CELEX: 62007TJ0039
Konkurencija
Karteliai
Butadieno kaučiuko ir stireno-butadieno kaučiuko, gauto emulsinės polimerizacijos būdu, rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Baudos
Pažeidimo sunkumas
Sunkinančios aplinkybės

Ginčo aplinkybės
2006 m. lapkričio 29 d. sprendimu C(2006) 5700 galutinis (byla COMP/F/38.638 – Butadieno kaučiukas ir stireno‑butadieno kaučiukas,
gautas emulsinės polimerizacijos būdu, toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Bendrijų Komisija konstatavo, kad dalyvaudamos
minėtų produktų rinkos kartelyje kelios įmonės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo
53 straipsnį.
Ginčijamas sprendimas skirtas šioms įmonėms:
–
Bayer AG
, įsikūrusiai Lėverkuzene (Vokietija),
–
The Dow Chemical Company
, įsikūrusiai Midlande, Mičigane (Jungtinės Amerikos Valstijos) (toliau –
Dow Chemical
),
–
Dow Deutschland Inc.
, įsikūrusiai Švalbache (Vokietija),
–
Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH
(buvusi
Dow Deutschland GmbH & Co. OHG
), įsikūrusiai Švalbache,
–
Dow Europe
, įsikūrusiai Horgene (Šveicarija),
–
Eni SpA
, įsikūrusiai Romoje (Italija),
–
Polimeri Europa SpA
, įsikūrusiai Brindizyje (Italija) (toliau –
Polimeri
),
–
Shell Petroleum NV
, įsikūrusiai Hagoje (Nyderlandai),
–
Shell Nederland BV
, įsikūrusiai Hagoje,
–
Shell Nederland Chemie BV
, įsikūrusiai Roterdame (Nyderlandai),
–
Unipetrol a.s.
, įsikūrusiai Prahoje (Čekijos Respublika),
–
Kaučuk a.s.
, įsikūrusiai Kralupuose prie Vltavos (Čekijos Respublika),
–
Trade‑Stomil sp. z o.o.
, įsikūrusiai Lodzėje (Lenkija) (toliau –
Stomil
).
Įmones
Dow Deutschland
,
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
ir
Dow Europe
tiesiogiai ar netiesiogiai visiškai kontroliuoja
Dow Chemical
(toliau kartu vadinamos
Dow
) (ginčijamo sprendimo 16–21 konstatuojamosios dalys).
Su nagrinėjamais produktais susijusią
Eni
veiklą iš pradžių vykdė
EniChem Elastomeri Srl
, kurią netiesiogiai kontroliavo
Eni
per dukterinę bendrovę
EniChem SpA
(toliau –
EniChem SpA
). 1997 m. lapkričio 1 d.
EniChem Elastomeri
buvo prijungta prie
EniChem SpA
.
Eni
kontroliavo 99,97 %
EniChem SpA
. 2002 m. sausio 1 d.
EniChem SpA
savo strateginę cheminę veiklą (įskaitant veiklą, susijusią su butadieno kaučiuku ir stireno‑butadieno kaučiuku, gautu emulsinės
polimerizacijos būdu) perdavė jai 100 % priklausančiai dukterinei bendrovei
Polimeri
. Nuo 2002 m. spalio 21 d.
Eni
tiesiogiai ir visiškai kontroliavo
Polimeri
. 2003 m. gegužės 1 d.
EniChem SpA
pakeitė pavadinimą į
Syndial SpA
(ginčijamo sprendimo 26–32 konstatuojamosios dalys). Ginčijamame sprendime pavadinimą „EniChem“ Komisija vartoja turėdama
omenyje visas
Eni
priklausančias bendroves (toliau –
EniChem
) (ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis).

Shell Nederland Chemie
yra
Shell Nederland
, kurią visiškai kontroliuoja
Shell Petroleum
, dukterinė bendrovė (ginčijamo sprendimo 38–40 konstatuojamosios dalys).

Kaučuk
buvo įkurta 1997 m., susijungus
Kaučuk Group a.s.
ir
Chemopetrol Group a.s.
1997 m. liepos 21 d.
Unipetrol
įgijo visą susijungusių įmonių turtą, teises ir įsipareigojimus.
Unipetrol
priklauso 100 %
Kaučuk
akcijų (ginčijamo sprendimo 45 ir 46 konstatuojamosios dalys). Be to, remiantis ginčijamu sprendimu,
Tavorex s.r.o.
(toliau –
Tavorex
), įsteigta Čekijos Respublikoje, atstovavo
Kaučuk
(ir jos pirmtakei
Kaučuk Group
) vykdant eksportą nuo 1991 m. iki 2003 m. vasario 28 d. Ginčijamame sprendime taip pat pažymėta, kad nuo 1996 m.
Tavorex
atstovavo
Kaučuk
Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimuose (ginčijamo sprendimo 49 konstatuojamoji dalis).
Remiantis ginčijamu sprendimu, apie 30 metų, bent iki 2001 m.,
Stomil
atstovavo Lenkijos gamintojai
Chemical Company Dwory S.A.
(toliau –
Dwory
), jai vykdant eksporto veiklą. Ginčijamame sprendime taip pat pažymėta, kad nuo 1997 iki 2000 m.
Stomil
atstovavo
Dwory
Europos sintetinio kaučiuko asociacijos susitikimuose (ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamoji dalis).
Laikoma, kad pažeidimas buvo vykdomas nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Bayer
,
Eni
ir
Polimeri
atveju), nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d. (
Shell Petroleum
,
Shell Nederland
ir
Shell Nederland Chemie
atveju), nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Dow Chemical
atveju), nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2001 m. lapkričio 27 d. (
Dow Deutschland
atveju), nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Unipetrol
ir
Kaučuk
atveju), nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2000 m. vasario 22 d. (
Stomil
atveju), nuo 2001 m. vasario 22 d. iki 2002 m. vasario 28 d. (
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
atveju) ir nuo 2001 m. lapkričio 26 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. (
Dow Europe
atveju) (ginčijamo sprendimo 476–485 konstatuojamosios dalys ir rezoliucinės dalies 1 straipsnis).
Butadieno kaučiukas (toliau – BK) ir stireno‑butadieno kaučiukas, gautas emulsinės polimerizacijos būdu (toliau – SBK), yra
sintetiniai kaučiukai, iš esmės naudojami padangų gamyboje. Šie du produktai pakeičiami tarpusavyje ir su kitais sintetiniais
bei natūraliu kaučiuku (ginčijamo sprendimo 3–6 konstatuojamosios dalys).
Be ginčijamame sprendime paminėtų gamintojų, ribotą BK ir SBK kiekį EEE teritorijoje pardavė kiti Azijoje ir rytų Europoje
įsikūrę gamintojai. Be to, didelę BK dalį tiesiogiai gamina dideli padangų gamintojai (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji
dalis).
2002 m. gruodžio 20 d.
Bayer
susisiekė su Komisijos tarnybomis ir išreiškė norą bendradarbiauti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir
baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau –
pranešimas dėl bendradarbiavimo) dėl BK ir SBK. Kiek tai susiję su SBK,
Bayer
žodžiu apibūdino pagal kartelį vykdomą veiklą. Šis žodinis pareiškimas buvo įrašytas į magnetinę juostą (ginčijamo sprendimo
67 konstatuojamoji dalis).
2003 m. sausio 14 d.
Bayer
žodžiu apibūdino su BK susijusią pagal kartelį vykdomą veiklą. Šis žodinis pareiškimas buvo įrašytas į magnetinę juostą.
Bayer
taip pat pateikė Europos sintetinio kaučiuko asociacijos BK komiteto susitikimų protokolų (ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamoji
dalis).
2003 m. vasario 5 d. Komisija pranešė
Bayer
apie savo sprendimą suteikti jai sąlyginį atleidimą nuo baudos (ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamoji dalis).
2003 m. kovo 27 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio
[EB 81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 8 t., p. 3), 14 straipsnio
3 dalimi, atliko patikrinimą
Dow Deutschland

& Co
. patalpose (ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2003 m. rugsėjo mėn. iki 2006 m. liepos mėn. ginčijamame sprendime nurodytoms įmonėms Komisija nusiuntė kelis prašymus
pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl
konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsnį (ginčijamo sprendimo 71 konstatuojamoji dalis).
2003 m. spalio 16 d.
Dow Deutschland
ir
Dow Deutschland

& Co
susitiko su Komisijos tarnybomis ir išreiškė norą bendradarbiauti pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo. Šiame susitikime
buvo žodžiu apibūdinta su BK ir SBK susijusi kartelio veikla. Šis žodinis apibūdinimas buvo įrašytas. Taip pat perduota medžiaga,
kurioje buvo su karteliu susiję dokumentai (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis).
2005 m. kovo 4 d.
Dow Deutschland
buvo informuota apie Komisijos ketinimą sumažinti jos baudą nuo 30 iki 50 % (ginčijamo sprendimo 73 konstatuojamoji dalis).
2005 m. birželio 7 d. Komisija pradėjo procedūrą ir nusiuntė ginčijamo sprendimo adresatėms, išskyrus
Unipetrol
ir
Dwory
, pirmąjį pranešimą apie kaltinimus. Pirmasis pranešimas apie kaltinimus taip pat buvo skirtas
Tavorex
, tačiau šiai įmonei jis nebuvo perduotas, nes nuo 2004 m. spalio mėn. buvo vykdoma jos bankroto procedūra. Taigi procedūra
jos atžvilgiu buvo nutraukta (ginčijamo sprendimo 49 ir 74 konstatuojamosios dalys).
Suinteresuotosios įmonės pateikė rašytines pastabas dėl šio pirmojo pranešimo apie kaltinimus (ginčijamo sprendimo 75 konstatuojamoji
dalis). Komisijos patalpose jos taip pat turėjo galimybę susipažinti su bylos medžiaga, įrašyta į kompaktinę plokštelę, žodiniais
pareiškimais ir su tuo susijusiais dokumentais (ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamoji dalis).
2005 m. lapkričio 3 d.
Manufacture française des pneumatiques Michelin
(toliau –
Michelin
) paprašė leisti įstoti į bylą. 2006 m. sausio 13 d. ji pateikė rašytinius komentarus (ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamoji
dalis).
2006 m. balandžio 6 d. Komisija priėmė antrąjį ginčijamo sprendimo adresatėms skirtą pranešimą apie kaltinimus. Šiuo klausimu
suinteresuotos įmonės pateikė rašytines pastabas (ginčijamo sprendimo 84 konstatuojamoji dalis).
2006 m. gegužės 12 d.
Michelin
pateikė skundą pagal 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [EB] 81
ir 82 straipsnius tvarkos (OL L 123, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 5 straipsnį (ginčijamo
sprendimo 85 konstatuojamoji dalis).
2006 m. birželio 22 d. ginčijamo sprendimo adresatės, išskyrus
Stomil
, ir
Michelin
dalyvavo Komisijos surengtoje apklausoje (ginčijamo sprendimo 86 konstatuojamoji dalis).
Neturėdama pakankamų
Dwory
dalyvavimo kartelyje įrodymų Komisija nusprendė nutraukti procedūrą jos atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji
dalis). Komisija taip pat nusprendė nutraukti procedūrą
Syndial
atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamoji dalis).
Be to, nors iš pradžių buvo naudojami du skirtingi (vienas BK, o kitas SBK atveju) bylų numeriai (COMP/E‑1/38.637 ir COMP/E‑1/38.638),
po to, kai buvo priimtas pirmasis pranešimas apie kaltinimus, Komisija naudojo vieną numerį (COMP/F/38.638) (ginčijamo sprendimo
90 ir 91 konstatuojamosios dalys).
Administracinė procedūra buvo baigta 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijai priėmus ginčijamą sprendimą.
Pagal ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnį toliau išvardytos įmonės, nurodytais laikotarpiais dalyvaudamos
viename tęstiniame susitarime, kuriuo jos susitarė nustatyti tikslines kainas, pasidalyti klientus agresyvios konkurencijos
atsisakymo susitarimais ir keistis svarbia informacija apie kainas, konkurentus ir klientus BK bei SBK sektoriuose, pažeidė
EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį:
a)
Bayer
– nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
b)
Dow Chemical –
nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
Dow Deutschland –
nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2001 m. lapkričio 27 d.;
Dow Deutschland Anlagengesellschaft –
nuo 2001 vasario 22 d. iki 2002 m. vasario 28 d.;
Dow Europe –
nuo 2001 m. lapkričio 26 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
c)
Eni –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
Polimeri –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
d)
Shell Petroleum –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d.;
Shell Nederland
– nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d.;
Shell Nederland Chemie –
nuo 1996 m. gegužės 20 d. iki 1999 m. gegužės 31 d.;
e)
Unipetrol –
nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
Kaučuk
nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d.;
f)
Stomil –
nuo 1999 m. lapkričio 16 d. iki 2000 m. vasario 22 d.
Remdamasi ginčijamame sprendime konstatuotomis faktinėmis aplinkybėmis ir atliktais teisiniais vertinimais, Komisija skyrė
suinteresuotosioms įmonėms baudas, kurios buvo apskaičiuotos pagal Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį
ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės) ir pranešime dėl bendradarbiavimo aprašytą metodą.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 straipsniu buvo skirtos tokios baudos:
a)
Bayer
– 0 EUR;
b)
Dow Chemical
– 64,575 mln. EUR, kurių:
i)       60,27 mln. EUR solidariai su
Dow Deutschland
;
ii)      47,355 mln. EUR solidariai su
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
ir
Dow Europe
;
c)
ENI
ir
Polimeri
solidariai – 272,25 mln. EUR;
d)
Shell Petroleum
,
Shell Nederland
ir
Shell Nederland Chemie
solidariai – 160,875 mln. EUR;
e)
Unipetrol
ir
Kaučuk
solidariai – 17,55 mln. EUR;
f)
Stomil
– 3,8 mln. EUR.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsniu 1 straipsnyje išvardytoms įmonėms nurodoma nedelsiant nutraukti, jeigu
jos to dar nepadarė, tame pačiame straipsnyje nurodytus pažeidimus ir ateityje susilaikyti nuo bet kokių 1 straipsnyje aprašytų
veiksmų ar elgesio, taip pat nuo bet kokių priemonių, kurių tikslas ar poveikis yra toks pats.

Procesas ir šalių reikalavimai
2007 m. vasario 16 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje gautu pareiškimu
Eni
pareiškė šį ieškinį.
2009 m. kovo 31 d. Bendrojo Teismo pirmininko sprendimu N. Wahl buvo paskirtas į kolegiją, nes vienas iš jos narių negalėjo
vykdyti savo pareigų.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, teismas paprašė
šalių atsakyti į tam tikrus klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus. Šalys šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
Šalių žodiniai argumentai ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu užduotus klausimus buvo išklausyti 2009 m. spalio 12 d. posėdyje.

Eni
Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek juo ši bendrovė pripažinta atsakinga už veiksmus, už kuriuos skirta nagrinėjama bauda,
–        nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti arba sumažinti ginčijamo sprendimo 2 straipsniu jai skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Eni
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Eni
savo reikalavimus grindžia dviem ieškinio pagrindais. Pirmuoju pagrindu
Eni
priekaištauja Komisijai dėl to, kad ši pripažino ją atsakinga už pažeidimą. Antruoju pagrindu
Eni
teigia, kad Komisija klaidingai nustatė baudos dydį.
A –
Dėl reikalavimo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą
1.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu pažeidimo inkriminavimu Eni

Eni
nurodo, kad, remiantis ginčijamu sprendimu, tuo atveju, kai yra turima 100 % bendrovės kapitalo, preziumuojama, jog patronuojanti
bendrovė daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams, o tai reiškia, kad ši dukterinė bendrovė neturi realaus savarankiškumo
priimdama sprendimus dėl savo komercinės politikos. Tokiu atveju, kaip ginčijamą sprendimą aiškina
Eni
, įrodinėjimo pareiga perkeliama, nes tuomet atitinkama įmonė turi įrodyti, kad su visišku kapitalo kontroliavimu susijusi
prezumpcija yra nepagrįsta.
Pirmąjį
Eni
ieškinio pagrindą sudaro keturios dalys. Pirmąja dalimi
Eni
teigia, kad Komisija taikė klaidingą patronuojančios bendrovės atsakomybės vertinimo kriterijų. Antrąja dalimi
Eni
tvirtina, kad Komisija klaidingai konstatavo, jog ji yra objektyviai atsakinga. Trečiąja dalimi
Eni
nurodo, kad per administracinę procedūrą ji pateikė įrodymų, kurie turėjo leisti Komisijai manyti, jog ji nedarė įtakos
Syndial
/
Polimeri
komercinei politikai. Ketvirtąja dalimi
Eni
teigia, kad Komisija pažeidė ribotos kapitalo bendrovių atsakomybės principą ir bendruosius principus atsakomybės srityje.
a)     Dėl pirmosios dalies, susijusios su klaidingu pažeidimo inkriminavimo sąlygų taikymu
Šalių argumentai

Eni
nurodo, kad konkurencijos taisyklių pažeidimo įrodinėjimo pareiga tenka Komisijai (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo
sprendimas
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417 ir Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnis) ir teigia, kad požiūris, kurio ši institucija laikosi
ginčijamame sprendime, prieštarauja teismo ir jos pačios praktikai.
Kalbėdama apie teismo praktiką,
Eni
visų pirma pateikia nuorodą į sprendimą, Bendrojo Teismo priimtą byloje
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, T‑354/94, Rink. p. II‑2111), ir sprendimą, kurį apeliaciniame procese priėmė Teisingumo Teismas (2000 m. lapkričio 16 d.
Teisingumo Teismo sprendimas
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, toliau – Sprendimas
Stora
), ir teigia, kad šie sprendimai patvirtina principą, pagal kurį už dukterinės bendrovės veiksmus ją patronuojanti bendrovė
gali būti pripažinta atsakinga tik, kai dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje, bet iš esmės
laikosi nurodymų, kuriuos jai pateikia patronuojanti bendrovė (minėtas Sprendimas
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
). Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas patvirtino, kad vien kapitalo kontroliavimo aplinkybė negali lemti atsakomybės
už konkurencijos taisyklių pažeidimus (minėtas Sprendimas
Stora
).
Eni
taip pat pateikia nuorodą į generalinio advokato J. Mischo išvadą minėtam Sprendimui
Stora
(Rink. p. I‑9928), į kurią Teisingumo Teismas atsižvelgė. Toje byloje ieškovės veiksmai per administracinę procedūrą ir jos
dalyvavimas kelių grupės
Stora
bendrovių kartelyje leido daryti išvadą, jog to, kad
Stora
valdo 100 % savo dukterinių bendrovių kapitalo, pakanka tam, kad ji būtų pripažinta atsakinga už jų veiksmus. Tuo remdamasi
Eni
daro išvadą, kad tik esant labai ypatingoms ir bet kuriuo atveju papildomoms aplinkybėmis būtų įmanoma įrodyti grupei vadovaujančios
bendrovės atsakomybę, nesant reikalo atlikti kitų tyrimų tam, kad būtų nustatyta, ar ji iš tiesų darė lemiamą įtaką savo dukterinės
bendrovės veiksmams, kuriais pažeidžiamas EB 81 straipsnis.
Teisingumo Teismas panašių išvadų priėjo vėlesnėse bylose, kuriose iškilo analogiškas klausimas. Šiuo atžvilgiu
Eni
pateikia nuorodą į 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Aristrain prieš Komisiją
(C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005) ir 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
(C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425). Nors šie sprendimai yra susiję su bendrovėmis,
kurias patronuoja ta pati bendrovė, jie yra reikšmingi tiek, kiek jais patvirtinama, kad norėdama nustatyti, kuris juridinis
asmuo yra atsakingas grupėje, Komisija turi išsamiai išnagrinėti visus šios grupės įmonių tarpusavio ryšius.
Eni
taip pat pateikia nuorodą į 2006 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Cassa di Risparmio di Firenze ir kt.
(C‑222/04, Rink. p. I‑289). Priešingai nei teigia Komisija, šis sprendimas nėra nepalankus
Eni
pozicijai. Jis patvirtina, kad paprasčiausias viso kapitalo turėjimas nereiškia, kad iš tiesų yra daroma įtaka valdymui.
Bendrasis Teismas taip pat nenusprendė, kad viso bendrovės, kuri iš tikrųjų padarė konkurencijos taisyklių pažeidimus, kapitalo
turėjimas savaime leidžia pripažinti patronuojančios bendrovės atsakomybę, nesant kitų įrodymų, patvirtinančių, jog ši bendrovė
iš tiesų pasinaudojo įgaliojimais, kuriuos jai suteikia kapitalo turėjimas. Šiuo atžvilgiu
Eni
mini kelis „požymius“, leidžiančius patvirtinti prezumpciją, susijusią su kapitalo turėjimu, kuriuos Bendrasis Teismas identifikavo
tam tikrose bylose.

Eni
pripažįsta, kad dviejuose neseniai priimtuose sprendimuose Bendrasis Teismas konstatavo, jog tuo atveju, kai patronuojanti
bendrovė visiškai kontroliuoja savo dukterinę bendrovę, padariusią pažeidimą, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti
bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės bendrovės veiksmams, taigi patronuojanti bendrovė turi paneigti šią
prezumpciją pateikdama įrodymus, patvirtinančius jos dukterinės bendrovės savarankiškumą (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimas
Avebe prieš Komisiją
, T‑314/01, Rink. p. II‑3085 ir Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑330/01, Rink. p. II‑3389). Tačiau atidžiai skaitant šiuos du sprendimus matyti, kad Komisijos sprendimai, kuriais patronuojančios
bendrovės pripažintos atsakingomis už konkurencijos teisės pažeidimus, padarytus jų dukterinių bendrovių, šiuo atžvilgiu buvo
pripažinti teisėtais tik atsižvelgiant į tam tikrus konkretesnius įrodymus, kurie,
Eni
manymu, yra susiję ne tik su kapitalo turėjimu.
Kiek tai susiję su 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Jungbunzlauer prieš Komisiją
(T‑43/02, Rink. p. II‑3435), kurį Komisija mini savo rašytinėse pastabose, atsakomybės prezumpcijos klausimas jame buvo paliestas
tik papildomai ir tik turint tikslą patvirtinti, kad tai netaikoma nagrinėjamu atveju. Be to,
Eni
pabrėžia, kad patronuojanti bendrovė
Jungbunzlauer Holding AG
nedalyvavo darant pažeidimą, už kurį paskirta sankcija, nors jai priklausė visas ieškovės toje byloje ir
Jungbunzlauer GmbH
kapitalas.
Tuo remdamasi
Eni
daro išvadą, kad atsižvelgiant, be kita ko, į šio sprendimo 45 punkte minėtą Sprendimą
Avebe prieš Komisiją
, patronuojančios bendrovės „lemiamos įtakos“, daromos visiškai kontroliuojamai jos dukterinei bendrovei, prezumpcija gali
būti taikoma tik, jeigu, be viso kapitalo turėjimo, yra kitų „pakankamai svarbių požymių“. Bet kuriuo atveju, atitinkama bendrovė
visada turi galimybę „paneigti šią prezumpciją, per administracinę procedūrą Komisijai pateikdama pakankamų įrodymų“ (šio
sprendimo 45 punkte minėtas Sprendimas
Akzo Nobel prieš Komisiją
).

Eni
požiūris, jos manymu, taip pat buvo patvirtintas 2007 m. balandžio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
(T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ir T‑136/02, Rink. p. II‑947). Šiame sprendime
aiškiai nurodoma, kad Komisijos teiginys, jog vien prezumpcija, susijusi su viso kapitalo turėjimu, leidžia konstatuoti patronuojančios
bendrovės atsakomybę, nėra teisiškai pagrįstas. Žinoma, viso kapitalo turėjimas gali būti lemiamos įtakos požymis, tačiau
vien to nepakanka, kad būtų įrodyta tokia įtaka. Remiantis šiuo sprendimu, tokiu atveju, be kontroliuojamo kapitalo dalies,
vis dar reikia papildomų įrodymų.
Kalbėdama apie ankstesnę Komisijos sprendimų priėmimo praktiką
Eni
pažymi, kad prieš priimant 2005 m. sausio 19 d. Komisijos sprendimą dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE 53 straipsnį
(byla COMP/E‑1/37.773 –
AMCA
, toliau – Sprendimas
AMCA
), bendrovės atsakomybė už EB 81 straipsnio pažeidimą niekada nebuvo pripažįstama vien dėl kitos bendrovės kontroliavimo.
Nesant kitų įrodymų, Komisija nepripažindavo ir nepraplėsdavo grupei vadovaujančios bendrovės atsakomybės.

Eni
konkrečiai remiasi 2003 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimu dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE 53 straipsnį (byla COMP/E‑1/38.240 –
Pramoniniai vamzdžiai) (santrauka OL L 125, 2004, p. 50), taip pat 2004 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimu (byla COMP
/
C.38.238/B.2 – Žaliavinis tabakas – Ispanija) ir 2005 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimu (byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis
tabakas – Italija) dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį.
Eni
primena pamokas, kurias ji išmoko iš šių sprendimų, išsamiai išnagrinėtų pateikiant antrąjį pranešimą apie kaltinimus.
Iš šių sprendimų matyti, jog Komisija savo praktikoje neabejotinai, bent jau iki 2005 m., nesuteikė lemiamos reikšmės aplinkybei,
kad patronuojančiai bendrovei priklauso visas įmonės, kuri iš tikrųjų dalyvavo darant pažeidimą, kapitalas, siekdama nustatyti,
kokią įtaką ji darė šios dukterinės bendrovės komercinei politikai. 100 % ar beveik 100 % kapitalo turėjimas „palengvina“
Komisijos įrodinėjimo pareigą, tačiau dėl to ši pareiga niekuomet neišnyksta. Toliau
Eni
mini įrodymus, kuriems Komisija pripažino ypatingą reikšmę kitose sprendimuose. Nė vieno iš šių įrodymų nėra
Eni
ir
Polimeri
ar
Syndial
siejančiuose ryšiuose.
Be to,
Eni
teigia žinanti teismo praktiką, kurioje, sprendžiant dėl baudų konkurencijos srityje taikymo, buvo atmesti prieštaravimai,
grindžiami ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika. Tačiau Bendrasis Teismas pažymėjo, kad net taikydama šią nuostatą
(konkrečiu atveju – Reglamento Nr. 17 15 straipsnį) kiekvienoje byloje Komisija turi laikytis bendrųjų teisės principų, tarp
kurių yra vienodo požiūrio principas, išaiškintas Bendrijos teismų (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑59/02, Rink. p. II‑3627). Taigi diskrecija, kuria Komisija ketina pasinaudoti, taip pat yra ribojama, nes turi būti laikomasi
bendrųjų principų. Be to, reikia skirti baudos dydžio nustatymą, kurio atžvilgiu Komisija turi diskreciją, nuo teisės subjekto
ar subjektų, atsakingų už pažeidimą, identifikavimo. Pastaruoju atveju Komisija diskrecijos neturi. Tai patvirtina generalinės
advokatės J. Kokott išvada 2007 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimui
ETI ir kt.
(C‑280/06, Rink. p. I‑10893, I‑10896). Taigi ji negali remtis tokia diskrecija tam, kad nepaisytų savo ankstesnės sprendimų
priėmimo praktikos. Galiausiai
Eni
pažymi, kad Komisijos praktikos pakeitimas nėra tinkamai ir konkrečiai motyvuotas, o to reikalaujama, kai institucija ketina
nukrypti nuo ankstesnės nusistovėjusios praktikos.
Eni
mano, kad juo labiau šiuo atveju tokie motyvai turėjo būti nurodyti, nes šios naujos gairės lemia teisės subjektų, kurie
visiškai nedalyvavo darant pažeidimus, už kuriuos skirtos sankcijos, atsakomybės pripažinimą (1994 m. balandžio 28 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimas
AWS Benelux prieš Komisiją
, T‑38/92, Rink. p. II‑211).
Apibendrindama
Eni
teigia, kad tiek, kiek Komisija remiasi vien lemiamos įtakos, kurią
Eni
darė
Polimeri
dėl to, kad jai priklausė 100 % minėtos bendrovės kapitalo, prezumpcija tam, kad pripažintų
Eni
atsakomybę už veiksmus, kuriais kaltinama, ši institucija pažeidė principus, susijusius su patronuojančių bendrovių atsakomybe
už jų dukterinių bendrovių padarytus pažeidimus, apibrėžtus Bendrijos teismo praktikoje dėl EB 81 ir 82 straipsnių, ir Reglamento
Nr. 1/2003 2 straipsnį, pagal kurį Komisijai tenka pareiga įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimus.
Kalbėdama apie ginčijamame sprendime esančius „kitus įrodymus“, kuriais Komisija remiasi savo rašytinėse pastabose,
Eni
visų prima nurodo, kad hierarchiniai ryšiai, apie kuriuos kalbama, buvo apriboti dukterinėmis bendrovėmis ir nesiekė valdymo
grandinėje aukščiau esančių bendrovių. Komisija tik pažymėjo, kad patronuojanti bendrovė naudojosi įprastomis prerogatyvomis,
susijusiomis su valdybos skyrimu. Taigi tai nėra su kontrole nesusijęs veiksnys. Be to, tai, kad
Eni
niekuomet neatskyrė su chemijos sektoriumi susijusios savo veiklos, taip pat nėra toks veiksnys. Beje, tokio beprasmio teiginio
ginčijamame sprendime nėra. Galiausiai, kiek tai susiję su Komisijos minimomis „sisteminėmis reorganizacijomis“, jos ginčijamame
sprendime nurodytos siekiant užginčyti pačios
Eni
nurodyto veiksnio reikšmę. Be to, šios reorganizacijos parodo, kad ne esminę veiklą, įskaitant cheminę veiklą, toliau vykdė
skirtingos bendrovės, skirtingai nei kitų sektorių atveju.
Komisija prašo atmesti pirmojo ieškinio pagrindo pirmąją dalį. Iš esmės ji mano, jog tuo atveju, kai patronuojančiai bendrovei
priklauso 100 % dukterinės bendrovės kapitalo, egzistuoja prezumpcija, kad patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką savo
dukterinės bendrovės veiksmams.
Bendrojo Teismo vertinimas
Komisija ginčijamame sprendime pažymi, kad patronuojanti bendrovė gali būti pripažinta atsakinga už neteisėtus dukterinės
bendrovės veiksmus, jei ši savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje. Šiuo klausimu Komisija remiasi, be kita ko,
įmonės sąvoka konkurencijos teisėje (ginčijamo sprendimo 333 ir 334 konstatuojamosios dalys). Be to, Komisija teigia, kad
ji gali preziumuoti, jog visiškai kontroliuojama dukterinė bendrovė iš esmės vykdo nurodymus, kuriuos jai duoda ją patronuojanti
bendrovė, ir kad ji neturi patikrinti, ar patronuojanti bendrovė iš tikrųjų pasinaudojo šia galimybe. Patronuojanti bendrovė
arba dukterinė bendrovė turi paneigti šią prezumpciją ir pateikti įrodymus, patvirtinančius, kad dukterinė bendrovė, užuot
vykdžiusi ją patronuojančios bendrovės nurodymus, savarankiškai sprendė dėl savo elgesio rinkoje ir todėl joms netaikoma įmonės
sąvoka (ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija nurodo, jog
EniChem SpA
yra atsakinga už tai, kad tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą. Ji pažymi, kad su atitinkamais produktais susijusią
Eni
veiklą iš pradžių vykdė
EniChem Elastomeri
, kurią netiesiogiai kontroliavo
Eni
per savo dukterinę bendrovę
EniChem SpA
. Kaip priminta šio sprendimo 4 punkte, 1997 m. lapkričio 1 d.
EniChem Elastomeri
buvo prijungta prie
EniChem SpA
.
Eni
kontroliavo 99,97 %
EniChem SpA
kapitalo. 2002 m. sausio 1 d.
EniChem SpA
perdavė savo strateginę cheminę veiklą (įskaitant su BK ir SBK susijusią veiklą) savo visiškai kontroliuojamai dukterinei
bendrovei
Polimeri
.
Eni
tiesiogiai ir visiškai kontroliuoja
Polimeri
nuo 2002 m. spalio 21 d. Nuo 2003 m. gegužės 1 d.
EniChem SpA
pakeitė savo pavadinimą į
Syndial
(ginčijamo sprendimo 26–32 ir 365–367 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai Komisija nurodo, jog
Eni
tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliavo beveik 100 %
EniChem Elastomeri
,
EniChem SpA
,
Syndial
ir
Polimeri
kapitalo ir, jos manymu, tam tikros aplinkybės patvirtina, kad galima preziumuoti, jog
Eni
darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių veiksmams. Be to, turėdama omenyje, be kita ko, tai, kad 2002 m. sausio 1 d.
Polimeri
perėmė
EniChem SpA
strateginę cheminę veiklą ir tai, kad kilo rimtas pavojus, jog ginčijamo sprendimo vykdymo metu
Syndial
neturės pakankamai turto baudai sumokėti, Komisija manė, kad
Polimeri
turi būti pripažinta atsakinga už
Syndial
veiksmus ir nusprendė ginčijamo sprendimo neskirti
Syndial
. Tuo remdamasi Komisija padarė išvadą, kad ginčijamas sprendimas turi būti skirtas
Polimeri
ir
Eni
, kurios pripažintinos solidariai atsakingomis už pažeidimą (ginčijamo sprendimo 365–401 konstatuojamosios dalys).
Pirmojo
Eni
ieškinio pagrindo pirmoji dalis iš esmės grindžiama teisiniu postulatu, pagal kurį egzistuoja prezumpcija, kad patronuojanti
bendrovė, kuriai priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas, daro lemiamą įtaką jos veiksmams.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrijos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai ir kad sąvoka „įmonė“ apima bet kurį
ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus. Teisingumo Teismas taip pat yra
pažymėjęs, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei teisiniu požiūriu
šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų. Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles,
remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už šį pažeidimą. Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimas turi
būti vienareikšmiai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kuriam galės būti skirtos baudos, o pranešimas apie kaltinimus turi
būti adresuotas šiam asmeniui. Taip pat svarbu, kad pranešime apie kaltinimus būtų nurodyta, kokiu statusu juridinis asmuo
kaltinamas nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis (žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54–57 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės veiksmus gali tekti patronuojančiai
bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką juridinio asmens statusą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia
dėl savo veiksmų rinkoje, o iš esmės vykdo patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius
ir teisinius šių dviejų teisės subjektų tarpusavio ryšius. Taip yra dėl to, kad tokioje situacijoje patronuojanti bendrovė
ir jos dukterinė bendrovė priklauso tam pačiam ekonominiam vienetui ir todėl sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal
anksčiau minėtą teismo praktiką. Taigi aplinkybė, kad patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę,
leidžia Komisijai sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, skirti patronuojančiai bendrovei, nekeliant reikalavimo įrodyti asmeninį
šios bendrovės dalyvavimą darant pažeidimą (žr. šio sprendimo 60 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 ir 59 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiai bendrovei visiškai priklauso Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios
jos dukterinės bendrovės kapitalas, pirma, ši patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios dukterinės bendrovės veiksmams
ir, antra, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojanti bendrovė iš tikrųjų daro lemiamą įtaką savo dukterinės
bendrovės veiksmams. Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas jos dukterinės
bendrovės kapitalas tam, kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką jos komercinei politikai. Tada
Komisija gali pripažinti, kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už jos dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą,
nebent patronuojanti bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, patvirtinančių, kad jos dukterinė
bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai. Nors tiesa, kad šio sprendimo 42 punkte minėto Sprendimo
Stora
28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas be to, kad patronuojančiai bendrovei turi priklausyti visas dukterinės bendrovės kapitalas,
nurodė kitas aplinkybes, kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojanti bendrovė darė įtaką savo dukterinės bendrovės
komercinei politikai arba kad abiem bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę procedūrą, šias aplinkybes Teisingumo
Teismas nurodė tik siekdamas paminėti visus elementus, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas grindė savo motyvus, o ne tam,
kad nustatytų, jog minėtai prezumpcijai turi būti taikomas reikalavimas pateikti papildomų įrodymų, kad patronuojanti bendrovė
iš tikrųjų darė įtaką (žr. šio sprendimo 60 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
60–62 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Iš to matyti, kad, priešingai nei teigia
Eni
, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad patronuojanti bendrovė, kuriai priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas,
daro lemiamą įtaką jos veiksmams. Taigi
Eni
teisinis postulatas yra klaidingas.
Kiek tai susiję su ankstesne Komisijos sprendimų priėmimo praktika, kurią mini
Eni
, kadangi ši bendrovė remiasi vienodo požiūrio principo pažeidimu, iš pradžių reikia priminti, jog dėl šio sprendimo 60–62 punktuose
nurodytų motyvų dukterinės bendrovės veiksmai, kuriais pažeidžiamos konkurencijos taisyklės, gali būti inkriminuoti patronuojančiai
bendrovei. Toliau reikia pažymėti, kad pažeidimo inkriminavimas patronuojančiai bendrovei yra galimybė, kurią įvertinti turi
Komisija (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Erste Bank der österreichischen Sparkassen prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 82 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 331 punktą). Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog vien tai, kad ankstesnėje
sprendimų priėmimo praktikoje Komisija laikėsi nuomonės, jog bylos aplinkybės nepateisino patronuojančios bendrovės atsakomybės
už jos dukterinės bendrovės veiksmus pripažinimo, nereiškia, kad ji privalo tokį patį vertinimą pateikti vėlesniame sprendime
(šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamas Sprendimu
PVC II
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 990 punktą).
Išsamumo dėlei reikia priminti, jog pažeidusi EB 81 straipsnio 1 dalį įmonė negali išvengti sankcijų motyvuodama tuo, kad
kitam ūkio subjektui nebuvo skirta bauda, kai Bendrasis Teismas netgi nenagrinėjo jo situacijos (žr. minėto Sprendimo
PVC II
1237 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tiek, kiek savo argumentais, susijusiais su ankstesne sprendimų priėmimo praktika,
Eni
tvirtina, kad Komisija neįvykdė jai tenkančios pareigos motyvuoti, pakanka konstatuoti, jog atsižvelgiant į ginčijamame sprendime
paminėtas aplinkybes (nurodytas šio sprendimo 56–58 punktuose) Komisija pakankamai motyvavo priežastis, dėl kurių ji nusprendė
pripažinti
Eni
atsakomybę už jos dukterinių bendrovių veiksmus.
Galiausiai tiek, kiek savo argumentais, susijusiais su ankstesne sprendimų priėmimo praktika,
Eni
tvirtina, kad buvo pažeistas teisinio saugumo principas, reikia priminti, jog Komisijos praktika šiuo atveju yra grindžiama
teisingu EB 81 straipsnio 1 dalies aiškinimu. Taigi teisinio saugumo principas negali būti kliūtis galimam Komisijos sprendimų
priėmimo praktikos pakeitimui (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
, T‑99/04, Rink. p. II‑1501, 163 punktą).
Atsižvelgiant į šias aplinkybės, pirmojo
Eni
ieškinio pagrindo pirmoji dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
b)     Dėl antrosios dalies, susijusios su klaidingu objektyvios atsakomybės taikymu
Šalių argumentai

Eni
manymu, Komisija ginčijamame sprendime daro netgi daugiau nei paprasčiausiai preziumuoja, kad patronuojančiai bendrovei turi
būti inkriminuojami pažeidimai, kuriuos gali padaryti visiškai kontroliuojamos dukterinės bendrovės, ir taiko tikrą ir paprastą
objektyvią patronuojančios bendrovės atsakomybę pagal nenuginčijamą prezumpciją. Toks požiūris prieštarauja tiek EB 81 straipsniui,
tiek bendriesiems asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principams.

Eni
visų pirma pabrėžia, kad Komisija iš principo teigė, jog pateikti ginčijimo argumentai iš esmės buvo nereikšmingi. Tokia
pozicija parodo, kad ginčijamo sprendimo tikslas buvo sukurti nenuginčijamą prezumpciją. Todėl Komisija nusprendė, jog neturi
reikšmės tai, kad nebuvo keičiamasi informacija tarp dukterinių bendrovių ir patronuojančios bendrovės, tai, kad nebuvo bendrai
valdomos įvairios grupės bendrovės, tai, kad
Eni
veikė kaip paprasta holdingo bendrovė, finansuojanti chemijos sektoriaus įmones, taip pat klausimas, susijęs su grupei vadovaujančios
bendrovės žinojimu apie galimus konkurencijos teisės pažeidimus, padarytus jos dukterinių bendrovių.
To, kad
Eni
savo dukterinėse bendrovėse „tiesiogiai ar netiesiogiai“ paskyrė „daugumą valdybos narių, jei ne visus“, Komisijos manymu,
savaime pakanka tam, kad būtų nuspręsta, jog jai galima inkriminuoti preziumuojamus konkurencijos taisyklių pažeidimus, kuriuos
padarė
Syndial
/
Polimeri
. Tačiau įprasta, kad viso (ar netgi tik daugumos) kapitalo turėjimas suteikia tokius įgaliojimus. Todėl
Eni
nemato priešingų įrodymų, galinčių paneigti šią prezumpciją.

Eni
analizuojamas Sprendimas
AMCA
(žr. šio sprendimo 49 punktą) parodo radikalų Komisijos norą patronuojančių bendrovių atsakomybę padaryti objektyvią. Tai
yra pagrindinių asmeninės atsakomybės ir bausmių individualizavimo principų pažeidimas, nes patronuojančios bendrovės atsakomybė
grindžiama vien tuo, kad skirtingi juridiniai asmenys turi vienas kito kapitalo. Tai taip pat reiškia paties teisėtumo principo
pažeidimą.
Žinoma, asmeninės atsakomybės principas turi būti pritaikomas, kai jis taikomas administracinėje procedūroje ir kai omenyje
turimi juridiniai asmenys, kurių atžvilgiu negalima kalbėti apie tyčią griežtąja prasme. Turint tai mintyje, netgi kolektyviniai
subjektai „gali pažeisti jiems taikomas normas“, „aišku laikantis principo, kad jiems negalima inkriminuoti pažeidimų, kurių
jie nepadarė“ (generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvada 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, I‑133). Kaip keletą kartų buvo
patvirtinta teismo praktikoje, akivaizdu, kad, atsižvelgiant į atitinkamų pažeidimų pobūdį ir į su jais susijusių sankcijų
pobūdį ir griežtumą, atsakomybė už šių pažeidimų padarymą yra asmeninė (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125) ir kad juridiniam asmeniui sankcijos turi būti skirtos tik už veikas, kuriomis jis konkrečiai
kaltinamas (2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, C‑65/02 P ir C‑73/02 P, Rink. p. I‑6773). Bendrasis Teismas šiuos principus priminė 2006 m. balandžio 5 d. Sprendime
Degussa prieš Komisiją
(T‑279/02, Rink. p. II‑897) ir 2006 m. liepos 4 d. Sprendime
Hoek Loos prieš Komisiją
(T‑304/02, Rink. p. II‑1887). Dėl asmens, kuriam inkriminuotinas pažeidimas, identifikavimo atsakomybė niekada negali netekti
asmeninio pobūdžio ir todėl ši atsakomybė būtinai turi būti susieta su vaidmeniu, kurį įmonė sprendimo adresatė vaidino su
karteliui susijusiame veiklos sektoriuje. Tai reiškia, kad konkurencijos srityje atsakomybė atsiranda ne dėl kapitalo dalių
turėjimo, o dėl valdymo atsakomybės.
Galiausiai
Eni
mano, kad ginčijamas sprendimas nėra motyvuotas. Nors Komisija teigia, kad keitimasis informacija tarp dukterinės bendrovės
ir patronuojančios bendrovės neturi reikšmės, ji, beje, išsamiai analizuoja šį keitimąsi ir pareigas, tenkančias asmenims,
kurie iš tikrųjų dalyvavo atliekant nurodytus antikonkurencinius veiksmus. Be to, šios analizės rezultatas nėra įtikinamas,
nes jis neleido padaryti išvadų
Eni
atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamoji dalis). Turint omenyje tai, kad Komisijos pozicija dėl atsakomybės už konkurencijos
taisyklių pažeidimus pagrindo yra nauja, neatrodo, jog šie paviršutiniai motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus.
Šiuo klausimu
Eni
nurodo, kad „kai Komisija padaro daug tolimesnes išvadas nei ankstesniuose sprendimuose, ji turi pateikti išsamius motyvus“
(1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491).
Komisija prašo atmesti pirmojo ieškinio pagrindo antrąją dalį. Iš esmės ji mano, kad ginčijamame sprendime objektyvi atsakomybė
netaikoma.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmojo ieškinio pagrindo antrojoje dalyje
Eni
iš pradžių nagrinėja Komisijos ginčijamame sprendime padarytą prielaidą – nenuginčijamą prezumpciją, kad patronuojanti bendrovė
yra atsakinga už savo visiškai kontroliuojamų dukterinių bendrovių veiksmus.
Tokia prielaida yra klaidinga.
Ginčijamame sprendime Komisija aiškiai nurodė, kad ji gali preziumuoti, jog visiškai kontroliuojama dukterinė bendrovė iš
esmės vykdo ją patronuojančios bendrovės nurodymus, ir kad ji neturi patikrinti, ar patronuojanti bendrovė iš tiesų pasinaudojo
šiais įgaliojimais, o patronuojanti arba dukterinė bendrovė turi paneigti šią prezumpciją. Šiuo klausimu Komisija pažymėjo,
kad galima pateikti įrodymų, patvirtinančių, jog dukterinė bendrovė, užuot vykdžiusi ją patronuojančios bendrovės nurodymus,
savarankiškai sprendė dėl savo elgesio rinkoje ir todėl joms netaikoma sąvoka „įmonė“ (ginčijamo sprendimo 335 konstatuojamoji
dalis).
Tai reiškia, kad, priešingai nei teigia
Eni
, Komisija ginčijamame sprendime netaikė nenuginčijamos prezumpcijos. Dėl to, kad ginčijamo sprendimo 383–394 konstatuojamosiose
dalyse Komisija atmetė argumentus, kuriuos
Eni
pateikė siekdama užginčyti prezumpciją, susijusią su visiška jos dukterinių bendrovių kontrole, ši prezumpcija netampa nepaneigiama.
Komisija tik išreiškė savo poziciją, kad
Eni
argumentai neleidžia paneigti šios prezumpcijos. Ši aplinkybė neužkerta kelio
Eni
(beje, ji tai daro šio pagrindo trečiąja dalimi) užginčyti Komisijos pozicijos šiuo klausimu.
Tai taip pat reiškia, kad
Eni
teiginys, jog nėra nurodyti motyvai, šiuo atžvilgiu yra nepagrįstas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, pirmojo
Eni
ieškinio pagrindo antroji dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
c)     Dėl trečiosios dalies, susijusios su klaida, padaryta analizuojant
Eni
pateiktus įrodymus
Šalių argumentai

Eni
ginčija Komisijos teiginį, susijusį su jos atžvilgiu daroma prezumpcija, ir tvirtina, kad per administracinę procedūrą ji
pateikė visą informaciją ir įrodymus, galinčius patvirtinti, jog chemijos sektoriuje veiklą vykdančios grupės bendrovės veikė
savarankiškai.
Pirma, kiek tai susiję su keitimosi informacija tarp grupės bendrovių analize, Komisija daro išvadą, kad „priklausomybės santykiai
tarp įvairių subjektų, atsakingų už veiklą, susijusią su [BK/SBK, tiesiogiai nurodo į
EniChem SpA
ir
Polimeri
generalinį direktorių (PDG)]“ (ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamoji dalis). Keitimasis informacija jokiu būdu neleidžia
padaryti išvadų dėl
Eni
. Komisijai pavyksta padaryti išvadas dėl veiklą vykdančių bendrovių valdybų tik netiesiogiai ir dirbtino aprašymo dėka. Šiuo
klausimu
Eni
pateikia nuorodą į ginčijamo sprendimo 377 konstatuojamąją dalį ir teigia, kad taip aprašyta situacija atspindi bet kokios
komercinės bendrovės įprastą vidinę struktūrą. Tačiau tai nepateikia jokios informacijos apie lygį, kuriuo priimami įvairūs
sprendimai atitinkamoje veiklą vykdančioje bendrovėje. Ši situacija labai skiriasi nuo situacijų kitose bylose, kuriose asmenys,
iš tikrųjų dalyvavę darant pažeidimus dukterinės bendrovės vardu, turėjo konkrečias pareigas atsiskaityti patronuojančiai
bendrovei. Šiuo klausimu
Eni
pateikia nuorodą į kelis Komisijos sprendimus. Šiuo atžvilgiu
Eni
situacija taip pat skiriasi nuo
Dow
,
Shell
ir
Unipetrol
situacijos.
Komisija, nepateikdama šiuo klausimu motyvų, teigė, kad ji „neturėjo įrodyti, jog buvo keičiamasi informacija tam, kad taikytų
prezumpciją“ (ginčijamo sprendimo 392 konstatuojamoji dalis) ir kad „[
Eni
] teiginys, jog ji nežinojo apie jokius [antikonkurencinius savo dukterinių bendrovių veiksmus], neturi reikšmės“ (ginčijamo
sprendimo 383 konstatuojamoji dalis). Tačiau konstatavimas to, kad grupės bendrovės keitėsi informacija ir, atitinkamai, kad
patronuojanti bendrovė žinojo apie savo dukterinės bendrovės veiksmus rinkoje, yra reikšminga aplinkybė, kuri įrodo, jog grupei
vadovaujanti bendrovė iš tiesų kišosi į savo dukterinių bendrovių veiklos valdymą.
Be to, teiginys, kad „visiškai nebūtina, jog būtų užtikrintas kasdieninis dukterinės bendrovės veiklos valdymas tam, kad būtų
daroma lemiama įtaka jos komercinei politikai“ (ginčijamo sprendimo 384 konstatuojamoji dalis), yra neteisingas, nes „lemiama
įtaka“, kurią patronuojanti bendrovė daro savo dukterinės bendrovės veiksmams rinkoje, reiškia aktyvų patronuojančios bendrovės
įsitraukimą į dukterinės bendrovės valdymą. Šioje byloje iš jokių įrodymų nematyti, kad
Eni
apibrėžė
Syndial
/
Polimeri
komercinę politiką ir tikslus.
Eni
priduria, kad Bendrajam Teismui pateiktose rašytinėse pastabose Komisija bando šiai aplinkybei suteikti kuo mažesnę reikšmę
konstatuodama, kad tai yra ne daugiau nei „papildoma aplinkybė“ šalia prezumpcijos. Tačiau tai reiškia patvirtinimą, kad
Eni
negali būti pripažinta atsakinga už pažeidimą.
Antra,
Eni
nurodo per administracinę procedūrą teigusi, kad ji niekada tiesiogiai nevykdė veiklos sektoriuje, su kuriuo susiję pažeidimai.
Ji taip pat pabrėžė, kad cheminė veikla nepriklauso jos pagrindinei veiklai. Dešimtajame XX a. dešimtmetyje ji buvo transformuota
iš holdingo bendrovės į veiklą vykdančią bendrovę ir įvykdė sudėtingą veiklos padalijimo į įvairias dalis, į kurias nebuvo
įtraukta su chemija susijusi veikla, procesą. Be to, minėta veikla buvo racionalizuota, o šis procesas buvo pabaigtas 2002 m.
bendrovei
Polimeri
perdavus visą cheminę grupės veiklą. Grynasis
Polimeri
pelnas 2002 m., visų pirma kiek tai susiję su atitinkamu sektoriumi, palyginti su
Eni
grynuoju pelnu tais pačiais metais, parodo, kad cheminė veikla turi santykinę reikšmę pramoninėje grupės politikoje. Chemijos
sektoriaus savarankiškumą taip pat patvirtina grupės įmonės valdymo taisyklės, kurias
Eni
apibūdino per administracinę procedūrą. Konkrečiai kalbant, sprendimai, susiję su dukterinių bendrovių pramoninėmis strategijomis,
buvo aptariami ir priimami šių įmonių įvairiuose „veiklą vykdančiuose skyriuose“ ir įvairiuose „padaliniuose“ ir šiame procese
tiesiogiai nedalyvavo valdybos nariai ar veiklą vykdančios bendrovės direktorius ir juo labiau patronuojančios bendrovės kitų
lygių darbuotojai. Be to, iš
Eni
nuostatų ir šios įmonės valdymo taisyklių matyti, kad savo dukterinių bendrovių atžvilgiu ji vaidina paprastą techninių ir
finansinių klausimų koordinatorės vaidmenį ir kad joms ji teikia reikiamą finansinę paramą. Kiek tai susiję su hipotetine
finansine parama, kurią
Eni
suteikė savo dukterinėms bendrovėms ir kurią Komisija mini savo rašytinėse pastabose Bendrajam Teismui, ginčijamame sprendime
ji nebuvo paminėta. Be to, ši aplinkybė neturi reikšmės, nes kiekvienas akcininkas gali dalyvauti finansinėse operacijose,
susijusiose su bendrove, kurios akcijų jis turi.

Eni
pateikia nuorodą į ginčijamo sprendimo 387, 388, 390 ir 391 konstatuojamąsias dalis ir teigia, kad Komisija atliko paviršutinišką
ar netgi akivaizdžiai klaidingą per administracinę procedūrą pateiktos informacijos nagrinėjimą. Ginčijamame sprendime sistemingai
neatsižvelgiama į bet kokius įrodymus, galinčius susilpninti postulatą, nuo kurio pradeda Komisija, t. y. teiginį, kad bendrovė,
kuri visiškai kontroliuoja kitos bendrovės kapitalą, visais atvejais turi būti pripažinta atsakinga už šios dukterinės bendrovės
veiksmus.
Be to, teiginys, kad „pagrindinės veiklos apibrėžimas ir patronuojančios bendrovės vaidmens apibrėžimas kaip „holdingo bendrovės“
vaidmens nėra įrodomąją galią turintys argumentai, kiek tai susiję su faktiniu dukterinės bendrovės savarankiškumu“, prieštarauja
nusistovėjusiai Komisijos praktikai, kuri neseniai patvirtinta byloje
Tabac Brut – Italie
(žr. šio sprendimo 50 punktą). Tokiu skirtingu požiūriu, kuris, beje, yra visiškai nemotyvuotas, taip pat pažeidžiamas nediskriminavimo
principas, kurio Komisija turi laikytis įgyvendindama savo diskreciją.

Eni
taip pat pažymi, kad bent jau iki 2001 m. jai tiesiogiai nepriklausė 100 % įmonių, vykdančių veiklą BK ir SBK gamybos ir prekybos
srityje, kapitalo ir kad ji įgijo
Polimeri
kapitalą tik 2002 m. spalio 21 d., t. y. administracinės procedūros užbaigimo metu. Kiek tai susiję su argumentu, kad
Eni
vykdė „nuolatinį veiklos reorganizavimą“, susijusį su dukterinėmis įmonėmis, jis nieko neprideda prie Komisijos teiginio.
Trečia, Komisija nurodo, kad „valdymo persidengimo nebuvimo negalima laikyti reikšmingu veiksniu ir juo labiau lemiamu veiksniu“
(ginčijamo sprendimo 393 konstatuojamoji dalis). Šiuo teiginiu Komisija išvengia užimti poziciją dėl
Eni
per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų, iš kurių matyti, kad nė vienas asmuo tuo pat metu nevykdė valdymo funkcijų
BK ir SBK sektoriaus bendrovėse ir patronuojančioje bendrovėje.
Galiausiai, Bendrajam Teismui pateiktose rašytinėse pastabose Komisija teigia, kad norint paneigti prezumpciją, daromą patronuojančios
bendrovės, kuri visiškai kontroliuoja pažeidimą padariusią dukterinę bendrovę, atžvilgiu, reikia įrodyti ypatingas ir neįprastas
aplinkybes. Tokia pozicija patvirtina, kad visais kontroliavimo pagal bendrąją teisę atvejais patronuojančią bendrovę vien
dėl šios aplinkybės reikia pripažinti solidariai atsakinga už galimai jos dukterinės bendrovės įvykdytus konkurencijos taisyklių
pažeidimus. Komisijos teiginys yra kraštutinis bei maksimalistinis, prieštarauja ankstesnei jos praktikai ir lemia skirtingą
požiūrį.
Apibendrinant,
Eni
mano, kad įrodymai, kuriuos ji pateikė siekdama įrodyti savo dukterinių bendrovių savarankiškumą, buvo arba išnagrinėti ir
atmesti neįvertinus jų visumos jų kontekste, arba netgi atmesti naudojant tokias bendras sąvokas, kad neįmanoma suprasti šių
įrodymų atmetimo motyvų. Tai taip pat yra akivaizdus gero administravimo principo pažeidimas.
Komisija prašo atmesti pirmojo ieškinio pagrindo trečiąją dalį. Iš esmės ji mano, jog
Eni
pateiktų įrodymų nepakanka, kad būtų paneigta šioje byloje daroma prezumpcija.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl motyvų, išdėstytų nagrinėjant pirmojo ieškinio pagrindo pirmąją dalį, Komisija galėjo preziumuoti, kad tiesiogiai ar netiesiogiai
kontroliuodama visą savo dukterinių bendrovių kapitalą
Eni
darė lemiamą įtaką jų veiksmams.
Todėl
Eni
turėjo paneigti šią prezumpciją įrodydama, kad minėtos dukterinės bendrovės savarankiškai sprendė dėl savo komercinės politikos,
todėl su ja nesudarė vieno ekonominio subjekto, taigi – vienos įmonės, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Konkrečiai kalbant,
Eni
turėjo pateikti visus įrodymus, susijusius su organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais tarp jos dukterinių bendrovių
ir jos pačios, kuriuos ji laikė galinčiais patvirtinti, kad jos nesudarė vieno ekonominio subjekto. Savo vertinime Bendrasis
Teismas turi atsižvelgti į visus pateiktus įrodymus, kurių pobūdis ir reikšmė gali skirtis atsižvelgiant į kiekvieno konkretaus
atvejo aplinkybes (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, T‑112/05, Rink. p. II‑5049, 65 punktas).
Pirma, tam tikrais savo argumentais
Eni
iš esmės tvirtina, kad atsižvelgiant į vaidmenį, jai suteiktą, be kita ko, bendrovės įstatais, ji negalėjo daryti lemiamos
įtakos savo dukterinių bendrovių komercinėms operacijoms. Konkrečiai ji teigia vaidinusi „paprastą techninių ir finansinių
klausimų koordinatorės“ vaidmenį. Ji nurodo niekada nevykdžiusi „tiesioginės veiklos susijusiame sektoriuje“. Nė vienas asmuo
tuo pačiu metu nevykdė valdymo funkcijų dukterinėse bendrovėse ir
Eni
. Be to, patronuojančios bendrovės žinojimas apie jos dukterinės bendrovės veiksmus rinkoje yra reikšminga aplinkybė. Šioje
byloje Komisijos nurodytas keitimasis informacija neleidžia daryti išvadų dėl
Eni
.
Tai reiškia ne pažeidimo kurstymo santykį tarp patronuojančios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės ir juo labiau ne patronuojančios
bendrovės dalyvavimą darant minėtą pažeidimą, bet tai, kad jos sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą,
o tai įgalioja Komisiją sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti bendrovių grupės patronuojančiai bendrovei. Taigi tam,
kad dukterinės bendrovės neteisėti veiksmai būtų inkriminuoti ją patronuojančiai bendrovei nereikalaujama įrodyti, jog patronuojanti
bendrovė daro įtaką savo dukterinės bendrovės politikai konkrečioje srityje, kurioje padarytas pažeidimas (šio sprendimo 95 punkte
minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
58 ir 83 punktai). Konkrečiai kalbant, tos aplinkybės, kad
Eni
vaidina paprastą techninių ir finansinių klausimų koordinatorės vaidmenį ir teikia savo dukterinėms bendrovėms reikalingą
finansinę paramą, nepakanka, jog būtų atmesta galimybė, kad ji daro lemiamą įtaką minėtų dukterinių bendrovių veiksmams koordinuodama,
be kita ko, finansines investicijas grupėje. Bendrovių grupės atveju bendrovė, kuri koordinuoja, be kita ko, finansines investicijas
grupėje, turi užduotį pergrupuoti akcijas, turimas įvairiose bendrovėse, ir užtikrinti vieningą valdymą, be kita ko, vykdydama
šią biudžetinę kontrolę (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Arkema prieš Komisiją
, T‑168/05, 76 punktą).
Kalbant apie nurodytą aplinkybę, kad cheminė veikla turi santykinę reikšmę pramoninėje grupės politikoje, pažymėtina, jog
ji neįrodo, kad
Eni
savo dukterinėms bendrovėms leido visiškai savarankiškai spręsti dėl savo veiksmų rinkoje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo
48 punkte minėto Sprendimo
Bolloré ir kt. prieš Komisiją
144 punktą).
Antra, Komisija ginčijamame sprendime išsamumo dėlei nurodo papildomas aplinkybes, leidžiančias daryti išvadą, kad
Eni
darė lemiamą įtaką savo dukterinių bendrovių veiksmams. Konkrečiai Komisija teigia, kad hierarchiniai ryšiai tiesiogiai veda
prie
EniChem SpA
(dabar
Syndial
) generalinio direktoriaus ir
Polimeri
generalinio direktoriaus.
Eni
šios išvados neginčija, tačiau tik nurodo, kad tai yra įprasta komercinės bendrovės vidinė struktūra. Be to, ginčijamo sprendimo
379 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad
EniChem SpA
(dabar
Syndial
) ir
Polimeri
generaliniai direktoriai yra atsakingi savo valdybai. Šias valdybas tiesiogiai ar netiesiogiai skirdavo
Eni
ir to ji neginčija.
Trečia, kalbant apie ginčijamo sprendimo 387, 388, 390 ir 391 konstatuojamąsias dalis, reikia konstatuoti, kad, priešingai
nei teigia
Eni
, Komisijos per administracinę procedūrą atliktas pateiktų įrodymų nagrinėjimas nebuvo paviršutiniškas. Komisija konkrečiai
atsakė į
Eni
argumentus. Be to,
Eni
nepaaiškina, kodėl Komisijos pozicija šiuo klausimu yra „akivaizdžiai klaidinga“, kaip ji iš tiesų teigia savo ieškinyje.
Ketvirta, kalbant apie tai, kad ginčijamas sprendimas neatitinka Komisijos sprendimų priėmimo praktikos, reikia atmesti
Eni
argumentus dėl tų pačių motyvų, kaip išdėstytieji šio sprendimo 64–66 punktuose nagrinėjant pirmojo ieškinio pagrindo pirmąją
dalį.
Penkta, kiek tai susiję su aplinkybe, kad
Eni
kontroliavo ne tiesiogiai, o netiesiogiai 100 % įmonių, vykdančių veiklą BK ir SBK gamybos srityje, kapitalo, reikia konstatuoti,
jog ši aplinkybė savaime negali įrodyti, kad
Eni
ir atitinkamos įmonės nesudarė vieno ekonominio subjekto.
Šešta, kalbant apie tariamą gero administravimo principo pažeidimą, reikia priminti, kad tarp garantijų, kurias administracinėse
procedūrose suteikia Bendrijos teisės sistema, yra minėtas principas, su kuriuo susijusi kompetentingos institucijos pareiga
atidžiai ir nešališkai išnagrinėti visas reikšmingas konkretaus atvejo aplinkybes (1992 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
La Cinq prieš Komisiją
, T‑44/90, Rink. p. II‑1, 86 punktas ir 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
, T‑31/99, Rink. p. II‑1881, 99 punktas). Atsižvelgiant visų pirma į šio sprendimo 100 punkte nurodytas aplinkybes, nėra pagrindo
manyti, kad Komisija neatliko atidaus ir nešališko šios bylos aplinkybių nagrinėjimo.
Iš visų šių aplinkybių matyti, jog argumentai, pateikti šioje pirmojo ieškinio pagrindo dalyje, negali paneigti to, kad
Eni
ir jos dukterines bendroves buvo galima pripažinti vienu ekonominiu subjektu.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, pirmojo
Eni
ieškinio pagrindo trečioji dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
d)     Dėl ketvirtosios dalies, susijusios su ribotos kapitalo bendrovių atsakomybės principo ir bendrųjų principų atsakomybės srityje
pažeidimu
Šalių argumentai
Anot
Eni
, Komisijos veiksmai yra nesuderinami su bendrai pripažįstamais Bendrijos teisės ir nacionalinės bendrovių teisės principais,
taip pat su atsakomybės taikymo kriterijais, kurie patvirtina visiškai asmeninį minėtos atsakomybės pobūdį, kuris netgi yra
svarbiausias jų pagrindas. Ribotos atsakomybės principas neišvengiamai lemia atsakomybės pripažinimo kriterijus. Už pažeidimą
ar neteisėtą veiksmą atsakingų asmenų ratas negali būti praplėstas taip, kad apimtų ne tik dukterinę bendrovė, kuri iš tikrųjų
padaro tokias veikas, bet ir, išvestiniu ar autonominiu būdu, ją patronuojančią bendrovę, remiantis nenuginčijama prezumpcija,
susijusia su grupės kapitalo struktūra.
Komisija nepateikdama konkrečių motyvų konstatavo, jog šie principai neturi reikšmės šiuo atveju visų pirma dėl to, kad jie
susiję su kitomis teisės sritimis. Šiuo klausimu
Eni
pateikia nuorodą į ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamąją dalį. Bendrijos normos aiškintojas negali savavališkai neatsižvelgti
į valstybių narių teisės sistemoms bendros sąvokos apimtį ir reikšmę remdamasis tuo, kad šis principas formaliai priklauso
kitokiai teisės sričiai nei ta, kurioje keliamas jo taikymo klausimas.
Kiek tai susiję su ribotos atsakomybės principu bendrojoje bendrovių teisėje, jis reiškia, kad akcininkai atsako už bendrovės
įsipareigojimus tik savo įnašo ribose ir todėl už bendrovės įsipareigojimus turtu atsako tik pati bendrovė. Kitaip tariant,
akcininkai – ar tai būtų fiziniai asmenys ar (bendrovių grupių atveju) juridiniai asmenys – neprisiima jokios atsakomybės
trečiųjų asmenų atžvilgiu. Šis principas buvo priimtas Bendrijos teisėje. Šiuo klausimu
Eni
pateikia nuorodą į kelias direktyvas, susijusias su bendrovių teise.
Tokiomis aplinkybėmis, remiantis ribotos atsakomybės principu, grupei vadovaujančios holdingo bendrovės paprasta kontrolė
būtinai ir juo labiau savaime nereiškia, kad dingsta įvairių įmonių, turinčių skirtingą teisinį subjektiškumą, savarankiškumas.
Ribotos atsakomybės principo galima nesilaikyti tik tuo atveju, kai piktnaudžiaujama bendrovės forma, t. y. esant nuoseklių
požymių visumai, patvirtinančiai, kad egzistuoja vienas interesų centras, įskaitant teisine prasme. Šie principai pripažįstami
JAV, Prancūzijoje ir Jungtinėje Karalystėje, t. y. šalyse, kurių įmonių teisės reglamentavimo analizę pateikia
Eni
. Kalbėdama apie JAV
Eni
pateikia nuorodą į dvi ekspertų parengtas nuomones. Anot jos, tokios nuomonės patvirtina argumentus, kurie analitiniu būdu
išdėstyti pirmajame ieškinio pagrinde. Šios nuomonės nėra naujo pagrindo ar pagrindo, išdėstyto tik sutrumpintai, pateikimas.
Be principų,
Eni
manymu, pripažįstamų valstybių narių teisėje, ji taip pat remiasi taisyklėmis, kurios konkurencijos teisėje taikytinos įmonių
teisių ir pareigų perėmimo atveju. Šiuo klausimu
Eni
pažymi, kad pažeidimo padarymo momentu atitinkamą įmonę valdęs fizinis ar juridinis asmuo iš principo turi už jį atsakyti,
net jeigu sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, priėmimo dieną įmonę administravo kitas asmuo.
Eni
pateikia nuorodą visų pirma į 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimus
Cascades prieš Komisiją
(C‑279/98 P, Rink. p. I‑9693) ir
SCA Holding prieš Komisiją
(C‑297/98 P, Rink. p. I‑10101) bei 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Enichem Anic prieš Komisiją
(T‑6/89, Rink. p. II‑1623). Šis ekonominio tęstinumo kriterijus gali būti taikomas tik tuo atveju, kai už įmonės administravimą
atsakingas juridinis asmuo teisiškai nustojo egzistuoti po to, kai buvo padarytas pažeidimas (šio sprendimo 72 punkte minėtas
Sprendimas
Komisija prieš Anic Partecipazioni
). Net ir tokiu atveju tai yra ne automatinis mechanizmas, grindžiamas tik struktūrine sąsaja, dėl kurios turi būti nubaustas
kitas teisės subjektas nei pradinis valdytojas, bet specifinė ir motyvuota būtinybė, be kita ko, išvengti to, kad teisinė
sąranga sudarys galimybę apeiti konkurencijos taisykles. Kitaip tariant, ekonominio tęstinumo kriterijus taikomas tik išimtiniais
atvejais. „Dėmesio sutelkimas į veiksmą, o ne į asmenį, kuris jį atliko, kai šis asmuo vis dar egzistuoja ir galėtų atsakyti
už savo veiksmus, pažeidžia kaltės ir bausmių individualizavimo principus“ (generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvada
šio sprendimo 72 punkte minėtam Sprendimui
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
).
Eni
taip pat pateikia nuorodą į generalinės advokatės J. Kokott išvadą šio sprendimo 52 punkte minėtam Sprendimui
ETI ir kt.
Apibendrinant,
Eni
mano, kad EB 81 straipsnio pažeidimą, kuriuo ji kaltinama šioje byloje, grindžiant ir pateisinant vien kontrolinio akcijų
paketo turėjimu bei taikant nenuginčijamą, o ne tą, kurią galima nuginčyti, prezumpciją, nepateisinamai sukuriamas objektyvios,
t. y. be kaltės, ir netiesioginės atsakomybės šaltinis tiek, kiek tai susiję su veikomis, kurias iš tikrųjų padarė kitas subjektas.
Tokiu konkrečiu atveju teisė į gynybą pažeidžiama įrodinėjimo pareigos perkėlimu arba pačiu galimybės pateikti kaltę paneigiančius
įrodymus apribojimu. Be to, ginčijamas sprendimas šiuo atžvilgiu yra nemotyvuotas tiek, kiek Komisija nenurodo konkrečių tokį
požiūrį lėmusių priežasčių.
Komisija prašo atmesti pirmojo ieškinio pagrindo ketvirtąją dalį. Ji pabrėžia visų pirma tai, kad
Eni
argumentai jau buvo paneigti ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamojoje dalyje.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmojo
Eni
ieškinio pagrindo ketvirtoji dalis grindžiama prielaida, kad Komisija šios bendrovės atsakomybę pripažino remdamasi vien
kontrolinio akcijų paketo turėjimu ir taikė nenuginčijamą, o ne tą, kurią galima nuginčyti, prezumpciją.
Eni
manymu, tai reiškia objektyvios, t. y. be kaltės, ir netiesioginės atsakomybės šaltino sukūrimą.
Dėl motyvų, išdėstytų nagrinėjant šio pagrindo antrąją dalį, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija šiuo atveju netaikė
nenuginčijamos prezumpcijos. Taigi
Eni
galėjo užginčyti atsakomybės už jai inkriminuotą pažeidimą pripažinimą, ką, beje, ji darė per administracinę procedūrą ir
šio pagrindo trečiąja dalimi.
Tai reiškia, kad pirmojo
Eni
ieškinio pagrindo ketvirtoji dalis grindžiama klaidinga prielaida.
Be to, dėl šio sprendimo 60–62 punktuose išdėstytų motyvų Komisija gali pripažinti patronuojančios bendrovės atsakomybę už
dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą, jei minėta dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje.
Šioje byloje iš to, kas pasakyta nagrinėjant tris pirmąsias šio pagrindo dalis, matyti, kad Komisija šiuo atžvilgiu klaidos
nepadarė.
Galiausiai, kalbant apie
Eni
argumentus, susijusius su konkurencijos teisėje perimant įmonių teises ir pareigas taikytinomis taisyklėmis, konstatuotina,
kad jie netinkami, nes
Eni
atsakomybė, kurią šiuo atveju pripažįsta Komisija, nekyla iš tokios situacijos. Net jeigu savo argumentais
Eni
iš tiesų ginčija savo atsakomybę, pripažintą už
EniChem SpA
(dabar
Syndial
) padarytą pažeidimą, nors ginčijamame sprendime
Syndial
nėra minima, juos reikia atmesti. Reikia pabrėžti, kad, priešingai nei iš esmės teigia
Eni
, tuo atveju, kai du subjektai sudaro vieną ekonominį subjektą, tai, kad pažeidimą padaręs subjektas vis dar egzistuoja, savaime
nekliudo skirti sankcijų subjektui, kuriam buvo perduota jo ekonominė veikla (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 72 punkte minėto
Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
355–358 punktus ir šio sprendimo 46 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
132 punktą). Konkrečiai kalbant, toks sankcijos taikymas yra priimtinas tuo atveju, kai šie subjektai buvo kontroliuojami
to paties asmens ir, atsižvelgiant į glaudžius ryšius, kurie juos sieja ekonominiu ir struktūriniu požiūriu, iš esmės laikėsi
tokių pačių komercinių nurodymų (šio sprendimo 52 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
49 punktas). Šioje byloje neginčijama, kad tuo metu, kai
EniChem SpA
ir
Polimeri
darė pažeidimus, jos tiesiogiai ar netiesiogiai visiškai priklausė tai pačiai bendrovei, t. y.
Eni
. Tokiomis aplinkybėmis asmeninės atsakomybės principas nekliudo visos sankcijos už pažeidimą, kurį iš pradžių padarė
EniChem SpA
ir vėliau tęsė
Polimeri
, skirti pastarajai bendrovei, kaip nuspręsta ginčijamo sprendimo 369–373 konstatuojamosiose dalyse (šiuo klausimu žr. šio
sprendimo 52 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt.
51 punktą). Todėl atsižvelgiant į tai, kad
Eni
buvo
EniChem SpA
ir
Polimeri
patronuojanti bendrovė, niekas nekliudė šių įmonių neteisėtų veiksmų, įskaitant susijusiųjų su bendrovės
EniChem SpA
(dabar
Syndial
) veiklos perdavimu, inkriminuoti
Eni
, net jeigu
Syndial
ginčijamame sprendime nėra minima.
Atsižvelgiant tai, kas pasakyta, pirmojo
Eni
pagrindo ketvirtoji dalis, taigi – ir visas pirmasis pagrindas, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
2.
Dėl antrojo papildomai pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu baudos dydžio nustatymu
Papildomai
Eni
teigia, kad bauda, kuri jai buvo skirta solidariai su
Polimeri
, turi būti panaikinta arba bent jau gerokai sumažinta, nes jos dydis buvo nustatytas neteisėtai.
Antrąjį
Eni
ieškinio pagrindą sudaro trys dalys. Pirmąja dalimi ji nesutinka su tuo, kad būtų taikomas dauginimo koeficientas, turintis
atgrasomąjį poveikį. Antrąja dalimi ji teigia, kad Komisija suklydo, kai šiuo atveju manė esant pažeidimo pakartotinumo sunkinančią
aplinkybę. Trečiąja dalimi ji tvirtina, kad apskaičiuodama baudą Komisija turėjo atsižvelgti į
Syndial
neįtraukimą.
a)     Dėl pirmosios dalies, susijusios su klaidingu dauginimo koeficiento, turinčio atgrasomąjį poveikį, taikymu
Šalių argumentai
Pirma,
Eni
pabrėžia, kad nustatydama pradinę baudą pagal pažeidimo sunkumą Komisija atsižvelgė tik į pažeidimo pobūdį ir visiškai nekreipė
dėmesio į realius jo padarinius rinkai. Šiuo klausimu
Eni
pateikia nuorodą į ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamąją dalį.
Tačiau administracinės procedūros šalys pateikė įrodymų, leidžiančių įvertinti pažeidimo padarinius. Konkrečiai kalbant
Syndial
nurodė, kad tariamame kartelyje dalyvavusioms įmonėms priklausė tik ribota dalis visos BK (30 %) ir SBK (40 %) rinkos.
Tokiomis aplinkybėmis atrodo sudėtinga teigti, kad koks nors atitinkamų įmonių susitarimas galėjo daryti didelę įtaką kainoms.
Komisija antrajame pranešime apie kaltinimus į šią informaciją neatsižvelgė. Netgi pripažįstant, kad gairės leidžia Komisijai
neįvertinti pažeidimo padarinių, vis dėlto ji turėjo į juos atsižvelgti vertindama pažeidimo sunkumą, kaip tai, beje, patvirtina
Komisijos sprendimų priėmimo ir teismo praktika (šio sprendimo 72 punkte minėtas Sprendimas
Degussa prieš Komisiją
).
Antra, siekdama atsižvelgti į pažeidimo autorių pajėgumą padaryti realią žalą normaliai konkurencijai ir užtikrinti, kad bauda
turėtų „pakankamą atgrasomąjį poveikį“, Komisija remiasi atitinkamų įmonių įvykdytais BK ir SBK pardavimais (ginčijamo sprendimo
467 konstatuojamoji dalis) ir bendra grupių, kurioms priklauso minėtos įmonės, apyvarta (ginčijamo sprendimo 474 konstatuojamoji
dalis).

Eni
manymu, rezultatas akivaizdžiai prieštarauja proporcingumo principui. Ginčijamame sprendime visiškai neatsižvelgiama į subjektyvųjį
elementą, t. y. žinojimą apie nagrinėjamų veiksmų antikonkurencinį pobūdį arba atitinkamos rinkos mastą ir dydį, kurios bendra
vertė EEE 2001 m. buvo 550 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis).
Be to,
Eni
grupės bendra apyvarta yra pervertinta, o tai draudžia Bendrojo Teismo praktika. Šiuo klausimu
Eni
pateikia nuorodą į 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Cheil Jedang prieš Komisiją
(T‑220/00, Rink. p. II‑2473). Nors Bendrasis Teismas ir pripažįsta grupės apyvartos kriterijų, siekiant atgrasomojo poveikio,
jis patikslino, jog tam, kad būtų išvengta visiškai automatinių ir neproporcingų rezultatų, būtinai reikia atsižvelgti į įmonės
„specifinę reikšmę“ rinkoje, su kuria susijęs pažeidimas. Kaip jau buvo nurodyta pirmuoju ieškinio pagrindu, o tai patvirtinta
ginčijamame sprendime, chemijos sektoriaus veikla niekada nebuvo pagrindinės
Eni
veiklos dalis. Todėl paprasčiausiai atsižvelgdama į bendrą grupės apyvartą ir dėl šios priežasties baudai taikydama dauginimo
koeficientą 2, siekiant atgrasomojo poveikio, Komisija skyrė
Eni
per didelę ir neproporcingą baudą.
Komisija prašo atmesti antrojo ieškinio pagrindo pirmąją dalį. Iš esmės ji mano, kad nepadarė klaidos įvertindama pažeidimo
sunkumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, kad, nepaisant antrojo ieškinio pagrindo pirmosios dalies pavadinimo,
Eni
iš tiesų ginčija pažeidimo sunkumo įvertinimą, o tai ji patvirtino per teismo posėdį.
Pažeidimų sunkumas turi būti nustatomas atsižvelgiant į daugelį veiksnių, pavyzdžiui, konkrečias bylos aplinkybes, jos kontekstą
ir baudų atgrasomąjį poveikį, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos būtina atsižvelgti, sąrašo nėra (2002 m.
spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99‑P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 465 punktas ir šio
sprendimo 43 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
241 punktas).
Aplinkybėms, į kurias galima atsižvelgti vertinant pažeidimų sunkumą, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo, kurį kiekviena
iš jų atliko sudarant kartelį, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šio kartelio, įmonių dydis ir atitinkamų prekių vertė, taip
pat pavojus, kurį tokio pobūdžio pažeidimai kelia Bendrijos tikslams (žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 130 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, gairėse, be kita ko, nustatyta, jog vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai,
jeigu ji gali būti įvertinta, ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Taigi pažeidimai yra skirstomi į tris kategorijas: lengvus
pažeidimus, sunkius pažeidimus ir labai sunkius pažeidimus (gairių 1 A punkto pirma ir antra pastraipos).
Gairėse taip pat numatyta, kad, be pažeidimo pobūdžio, jo konkrečios įtakos rinkai ir šios rinkos geografinio dydžio, būtina
atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams
bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (gairių 1 A punkto ketvirta pastraipa).
Komisijos įgaliojimai skirti baudas įmonėms, kurios tyčia arba dėl neatsargumo pažeidžia EB 81 straipsnio nuostatas, yra viena
iš Komisijai suteiktų priemonių, kad ji galėtų vykdyti jai Bendrijos teisės patikėtą kontrolės funkciją – užduotį, apimančią
pareigą vykdyti bendrą politiką, kurios tikslas yra konkurencijos srityje taikyti Sutartyje nustatytus principus ir dėl to
reguliuoti įmonių elgesį. Darytina išvada, jog vertindama pažeidimo sunkumą baudos dydžiui nustatyti Komisija turi rūpintis,
kad jos veiksmai turėtų atgrasomąjį poveikį, visų pirma dėl tokių pažeidimų, kurie ypač kenkia Bendrijos tikslams įgyvendinti
(1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 105 ir 106 punktai; šio sprendimo 103 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
166 punktas ir 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 169 punktas).
Dėl to reikalaujama, kad baudos dydis būtų koreguojamas atsižvelgiant į siekiamą poveikį įmonei, kuriai ji skirta, ir kad
bauda nebūtų nereikšminga arba, atvirkščiai, pernelyg didelė, pirmiausia atsižvelgiant į šios įmonės finansines galimybes,
kaip reikalaujama dėl, pirma, būtinybės užtikrinti baudos veiksmingumą ir, antra, proporcingumo principo paisymo. Didelė įmonė,
kuri turi didelių finansinių išteklių, palyginti su kitais kartelio dalyviais, gali lengviau surinkti baudai sumokėti būtinas
lėšas, o siekiant atgrasomojo poveikio ši aplinkybė pateisina tai, kad skiriama, visų pirma pritaikius dauginimo koeficientą,
bauda, kuri yra proporcingai didesnė nei bauda, už tą patį pažeidimą skirta tokių lėšų neturinčiai įmonei (šiuo klausimu žr.
2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, 241 ir 243 punktus; taip pat žr. šio sprendimo
103 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
170 punktą ir 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 235 punktą).
Reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas ypač pabrėžė, jog nustatant baudos dydį svarbu atsižvelgti į kiekvienos kartelyje
dalyvaujančios įmonės bendrą apyvartą (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 85 ir 86 punktus ir 2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Acerinox prieš Komisiją
, C‑57/02 P, Rink. p. I‑6689, 74 ir 75 punktus; taip pat žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
, C‑289/04 P, Rink. p. I‑5859, 17 punktą).
Galiausiai reikia pabrėžti, kad atgrasymo tikslu, kurio nustatydama baudos dydį gali siekti Komisija, norima užtikrinti, kad
įmonės veikdamos Bendrijoje ar EEE laikytųsi Sutartyje įtvirtintų konkurencijos taisyklių. Tai reiškia, kad atgrasymo veiksnys,
kuris gali būti įtrauktas į baudos apskaičiavimą, vertinamas atsižvelgiant į daugelį elementų, o ne tik į konkrečią atitinkamos
įmonės padėtį. Šis principas taikomas, be kita ko, tuo atveju, kai Komisija nustato „atgrasomąjį poveikį turintį daugiklį“,
kuris turi įtakos įmonei paskirtai baudai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 135 punkte minėto Sprendimo
Showa Denko prieš Komisiją
23 ir 24 punktus).
Šiuo atveju Komisija ginčijamame sprendime iš pradžių pripažino, kad atitinkamos įmonės sudarė susitarimus dėl tikslinių kainų
ir rinkos pasidalijimo bei keitėsi svarbia komercine informacija. Anot Komisijos, šios praktikos pagal savo pobūdį yra labai
sunkūs pažeidimai (ginčijamo sprendimo 461 konstatuojamoji dalis ir rezoliucinės dalies 1 straipsnis). Tada Komisija nurodė,
kad nebuvo įmanoma įvertinti kartelio konkretaus poveikio EEE rinkai. Komisija taip pat pridūrė, kad nors nebuvo įmanoma įvertinti
kartelio konkretaus poveikio, atitinkamos įmonės įgyvendino nagrinėjamus susitarimus ir todėl jie turėjo poveikio rinkai.
Komisija nurodė, kad nustatydama baudų dydžius ji neatsižvelgė į poveikį rinkai (ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija pažymėjo, kad pažeidimas apėmė visą EEE teritoriją (ginčijamo sprendimo 463 konstatuojamoji dalis). Dėl
šių priežasčių Komisija konstatavo, kad nagrinėjamą pažeidimą galima kvalifikuoti kaip labai sunkų (ginčijamo sprendimo 464
konstatuojamoji dalis).
Tada Komisija atliko diferencijuotą atitinkamų įmonių vertinimą atsižvelgdama į jų bendrą BK ir SBK apyvartą 2001 m., t. y.
paskutiniaisiais ištisais pažeidimo vykdymo metais, išskyrus
Shell
atveju (1998 m.) ir
Stomil
atveju (1999 m.). Atitinkamas įmones Komisija suskirstė į penkias kategorijas,
EniChem
priskirdama pirmajai (55 mln. EUR pradinė bauda) (ginčijamo sprendimo 465–473 konstatuojamosios dalys).
Komisija, be kita ko, nurodė, kad labai sunkių pažeidimų kategorijoje sankcijų skalė leido nustatyti tokio dydžio baudas,
kurios užtikrino pakankamai atgrasantį jų pobūdį, turint omenyje kiekvienos įmonės dydį. Atsižvelgdama į pasaulines atitinkamų
įmonių apyvartas, pasiektas per 2005 m., Komisija pažymėjo, kad buvo didelis skirtumas tarp, viena vertus,
Kaučuk
dydžio (2,718 mlrd. EUR apyvarta) ir
Stomil
dydžio (38 mln. EUR apyvarta) ir, kita vertus, kitų atitinkamų įmonių dydžio, visų pirma
Bayer
(27,383 mlrd. EUR apyvarta), t. y. pirmosios iš ginčijamame sprendime minimų didelių įmonių. Tuo remdamasi ir atsižvelgdama
į šios bylos aplinkybes Komisija konstatavo, kad
Kaučuk
ir
Stomil
neturi būti taikomas joks dauginimo koeficientas, turintis atgrasomąjį poveikį, o
Bayer
reikia taikyti dauginimo koeficientą 1,5. Galiausiai, remdamasi tomis pačiomis išvadomis ir atsižvelgdama į šios bylos aplinkybes,
Komisija
Dow
pritaikė dauginimo koeficientą 1,75 (37,221 mlrd. EUR apyvarta),
EniChem
– dauginimo koeficientą 2 (73,738 mlrd. EUR apyvarta), o
Shell
– dauginimo koeficientą 3 (246,549 mlrd. EUR apyvarta) (ginčijamo sprendimo 474 konstatuojamoji dalis).
Pirma, reikia konstatuoti, kad savo ieškiniu
Eni
neginčija to, kad karteliu buvo įvykdytas pažeidimas, nurodytas ginčijamame sprendime ir visų pirma jo rezoliucinės dalies
1 straipsnyje. Šiuo atžvilgiu iš gairėse pateikto labai sunkių pažeidimų apibūdinimo matyti, kad susitarimai arba suderinti
veiksmai, kurių tikslas, kaip šioje byloje, yra, be kita ko, nustatyti tikslines kainas arba pasidalyti rinkos dalis, vien
dėl savo pobūdžio gali būti vertinami kaip „labai sunkūs“ ir Komisija neprivalo įrodyti pažeidimo konkretaus poveikio rinkai
(šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 75 punktą; taip pat žr. 2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 178 punktą ir 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 345 punktą). Taip pat pagal nusistovėjusią teismo praktiką horizontalūs kainų karteliai yra vieni
sunkiausių Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimų, taigi jie savaime gali būti kvalifikuojami kaip labai sunkūs pažeidimai
(šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 103 punktą ir šio sprendimo 133 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
147 punktą).
Taigi Komisija nepadarė klaidos pripažindama, kad nagrinėjamos praktikos pagal savo pobūdį yra labai sunkūs pažeidimai.
Antra, kalbant apie šio sprendimo 72 punkte minėtą Sprendimą
Degussa prieš Komisiją
, kuriuo remiasi
Eni
, pakanka konstatuoti, kad byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, Komisija įvertino konkretų kartelio poveikį, ko ji
nepadarė nagrinėjamu atveju. Taigi
Eni
negali remtis šio sprendimo 72 punkte minėtu Sprendimu
Degussa prieš Komisiją
siekdama šiuo atžvilgiu užginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Trečia, kalbant apie nuorodą, kurią
Eni
savo rašytinėse pastabose daro į nagrinėjamos rinkos dydį EEE teritorijoje 2001 m. (t. y. 550 mln. EUR) arba į atitinkamų
įmonių turimą rinkos dalį, reikia konstatuoti, kad nors į šias aplinkybes gali būti atsižvelgta siekiant nustatyti pažeidimo
sunkumą, reikia atsižvelgti ir į kitas aplinkybes, kurios turi reikšmės konkrečiu atveju (šiuo klausimu žr. šio sprendimo
130 punkte minėto Sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
132 punktą ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑329/01, Rink. p. II‑3255, 102 punktą). Šioje byloje reikia atsižvelgti į tai, kad nagrinėjamas pažeidimas pagal savo pobūdį
yra labai sunkus ir apima visą EEE teritoriją. Konkrečiai kalbant, reikia pabrėžti, kad atitinkamos įmonės susitarė nustatyti
tikslines kainas, pasidalyti klientus agresyvios konkurencijos atsisakymo susitarimais ir keistis svarbia informacija apie
kainas, konkurentus ir klientus. Be to, reikia priminti, kad pagal gairių 1 A punktą už labai sunkų pažeidimą gali būti skirta
didesnė nei 20 mln. EUR bauda. Tada reikia pažymėti, kad
EniChem
padaryta nagrinėjamų produktų apyvarta 2001 m. siekė daugiau kaip 164 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 468 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai
Eni
neginčija to, kad jai skirta bauda neviršija Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytos 10 % jos bendros apyvartos,
pasiektos praėjusiais ūkiniais metais, viršutinės ribos, kuria siekiama išvengti to, kad susijusi įmonė neturėtų galimybės
sumokėti atitinkamos baudos (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 133 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
119 punktą). Atsižvelgiant į šias aplinkybes, 55 mln. EUR dydžio pradinės baudos nustatymas prieš pritaikant dauginimo koeficientą,
turinti atgrasomąjį poveikį, neatrodo neproporcingas.
Ketvirta, dėl nurodytos aplinkybės, kad atitinkamoms įmonėms priklausė tik tam tikra visos BK ir SBK rinkos dalis,
Eni
per teismo posėdį pažymėjo, jog jos vertinimas buvo grindžiamas rinka, apimančia šiuos du produktus ir natūralų kaučiuką,
nors šis produktas ginčijamame sprendime nebuvo minimas. Tokiomis aplinkybėmis argumentai, kuriuos šiuo klausimu pateikia
Eni
, yra netinkami.
Penkta, kiek tai susiję su „žinojimo apie antikonkurencinį pobūdį“ nebuvimu, iš ginčijamo sprendimo ir pažeidimo sunkumo matyti,
kad
EniChem SpA
tikrai žinojo apie savo veiksmų antikonkurencinį pobūdį. Be to, dėl motyvų, išdėstytų nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą,
Komisija teisingai pripažino
Eni
atsakinga už nagrinėjamą pažeidimą. Todėl jos pateikti argumentai turi būti atmesti.
Šešta, kalbant apie dauginimo koeficiento, turinčio atgrasomąjį poveikį, taikymą, reikia pabrėžti, kad sąsaja tarp, pirma,
įmonių dydžio ir bendrų išteklių ir, antra, būtinybės užtikrinti atgrasomąjį baudos poveikį, yra neginčijama. Primintina,
kad didelė įmonė, kuri turi daug finansinių išteklių, palyginti su kitais kartelio dalyviais, gali lengviau surinkti savo
baudai sumokėti būtinas lėšas (šio sprendimo 134 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
235 punktas).
Šis klausimas skiriasi nuo įmonių priskyrimo prie labai sunkių pažeidimų kategorijos klausimo, kurį nagrinėjant gali prireikti
atsižvelgti į specifinę įmonių reikšmę atitinkamoje rinkoje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
88 ir 89 punktus). Todėl nėra pagrindo manyti, kad Komisija padarė klaidą, kai nusprendė atsižvelgti į įmonių dydį ir bendruosius
išteklius, taikydama atgrasomąjį poveikį turintį dauginimo koeficientą.
Be to, reikia pažymėti, kad šioje byloje Komisija atsižvelgė ir į specifinę atitinkamų įmonių reikšmę nagrinėjamoje rinkoje,
kai panaudojo įmonių BK ir SBK apyvartą paskutiniaisiais pažeidimo vykdymo metais tam, kad subalansuotų baudos dydį labai
sunkių pažeidimų kategorijoje.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, antrojo
Eni
ieškinio pagrindo pirmoji dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
b)     Dėl antrosios dalies, susijusios su neteisėtu pradinės baudos padidinimu dėl pažeidimo pakartotinumo
Šalių argumentai
–
Eni
argumentai

Eni
pateikia nuorodą į ginčijamo sprendimo 487 ir 488 konstatuojamąsias dalis ir pripažįsta, kad sutartiniai veiksmai, už kuriuos
buvo skirtos sankcijos 1986 m. balandžio 23 d. Komisijos sprendimu 86/398/EEB dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį (IV/31.149 –
Polipropilenas) (OL L 230, p. 1, toliau – Polipropileno sprendimas) ir 1994 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimu 94/599/EB
dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį (IV/31.865 – PVC) (OL L 239, p. 14, toliau – PVC II sprendimas), kuriais Komisija grindžia
pažeidimo pakartotinumą, gali būti laikomi panašiais į nurodytuosius ginčijamame sprendime.
Tačiau subjektyvi pažeidimo pakartotinumo sąlyga – t. y. aplinkybė, kad nagrinėjamus pažeidimus padarė ta pati įmonė – nėra
įvykdyta.
Šiuo klausimu, pirma,
Eni
teigia, kad nagrinėjama veikla buvo susijusi su produktais ir rinkomis, kurie skiriasi nuo tų, kuriuos apima ginčijamas sprendimas,
ir jau buvo perduota prieš tam tikrą laiką iki priimant Polipropileno ir PVC II sprendimus.
Antra, tarp juridinių asmenų, kuriems skirtos sankcijos Polipropileno ir PVC II sprendimais,
Eni
nėra. Grupės įmonė, su kuria susiję minėti sprendimai, yra
EniChem SpA
, kuri tapo
Syndial
, arba
Anic SpA
. Šios įmonės nėra ginčijamo sprendimo adresatės.
Eni
nebuvo susijusi nė su vienu iš Komisijos minimų sprendimų nei kaip aktyvi kartelių, už kuriuos skirtos sankcijos, dalyvė,
nei dėl dviejų grupės bendrovių kontrolės.
Trečia, Komisijos išvada prieštarauja ribotos atsakomybės ir jos asmeninio pobūdžio principui tiek, kiek Komisija pripažįsta,
kad patronuojančios bendrovės atžvilgiu egzistuoja sunkinanti aplinkybė, nors minėtos bendrovės atsakomybė ankstesniuose sprendimuose
pripažinta nebuvo. Šis trūkumas yra dar didesnis, atsižvelgiant į tai, kad naudojamasi sankcijų skyrimo įgaliojimais, apibrėžtais
teisėtumo principu, kurio laikymasis įmonėms turi garantuoti galimybę visiškai numatyti sankcijas, kurias Komisija gali joms
skirti pagal EB 81 straipsnį. Be to, Komisijos vartojami neaiškūs ir neapibrėžti terminai „panašūs pažeidimai“ ir „ta pati
įmonė“ reiškia, kad ginčijamas sprendimas šiuo atžvilgiu yra nemotyvuotas.
Ketvirta,
Eni
ginčija Komisijos įgaliojimus taikyti sunkinančią pažeidimo pakartotinumo aplinkybę neatsižvelgiant į tarp pažeidimų praėjusį
laiko tarpą. Šiuo klausimu
Eni
pateikia nuorodą į 2007 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Groupe Danone prieš Komisiją
(C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331) ir generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą tam sprendimui (Rink. p. I‑1337). Ji priduria,
kad skirtingai nei minėto sprendimo atveju, kuriuo Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Komisija tinkamai atsižvelgė į reikšmingas
aplinkybes, šioje byloje tokia analizė nebuvo padaryta ir šis nebuvimas nėra tinkamai motyvuotas.
–       Komisijos argumentai
Iš pradžių Komisija pažymi, kad pažeidimo pakartotinumo klausimas buvo iškeltas antrajame pranešime apie kaltinimus, o
Eni
nei savo atsakyme, nei per teismo posėdį prieštaravimų nepateikė.
Dėl esmės Komisija nurodo, kad, pirma, atsižvelgiant į tai, jog Bendrijos konkurencijos teisėje pripažįstama, kad įvairios
tai pačiai grupei priklausančios bendrovės yra vienas ūkio subjektas, ankstesniuose sprendimuose norėdama ji galėjo skirti
baudą tai pačiai patronuojančiai bendrovei. Todėl Komisija mano, kad ginčijamame sprendime ji galėjo teisėtai konstatuoti,
jog ta pati įmonė jau buvo nubausta už tokio paties tipo pažeidimą (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071). Ji pabrėžia, kad minėtame sprendime Bendrasis Teismas patvirtino, jog bauda dėl pažeidimo pakartotinumo
turi būti padidinta kitai grupės bendrovei, o būtent – tos pačios bendrovės kaip ir ta, kuriai anksčiau buvo skirta bauda,
patronuojamajai bendrovei. Be to, pažeidimo pakartotinumo sąvoka, atsižvelgiant į ja siekiamą tikslą, nebūtinai reiškia konstatavimą,
kad anksčiau buvo paskirta piniginė bauda, o tik tai, kad praeityje buvo konstatuotas pažeidimas (šio sprendimo 133 punkte
minėtas 2005 m. spalio 25 d. Sprendimas
Groupe Danone prieš Komisiją
). Todėl neturi reikšmės tai, kad bylose, kuriose buvo priimti Polipropileno ir PVC II sprendimai, Komisija nepaskyrė baudos
Eni
kaip tokiai. Tačiau tai, kad bendroves, kurioms buvo skirti ankstesni sprendimai, visiškai kontroliavo
Eni
, turi lemiamos reikšmės. Be to, negalima sutikti, kad grupės bendrovėms, kurios yra tos pačios įmonės elementai, pažeidimo
pakartotinumas netaikomas vien dėl pačios grupės organizacinės struktūros.
Antra, neturi reikšmės tai, kad ankstesni pažeidimai buvo susiję su kitokiais sektoriais ar tai, kad vėliau su šiais sektoriais
susijusi veikla buvo perduota kitiems juridiniams asmenims. Baudos padidinimas dėl pažeidimo pakartotinumo grindžiamas tuo,
kad ankstesnio pažeidimo konstatavimo nepakako tam, kad įmonei būtų sukliudyta daryti naujus pažeidimus. Be to, teismo praktikoje
nurodyta, kad už pažeidimą iš principo turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris vadovavo atitinkamai įmonei pažeidimo
įvykdymo metu, net jei sprendimo, kuriuo konstatuojamas šis pažeidimas, priėmimo dieną įmonės valdymas buvo patikėtas kitam
asmeniui (šio sprendimo 110 punkte minėtas Sprendimas
Cascades prieš Komisiją
). Šie kriterijai turi būti taikomi nagrinėjant pažeidimo pakartotinumo klausimą.
Trečia, šio sprendimo 155 punkte minėtame 2007 m. vasario 8 d. Sprendime
Groupe Danone prieš Komisiją
Teisingumo Teismas dar kartą patvirtino, kad galimas pažeidimo pakartotinumas yra tarp veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti
analizuojant pažeidimo sunkumą pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, ir kad tokiomis aplinkybėmis ieškovas vis dar
turi galimybę numatyti savo veiksmų teisinius padarinius. Tas pats pasakytina apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį,
kuri yra teisinis ginčijamo sprendimo pagrindas. Taigi padidinimo dėl pažeidimo pakartotinumo taikymas teisėtumo principo
nepažeidžia.
Ketvirta, jau yra nustatyta, kad pažeidimo pakartotinumo konstatavimas ir jo ypatybių vertinimas priklauso Komisijos diskrecijai
ir ji nėra saistoma jokiu tokiam konstatavimui taikomu senaties terminu (šio sprendimo 155 punkte minėtas 2007 m. vasario
8 d. Sprendimas
Groupe Danone prieš Komisiją
). Bet kuriuo atveju, su polipropilenu ir PVC susiję pažeidimai buvo konstatuoti sprendimais, priimtais atitinkamai 1986 m.
ir 1994 m. Visiškai logiška, normalu ir tinkama į šiuos precedentus atsižvelgti naujo pažeidimo, padaryto 1996 m., atveju.
Tarp dviejų pažeidimų praėjęs laikotarpis savaime neturi reikšmės (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347). Kiek tai susiję su laikotarpiu, skiriančiu ankstesnius sprendimus ir naujo pažeidimo pradžią,
jis yra lygus ar net mažesnis už tuos, į kuriuos Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas jau atsižvelgė bylose, kuriose buvo
priimtas šio sprendimo 157 punkte minėtas Sprendimas
Michelin prieš Komisiją
ir šio sprendimo 155 punkte minėtas 2007 m. vasario 8 d. Sprendimas
Groupe Danone prieš Komisiją
. Komisija priduria, kad, priešingai nei pastarojo sprendimo atveju, ji „gali“ atsižvelgti į laikotarpį, praėjusį nuo ankstesnio
pažeidimo, kaip į vieną iš požymių, patvirtinančių polinkį pažeidinėti konkurencijos taisykles. Šiuo atveju Komisija šį klausimą
konkrečiai išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 489 konstatuojamojoje dalyje ir priėjo prie išvados, kad reikia atsižvelgti į pažeidimo
pakartotinumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Gairių 2 punkte kaip sunkinančių aplinkybių pavyzdys minimas „pakartotinis to paties pobūdžio tos pačios įmonės ar tų pačių
įmonių pažeidimas“.
Pakartotinumo sąvoka, kaip ji suprantama tam tikrose nacionalinės teisės sistemose, reiškia, jog asmuo naujų pažeidimų padarė
būdamas baustas už panašaus pobūdžio pažeidimus (šio sprendimo 160 punkte minėto Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
617 punktas ir šio sprendimo 157 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
284 punktas).
Galimas pažeidimo pakartotinumas yra tarp veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant atitinkamo pažeidimo sunkumą (šio
sprendimo 72 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
91 punktas ir šio sprendimo 155 punkte minėto 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
26 punktas).
Šiuo atveju Komisija ginčijamame sprendime pažymi, kad
EniChem
jau buvo skirti Komisijos sprendimai kartelio srityje (t. y. Polipropileno ir PVC II sprendimai). Tai, Komisijos manymu,
įrodo, kad pirmosios baudos nebuvo pakankamos, kad ši įmonė pakeistų savo elgesį. Tuo remdamasi Komisija daro išvadą, kad
šis pažeidimo pakartotinumas yra sunkinanti aplinkybė, pateisinanti pradinės baudos padidinimą 50 % (ginčijamo sprendimo 487 konstatuojamoji
dalis).

Eni
visų pirma atkreipia dėmesį į tai, kad ji nėra minima ankstesniuose sprendimuose, Komisijos minimuose ginčijamame sprendime.
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad šiuo atveju Komisija atsižvelgė į sąvoką „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį,
kad pritaikytų sunkinančią aplinkybę, susijusią su pažeidimo pakartotinumu, o tai Komisija patvirtina savo rašytinėse pastabose.
Konkrečiai kalbant, Komisija iš esmės manė, kad ta pati įmonė pakartojo veiksmus, kuriais padarytas pažeidimas, ir taip buvo,
net jeigu juridiniai asmenys, dalyvavę darant nagrinėjamus pažeidimus, nebuvo tapatūs. Šiuo klausimu reikia priminti, kad
sąvoka „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, turi būti aiškinama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei
teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keli fiziniai ar juridiniai asmenys (žr. šio sprendimo 60 punkte nurodytą teismo
praktiką). Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad kai Komisija ketina remtis sąvoka „įmonė“, kaip tai suprantama pagal
EB 81 straipsnį, ji turi tai pagrįsti išsamiais ir konkrečiais įrodymais.
Pažymėtina, kad, pirma, ginčijamo sprendimo 487 konstatuojamojoje dalyje Komisija apskritai kalba apie „
EniChem
“, nes ši sąvoka minėto sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje apibrėžta kaip „bet kuri
Eni SpA
priklausanti bendrovė“. Taigi reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime vertinant pažeidimo pakartotinumą Komisijos vartojama
sąvoka yra palyginti netiksli, bent jau kiek tai susiję su juridiniais asmenimis, sudarančiais ūkio subjektą, apie kurį kalbama
Polipropileno ir PVC II sprendimuose. Be to, net jeigu nagrinėjami juridiniai asmenys yra tie, kurie nurodyti ginčijamo sprendimo
26–35 konstatuojamosiose dalyse, reikia pabrėžti, kad Polipropileno sprendime minimos bendrovės, t. y.
Anic
, nėra tarp minėtose konstatuojamosiose dalyse nurodytų juridinių asmenų. Be to, ginčijamo sprendimo 26–35 konstatuojamosiomis
dalimis iš esmės siekiama aprašyti
Eni
priklausančių bendrovių kitimą vykdant pažeidimą, kuris buvo daromas po to, kai buvo priimti Polipropileno ir PVC II sprendimai.
Taigi šios konstatuojamosios dalys negali suteikti pakankamai išsamios ir konkrečios informacijos apie bendrovių, kurios
Eni
priklausė iki pažeidimo, už kurį ginčijamu sprendimu skirta bauda, kitimą.
Antra, ginčijamo sprendimo 262 išnašoje Komisija pateikia nuorodą į Polipropileno ir PVC II sprendimus ir teigia, kad minėti
sprendimai yra susiję su „
Eni
“. Iš pradžių reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime nėra rašytinio susitarimo dėl sąvokos „
Eni
“, skirtingai nei sąvokos „
EniChem
“ atveju. Konkrečiai kalbant, iš ginčijamo sprendimo 26–35 konstatuojamųjų dalių matyti, kad tuo atveju, kai Komisija turi
mintyje bendrovę
Eni
, kaip kitas bendroves patronuojančią bendrovę, ji vartoja sąvoką „
Eni SpA
“.
Trečia, net jeigu ginčijamo sprendimo 262 išnašoje vartodama sąvoką „
Eni
“ Komisija mintyje turi bendroves, kurios priklauso „įmonei“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, kurią sudaro
Eni
kontroliuojami juridiniai asmenys, pažymėtina, kad Komisija ginčijamame sprendime šiuo klausimu nepateikė jokios išsamios
ir konkrečios informacijos. Bendrajam Teismui pateiktose rašytinėse pastabose Komisija tik pažymi, kad
Eni
„visiškai“ kontroliavo Polipropileno ir PVC II sprendimuose nurodytas bendroves. Šis teiginys ne tik nėra pagrįstas jokiais
įrodymais, bet ir nebuvo įtrauktas į ginčijamą sprendimą.
Ketvirta, pažymėtina, kad atitinkamų bendrovių struktūros ir kontrolės kitimas šioje byloje yra ypač sudėtingas. Konkrečiai
kalbant, Polipropileno sprendimas buvo skirtas
Anic
ir šiame sprendime nebuvo paminėtas
Eni
pavadinimas. Kiek tai susiję su PVC II sprendimu, jo 8 konstatuojamojoje dalyje Komisija mini tai, kad
Anic
„tapo“
EniChem SpA
, o 43 konstatuojamojoje dalyje – kad šį pokytį lėmė „įvairios reorganizacijos“, tačiau išsamiau nepaaiškina. Be to,
Eni
pavadinimo šiame sprendime taip pat nėra. Reikia pridurti, kad šioje byloje su atitinkamais produktais susijusią
Eni
veiklą iš pradžių vykdė
EniChem Elastomeri
(iki kol ši bendrovė buvo prijungta prie
EniChem SpA
1997 m., t. y. po to, kai buvo priimtas PVC II sprendimas) ir kad po to
EniChem SpA
veikla buvo perduota
Polimeri
, o dėl to atitinkamų įmonių struktūrinė kaita tampa dar sudėtingesnė. Tokiomis aplinkybėmis Komisija turėjo būti ypač konkreti
ir pateikti visus išsamius įrodymus, kurių reikia tam, kad būtų galima konstatuoti, jog ginčijamame sprendime minimos bendrovės
ir Polipropileno bei PVC II sprendimuose minimos bendrovės sudarė tą pačią „įmonę“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes Bendrasis Teismas mano, jog Komisija ginčijamame sprendime nepateikė pakankamai išsamių
ir konkrečių įrodymų, kad būtų galima daryti pagrįstą išvadą, jog ta pati „įmonė“, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį,
dar kartą padarė pažeidimą. Tokiomis aplinkybėmis reikia sutikti su antrojo ieškinio pagrindo antrąja dalimi ir todėl panaikinti
ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą, kiek juo bendrovei
Eni
skirta 272,25 mln. EUR dydžio bauda.
c)     Dėl trečiosios dalies, susijusios su baudos apskaičiavimo klaida, susijusia su
Syndial
neįtraukimu
Šalių argumentai

Eni
primena, kad Komisija iš pradžių priskyrė
Syndial
prie asmenų, atsakingų už pažeidimą, ir jai adresavo tiek pirmąjį, tiek antrąjį pranešimą apie kaltinimus, tačiau po to nusprendė
ginčijamo sprendimo jai neskirti. Komisija tokį sprendimą motyvavo tuo, kad egzistavo „didelis pavojus, jog tuo metu, kai
šioje byloje bus priimtas ir vykdomas sprendimas, kuriuo
Syndial
skiriama bauda, ši bendrovė jau neturės užtektinai turto baudai sumokėti“ (ginčijamo sprendimo 372 konstatuojamoji dalis).
Kriterijus, kuriuo remdamasi Komisija neįtraukia
Syndial
, neatitinka principų, susijusių su įmonių perdavimais ir perleidimais.

Eni
pateikia nuorodą į pirmuoju ieškinio pagrindu išdėstytus argumentus ir teigia, kad jei po bendrovės transformacijos įmonė,
kuri laikoma atsakinga, toliau egzistuoja, ji yra atsakinga už bet kokį pažeidimą, kuriuo kaltinama. Šis principas netaikomas
tik tuo atveju, kai juridinis asmuo nustoja egzistuoti. Tačiau taip nėra šiuo atveju, nes – kaip pažymėta ir ginčijamame sprendime –
Syndial
toliau egzistuoja ir nėra likviduojama.
Eni
priduria, kad pripažindama
Polimeri
atsakomybę už tariamus antikonkurencinius veiksmus, kitų grupės bendrovių atliktus prieš
Polimeri
perimant chemijos sektorių, Komisija neatsižvelgė į tai, kad iki 2001 m. pabaigos ši bendrovė buvo bendra įmonė, kurią kartu
kontroliavo
Eni
ir
Union Carbide
.
Nepagrįstas
Syndial
neįtraukimas turi padarinių baudai. Šiuo klausimu
Eni
pažymi, kad bendra
Syndial
apyvarta metais, einančiais prieš ginčijamo sprendimo priėmimą, buvo 860 mln. EUR ir kad solidarios atsakomybės atveju visa
bauda negali viršyti 10 % „mažiausios įmonės“ apyvartos. Šiuo klausimu ji pateikia nuorodą į mokslo doktrinos ištrauką. Nors
į
Syndial
atsižvelgiama pritaikant sunkinančią pažeidimo pakartotinumo aplinkybę, ji netinkamai neįtraukiama tam, kad baudos dydis
būtų apribotas 10 % riba, numatyta teisės aktuose. Tai reiškia, kad bendras
Eni
skirtos baudos dydis prieštarauja Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 daliai ir atrodo, kad tai yra akivaizdaus piktnaudžiavimo
įgaliojimais vaisius.
Komisija prašo atmesti antrojo ieškinio pagrindo trečiąją dalį. Konkrečiai ji teigia, kad
Syndial
neįtraukimas neturi įtakos
Eni
skirtos baudos dydžiui.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytos maksimalios ribos pažymėtina, jog tai, kad keletas bendrovių turi
solidariai sumokėti baudą, nes esą jos sudaro įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, nereiškia, jog kiekvienos
iš jų pareiga yra apribota 10 % nuo jos praėjusių mokestinių metų apyvartos. 10 % maksimali riba, kaip tai suprantama pagal
šią nuostatą, turi būti apskaičiuojama atsižvelgiant į bendrą visų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį subjektą, veikiantį
kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, apyvartą, nes tik visų bendrovių bendra apyvarta gali būti nagrinėjamos
įmonės dydžio ir ekonominės galios rodiklis (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 528 ir 529 punktai ir šio sprendimo 95 punkte minėto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
90 punktas).
Todėl, net jeigu
Syndial
būtų ginčijamo sprendimo adresatė, bauda, už kurios sumokėjimą
Eni
buvo pripažinta solidariai atsakinga, neturėtų būti apribota 10 %
Syndial
apyvartos. Tai reiškia, kad
Eni
argumentai netinkami.
Be to, net jeigu savo argumentais
Eni
iš tiesų ginčija atsakomybę, kuri jai pripažinta už
EniChem SpA
(dabar
Syndial
) padarytą pažeidimą, nors ginčijamame sprendime
Syndial
nebuvo minima, juos reikia atmesti dėl tų pačių motyvų, kaip nurodytieji šio sprendimo 117 punkte. Tai, kad iki 2001 m. pabaigos
Polimeri
buvo bendra įmonė, kurią kartu kontroliavo
Eni
ir
Union Carbide
, negali pakeisti šios išvados, nes neginčijama, jog veiklos perdavimas tarp
EniChem SpA
(dabar
Syndial
) ir
Polimeri
įvyko 2002 m. sausio 1 d.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, antrojo
Eni
ieškinio pagrindo trečioji dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.
Iš visų šių motyvų matyti, kad antrojo pagrindo antroji dalis turi būti pripažinta pagrįsta ir todėl reikia panaikinti ginčijamo
sprendimo 2 straipsnio c punktą, kiek juo
Eni
skiriama 272,25 mln. EUR bauda, ir atmesti likusius reikalavimus iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą.
B –
Dėl prašymų pakeisti baudos dydį
Atsižvelgiant į šio sprendimo 166–171 punktuose išdėstytus motyvus iš pradžių reikia, kad Bendrasis Teismas naudodamasis neribota
jurisdikcija pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį pakeistų ginčijamo sprendimo 2 straipsnio c punktą tiek, kiek Komisija
nustatydama 272,25 mln. EUR sumą bendrovei
Eni
klaidingai pritaikė sunkinančią pažeidimo pakartotinumo aplinkybę.
Kiek tai susiję su likusiais reikalavimais, šios bylos aplinkybėmis, siekiant tinkamai nustatyti baudos dydį, Komisijos taikytą
apskaičiavimo metodą reikia palikti nepakeistą.
Taigi nustatoma, kad bendrovei
Eni
skirtos baudos galutinis dydis yra 181,5 mln. EUR.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal to paties straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims. Šios bylos aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad kiekviena
šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijos sprendimo C(2006) 5700 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (byla COMP/F/38.638 – Butadieno kaučiukas ir stireno‑butadieno kaučiukas, gautas emulsinės polimerizacijos būdu)
2 straipsnio c punktą, kiek juo
Eni SpA
skirta 272,25 mln. EUR dydžio bauda.
2.
Nustatyti, kad
Eni
skirtos baudos dydis yra 181,5 mln. EUR.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Dehousse
Wiszniewska‑Białecka
Wahl
Paskelbta 2011 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A – Dėl reikalavimo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą
1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu pažeidimo inkriminavimu Eni
a) Dėl pirmosios dalies, susijusios su klaidingu pažeidimo inkriminavimo sąlygų taikymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
b) Dėl antrosios dalies, susijusios su klaidingu objektyvios atsakomybės taikymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
c) Dėl trečiosios dalies, susijusios su klaida, padaryta analizuojant Eni pateiktus įrodymus
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
d) Dėl ketvirtosios dalies, susijusios su ribotos kapitalo bendrovių atsakomybės principo ir bendrųjų principų atsakomybės
srityje pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
2. Dėl antrojo papildomai pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su neteisėtu baudos dydžio nustatymu
a) Dėl pirmosios dalies, susijusios su klaidingu dauginimo koeficiento, turinčio atgrasomąjį poveikį, taikymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
b) Dėl antrosios dalies, susijusios su neteisėtu pradinės baudos padidinimu dėl pažeidimo pakartotinumo
Šalių argumentai
– Eni argumentai
– Komisijos argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
c) Dėl trečiosios dalies, susijusios su baudos apskaičiavimo klaida, susijusia su Syndial neįtraukimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
B – Dėl prašymų pakeisti baudos dydį
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: italų.