uzturēties tās teritorijā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Ergat
, 38. punkts, un 2004. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑467/02
Cetinkaya
, Krājums, I‑10895. lpp., 30. punkts).
Attiecībā uz starpposmu ir jāuzskata, ka trīs gadu laika posmā, skaitot no attiecīgā ģimenes locekļa iespējas iebraukt un
uzturēties uzņemošās dalībvalsts teritorijā, tai ir zināma kompetence reglamentēt ieinteresētās personas uzturēšanos, kas
tomēr ir ierobežota.
Konkrētāk, kā izriet no paša iepriekš minētā sprieduma lietā
Kadiman
33. punkta formulējuma, uzņemošā dalībvalsts Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļa uzturēšanās tiesībām var izvirzīt
tikai tādus nosacījumus, kuru mērķis ir nodrošināt pilnīgu Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas mērķa ievērošanu, rūpējoties
par to, lai ieinteresētā persona nedzīvotu tās teritorijā, neievērojot šīs tiesību normas būtību un mērķi, kas ir minēti šī
sprieduma 45. punktā.
Ņemot vērā, ka šo trīs gadu laikā attiecīgā Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļiem principā, ja vien nav labvēlīgāka
režīma, kā tas ir paredzēts Lēmuma Nr. 1/80 14. panta 2. punktā, nav tiesību dzīvot neatkarīgi, veicot kādu darbu, viņu uzturēšanās
uzņemošajā dalībvalstī minētajā laika posmā ir pamatota tikai un vienīgi ar ģimenes apvienošanos, kas ļauj Turcijas darba
ņēmējam, kura dēļ viņiem ticis atļauts iebraukt un uzturēties šīs valsts teritorijā, uzturēties tajā, klātesot viņa ģimenes
locekļiem.
Tādējādi uzņemošajai dalībvalstij ir pamats pieprasīt, lai sākotnējā trīs gadu laika posmā attiecīgais ģimenes loceklis faktiski
turpinātu dzīvot kopā ar attiecīgo emigrējušo Turcijas izcelsmes darba ņēmēju.
Šai dalībvalstij savukārt nav tiesību šajā ziņā paredzēt tiesisko regulējumu, kurš atšķiras no tā, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80,
vai kurā ir noteikti nosacījumi, kas nav paredzēti šajā lēmumā. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru gan no Eiropas Savienības
tiesību pārākuma pār dalībvalsts iekšējām tiesībām, gan no tādas tiesību normas kā Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmā daļa tiešās
iedarbības izriet, ka dalībvalstij nav atļauts vienpusēji grozīt Turcijas pilsoņu pakāpeniskas integrācijas uzņemošajā dalībvalstī
sistēmas apjomu un tādējādi tām vairs nav iespējas veikt pasākumus, kas varētu apdraudēt tiesisko statusu, kurš šādiem pilsoņiem
skaidri atzīts tiesību aktos par EEK un Turcijas asociāciju (šajā ziņā skat. 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑65/98
Eyüp
,
Recueil
, I‑4747. lpp., 40. un 41. punkts, un 2002. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑188/00
Kurz
,
Recueil
, I‑10691. lpp., 66.–68. punkts, kā arī 2010. gada 4. februāra spriedumu lietā C‑14/09
Genc
, Krājums, I‑931. lpp., 36.–38. punkts).
Tā tas tieši ir gadījumā, kad runa ir par tāda veida tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamata lietā. Tādējādi tādā tiesiskajā
regulējumā, kāds ir iekļauts
Vc 2000
B2/8.3. sadaļā, ir ne tikai paredzēts noteikums, ka emigrējuša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes loceklim faktiski ir
jādzīvo kopā ar šo darba ņēmēju trīs pirmos gadus, kamēr viņš uzturas uzņemošajā dalībvalstī, bet arī noteikums, saskaņā ar
kuru tiek uzskatīts, ka apstāklis, ka pilngadīgs bērns apprecas vai izveido attiecības, pats par sevi pārrauj faktiskas ģimenes
saites. Līdz ar to šis tiesiskais regulējums pilnvaro valsts iestādes automātiski atsaukt uzturēšanās atļauju ģimenes loceklim,
kas ir šādā situācijā, kaut gan attiecīgā persona ir turpinājusi dzīvot kopā ar šo darba ņēmēju.
Tādējādi ir jākonstatē, ka šāda veida tiesiskais regulējums acīmredzami pārsniedz to pasākumu robežas, ko uzņemošā dalībvalsts
drīkst veikt saskaņā ar Lēmumu Nr. 1/80. Tādi nosacījumi, kādi ir minēti iepriekšējā punktā, nekādā ziņā nav iekļauti Lēmuma
Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā, kuras formulējums – tieši pretēji – ir vispārīgs un bez nosacījumiem, un tie arī nav pamatoti
ar šīs tiesību normas pieņemšanas pamatā esošo mērķi.
Konkrētāk, attiecībā uz situāciju, kādā ir tāds ģimenes loceklis kā prasītāja pamata lietā, no iesniedzējtiesas secinājumiem
izriet, ka kopš F. Pehlivanai dotās atļaujas iebraukt un uzturēties Nīderlandes teritorijā 1999. gadā līdz 2005. gada 1. aprīlim,
kad viņa pameta ģimenes dzīvesvietu, lai apmestos uz dzīvi citā adresē, viņa nekad nav dzīvojusi atsevišķi, pārtraucot dzīvot
vienā mājsaimniecībā kopā ar saviem vecākiem, kuri likumīgi uzturas uzņemošajā dalībvalstī un no kuriem vismaz viens ir bijis
likumīgi nodarbināts šīs valsts darba tirgū.
Tādējādi no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka šajā gadījumā F. Pehlivana uzņemošajā dalībvalstī bez pārtraukuma
ir uzturējusies vairāk nekā trīs gadus, pilnībā ievērojot Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzētās prasības, kā arī
mērķi, kas ir šīs tiesību normas pamats, proti, nodrošināt ģimenes apvienošanos.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka ieinteresētā persona vienmēr likumīgi ir dzīvojusi Nīderlandes teritorijā minētās tiesību
normas nozīmē. Tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, F. Pehlivanas uzturēšanās tiesības uzņemošajā valstī katrā
ziņā nekādi neietekmē laulība, ko viņa noslēgusi pirms šīs pašas tiesību normas pirmajā ievilkumā paredzētā trīs gadu laika
posma beigām, jo šī laulība šajā gadījumā nav pārtraukusi ieinteresētās personas faktisko kopdzīvi ar šo Turcijas izcelsmes
darba ņēmēju, ar kura starpniecību viņai tika ļauts iebraukt un uzturēties šīs dalībvalsts teritorijā saistībā ar ģimenes
apvienošanos.
Šī interpretācija turklāt ir saderīga ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes
loceklis, kas izpilda Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmajā daļā paredzētos nosacījumus, tiesības, kas viņam ir atzītas šajā tiesību
normā, var zaudēt tikai divos gadījumos, proti, vai nu tad, ja emigrējušā Turcijas pilsoņa klātbūtne uzņemošās dalībvalsts
teritorijā viņa personīgās uzvedības dēļ rada reālu un būtisku apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai
vai veselībai tā paša lēmuma 14. panta 1. punkta nozīmē, vai arī tad, ja ieinteresētā persona uz ilgāku laiku un bez leģitīma
iemesla ir atstājusi šīs valsts teritoriju (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Bozkurt
, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētāk, kā Tiesa to jau ir atzinusi un pretēji tam, kas ir paredzēts pamata lietā aplūkojamajā tiesiskajā regulējumā, no
tā izriet, ka apstāklis, ka strīdīgajā brīdī ieinteresētā persona ir pilngadīga, nekādā veidā neietekmē tiesības, ko viņa
ir ieguvusi saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmo daļu (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Ergat
, 26. un 27. punkts, kā arī 2006. gada 16. februāra spriedumu lietā C‑502/04
Torun
, Krājums, I‑1563. lpp., 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
No visiem šiem apsvērumiem ir jāsecina, ka tādos apstākļos, kādi tiek aplūkoti pamata lietā, laulībai, ko Turcijas izcelsmes
darba ņēmēja ģimenes loceklis ir noslēdzis pirms Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmajā ievilkumā paredzētā trīs gadu
laika posma beigām, nav nekādas nozīmes saistībā ar uzturēšanās tiesību saglabāšanos personai, kam tās ir piešķirtas, ja vien
visā šajā laika posmā šī persona faktiski dzīvo kopā ar šo darba ņēmēju. Tādējādi attiecīgajai dalībvalstij šajā gadījumā
nebija pamata apšaubīt uzturēšanās tiesības, kas prasītājai pamata lietā izriet no Savienības tiesībām, un valsts tiesām tās
ir pilnībā jāpiemēro, kā arī jāaizsargā tiesības, kas tajās ir tieši piešķirtas privātpersonām, nepiemērojot jebkuru tiesību
normu, kas, iespējams, ir pretrunā minētās valsts tiesiskajam regulējumam (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Eyüp
, 42. punkts, un lietā
Kurz
, 69. punkts).
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka iepriekšējā punktā sniegtā interpretācija nav nesaderīga ar 1970. gada 23. novembrī parakstītā
[Asociācijas līguma] Papildprotokola 59. panta prasībām. Tādu pašu iemeslu dēļ kā tie, kurus Tiesa ir izklāstījusi 2007. gada
18. jūlija sprieduma lietā C‑325/05
Derin
(Krājums, I‑6495. lpp.) 62.–67. punktā, 2007. gada 4. oktobra sprieduma lietā C‑349/06
Polat
(Krājums, I‑8167. lpp.) 21. punktā, kā arī iepriekš minētā sprieduma lietā
Bozkurt
45. punktā, emigrējuša Turcijas izcelsmes darba ņēmēja ģimenes locekļa stāvoklis, ņemot vērā būtiskās atšķirības starp to
attiecīgajām juridiskajām situācijām, nav salīdzināms ar dalībvalsts pilsoņa ģimenes locekļa stāvokli (šajā ziņā skat. 2010. gada
21. janvāra spriedumu lietā C‑462/08
Bekleyen
, Krājums, I‑563. lpp., 37., 38. un 43. punkts).
Tādējādi, ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Lēmuma Nr. 1/80 7. panta pirmās daļas pirmais
ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–        šī tiesību norma nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ģimenes loceklis, kam attiecīgi ir atļauts
pievienoties emigrējušam Turcijas izcelsmes darba ņēmējam, kurš jau ir likumīgi nodarbināts šīs valsts darba tirgū, zaudē
tiesības, kas pamatotas ar ģimenes apvienošanos saskaņā ar to pašu tiesību normu, tikai tāpēc, ka pēc pilngadības sasniegšanas
noslēdz laulību, kaut arī turpina dzīvot kopā ar šo darba ņēmēju pirmos trīs gadus, kamēr uzturas uzņemošajā dalībvalstī;
–        Turcijas pilsonim, piemēram, prasītājai pamata lietā, uz kuru attiecas minētā tiesību norma, ir pamats pieprasīt uzturēšanās
tiesības uzņemošajā dalībvalstī, pamatojoties uz šo tiesību normu, lai gan viņš ir apprecējies pirms minētās pirmās daļas
pirmajā ievilkumā paredzētā trīs gadu laika posma beigām, ja visā šajā laika posmā viņš faktiski ir dzīvojis kopā ar emigrējušo
Turcijas izcelsmes darba ņēmēju, ar kura starpniecību viņam tika ļauts iebraukt un uzturēties šīs dalībvalsts teritorijā saistībā
ar ģimenes apvienošanos.
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz pārējiem iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem vairs nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Asociācijas padomes, kas nodibināta ar Nolīgumu, ar kuru izveido asociāciju starp Eiropas Ekonomikas Kopienu un Turciju, 1980. gada
19. septembra Lēmuma Nr. 1/80 par asociācijas izveidošanu 7. panta pirmās daļas pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi,
ka:
–
šī tiesību norma nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ģimenes loceklis, kam attiecīgi ir atļauts
pievienoties emigrējušam Turcijas izcelsmes darba ņēmējam, kurš jau ir likumīgi nodarbināts šīs valsts darba tirgū, zaudē
tiesības, kas pamatotas ar ģimenes apvienošanos saskaņā ar to pašu tiesību normu, tikai tāpēc, ka pēc pilngadības sasniegšanas
noslēdz laulību, kaut arī turpina dzīvot kopā ar šo darba ņēmēju pirmos trīs gadus, kamēr uzturas uzņemošajā dalībvalstī;
–
Turcijas pilsonim, piemēram, prasītājai pamata lietā, uz kuru attiecas minētā tiesību norma, ir pamats pieprasīt uzturēšanās
tiesības uzņemošajā dalībvalstī, pamatojoties uz šo tiesību normu, lai gan viņš ir apprecējies pirms minētās pirmās daļas
pirmajā ievilkumā paredzētā trīs gadu laika posma beigām, ja visā šajā laika posmā viņš faktiski ir dzīvojis kopā ar emigrējušo
Turcijas izcelsmes darba ņēmēju, ar kura starpniecību viņam tika ļauts iebraukt un uzturēties šīs dalībvalsts teritorijā saistībā
ar ģimenes apvienošanos.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.