CELEX: 62014CJ0104
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
SESV 288 straipsnio trečia pastraipa
Kova su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius –Direktyva 2000/35/EB
2, 3 ir 6 straipsniai
Direktyva 2011/7/ES
2, 7 ir 12 straipsniai
Valstybės narės teisės aktas, pagal kurį skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai gali būti pakeistos palūkanos, mokamos pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado prieš priimant šias direktyvas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (
OL L 200, p. 35
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 226) 2, 3 ir 6 straipsnių ir 2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius (
OL L 48, p. 1
), 2, 7 ir 12 straipsnių aiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali
(Žemės ūkio, maisto pramonės ir miškų ūkio politikos ministerija; toliau ‐
Ministero
) ginčą su
Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl
(Italijos žemės ūkio kooperatinių bendrovių asociacija), kuriai taikoma kolektyvinio nemokumo procedūra (toliau ‐
Federconsorzi
), ir
Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi
(teismo paskirti [
Federconsorzi
] likvidatoriai; toliau – ir
Federconsorzi
likvidatorius) dėl palūkanų, mokamų pagal
Federconsorzi
skolinius reikalavimus
Ministero
.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2000/35, nuo 2013 m. kovo 16 d. panaikintos Direktyva 2011/7, 1 straipsnyje buvo numatyta, kad jos nuostatos taikomos visiems mokėjimams, padarytiems kaip komercinių sandorių apmokėjimas. Pagal jos 2 straipsnį „komerciniai sandoriai – tai sandoriai tarp įmonių arba įmonių ir valstybės valdymo institucijų, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės ar suteiktos paslaugos“.
Direktyvos 2000/35 3 straipsniu valstybėms narėms nustatyta pareiga užtikrinti, kad kreditorius turėtų teisę į palūkanas už pavėluotą mokėjimą, jeigu jis įvykdė savo sutartines ir teisines prievoles ir laiku negavo jam priklausančios sumos, kai pavėluota dėl skolininko kaltės, ir palūkanų mokėjimo dienos ir jų dydžio nustatymo taisyklės. Šio 3 straipsnio 3 dalis buvo suformuluota taip:
„Valstybės narės turi numatyti, kad susitarimas dėl mokėjimo dienos ar dėl pavėluoto mokėjimo pasekmių, neatitinkantis šio straipsnio 1 dalies b–d punktų ir 2 dalies nuostatų, negali būti priverstinai vykdomas, taip pat iš jo negali kilti reikalavimas kompensuoti nuostolius, jei įvertinus visas aplinkybes, įskaitant gerą komercinę praktiką ir produkto pobūdį, tai yra labai neteisinga kreditoriaus atžvilgiu. Nustatant, ar susitarimas yra labai neteisingas kreditoriaus atžvilgiu, bus,
inter alia
, atsižvelgta į tai, ar skolininkas turi objektyvią priežastį nukrypti nuo 1 dalies b–d punktų ir 2 dalies nuostatų. Jei nusprendžiama, kad toks susitarimas yra labai neteisingas, taikomos įstatymu nustatytos sąlygos, išskyrus tuos atvejus, kai nacionalinis teismas nusprendžia, jog būtų teisinga taikyti kitokias sąlygas.“
Šios direktyvos 6 straipsnyje buvo nurodyta:
„1.   Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2002 m. rugpjūčio 8 d., įgyvendina šią direktyvą. <...>
<...>
2.   Valstybės narės gali palikti galioti senas arba priimti naujas nuostatas, kurios kreditoriui būtų palankesnės negu nuostatos, būtinos, kad būtų laikomasi šios direktyvos.
3.   Perkeldamos šią direktyvą, valstybės narės gali jos netaikyti:
<...>
b)
sutartims, kurios buvo sudarytos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. <...>
<...>“
Kiek tai susiję su Direktyva 2011/7, jos 1 straipsnyje nurodyta:
„1.   Šios direktyvos tikslas – kovoti su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, siekiant užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir taip didinti įmonių, visų pirma MVĮ, konkurencingumą.
2.   Ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, kuriais atlyginama už komercinius sandorius.
<...>“
Direktyvos 2011/7 2 straipsnio 1 dalyje pateikta „komercinių sandorių“ apibrėžtis identiška pirmiau Direktyvoje 2000/35 pateiktai apibrėžčiai.
Direktyvos 2011/7 7 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės numato, kad sutarties sąlyga arba praktika, susijusi su mokėjimo diena arba laikotarpiu, delspinigių už pavėluotą mokėjimą palūkanų norma ar išieškojimo išlaidų kompensavimu yra nevykdytina arba iš jos kyla reikalavimas kompensuoti nuostolius, jei ji yra labai nesąžininga kreditoriaus atžvilgiu.
Nustatant, ar sutarties sąlyga arba praktika yra labai nesąžininga kreditoriaus atžvilgiu, kaip apibrėžta pirmoje pastraipoje, atsižvelgiama į visas konkretaus atvejo aplinkybes, įskaitant:
a)
labai didelį nukrypimą nuo gerosios komercinės praktikos, pažeidžiant sąžiningumo ir sąžiningo [lojalaus] elgesio principus;
b)
produkto arba paslaugos pobūdį ir
c)
tai, ar skolininkas turi objektyvią priežastį nukrypti nuo teisės aktuose nustatytų delspinigių už pavėluotą mokėjimą palūkanų normos, mokėjimo laikotarpio, kaip nurodyta 3 straipsnio 5 dalyje, 4 straipsnio 3 dalies a punkte, 4 straipsnio 4 dalyje ir 4 straipsnio 6 dalyje, arba nuo nustatytos sumos, kaip nurodyta 6 straipsnio 1 dalyje.
2.   Taikant 1 dalį, sutarties sąlyga arba praktika, dėl kurios negalimas delspinigių už pavėluotą mokėjimą nustatymas, laikoma labai nesąžininga.
3.   Taikant 1 dalį preziumuojama, kad sutarties sąlyga arba praktika, dėl kurios negalimas 6 straipsnyje nurodytas išieškojimo išlaidų kompensavimas, yra labai nesąžininga.
<...>“
Šios direktyvos 12 straipsnyje nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės aktai, būtini, kad 1–8 ir 10 straipsnių būtų laikomasi ne vėliau kaip nuo 2013 m. kovo 16 d. <...>
<...>
3.   Valstybės narės gali palikti galioti nuostatas arba priimti naujas nuostatas, kurios kreditoriui būtų palankesnės negu nuostatos, būtinos, kad būtų laikomasi šios direktyvos.
4.   Perkeldamos šią direktyvą į nacionalinę teisę, valstybės narės nusprendžia, ar jos netaikyti anksčiau nei 2013 m. kovo 16 d. sudarytoms sutartims.“
Italijos teisė
Iš karto po Antrojo pasaulinio karo Italijos valdžios institucijos įtvirtino centralizuoto grūdų ir kitų žemės ūkio maisto produktų tiekimo valdymo tvarką, reglamentuotą 1948 m. sausio 23 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 169 dėl valstybės prisiimamų įsipareigojimų, susijusių su grūdų, pakaitinių ir kitų produktų, skirtų duonos kepimui ir makaronų gaminių gamybai, importu, nuo 1946–1947 grūdų derliaus (
decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani-pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946–1947
), vėliau – 1957 m. gruodžio 22 d. Įstatyme Nr. 1294 dėl žaliavų, maisto produktų ir kitų būtiniausių produktų pirkimo užsienyje valstybės vardu (
legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali
; 1958 m. sausio 13 d. GURI Nr. 9).
Pagal šiuos teisės aktus privalomas šių maisto produktų atsargų sudarymas patikėtas veikiančioms žemės ūkio asociacijoms, kurios buvo įsteigtos kaip kooperatinės bendrovės kiekvienoje provincijoje.
Federconsorzi
buvo nacionalinio lygio asociacija, jungianti visas šias kooperatines bendroves, kurioms valstybė patikėjo užtikrinti maisto produktų tiekimą, nustatė pareigą kasmet teikti jų valdymo ataskaitą ir suteikė teisę į išlaidų atlyginimą iš valstybės lėšų.
Žemės ūkio kooperatinės bendrovės buvo reformuotos 1999 m. spalio 28 d. Įstatymu Nr. 410, kuriuo įtvirtinta nauja žemės ūkio kooperatinių bendrovių reglamentavimo tvarka (
legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari
; 1999 m. lapkričio 11 d. GURI Nr. 265); šiuo įstatymu
Federconsorzi
buvo pertvarkyta ir jai pradėta taikyti kolektyvinio nemokumo procedūra. Esamiems skoliniams reikalavimams skirta šio įstatymo 8 straipsnio 1 dalis, pagal kurią:
„Skoliniai reikalavimai, susiję su žemės ūkio kooperatinių bendrovių valstybės vardu ir interesais privalomai sudarytų nacionalinių žemės ūkio produktų atsargų valdymu ir prekyba šiais produktais, kurių turi nurodytos kooperatinės bendrovės prieš įsigaliojant šiam įstatymui ir kurie matyti iš žemės ūkio ir miškų ministro galutiniais ir vykdytinais dekretais patvirtintų ir
Corte dei conti
[Audito rūmų] įregistruotų protokolų, taip pat išlaidos ir nuo tuose dekretuose nurodytos atitinkamos metinės finansinės atskaitomybės sudarymo dienos iki 1997 m. gruodžio 31 d. mokėtinos palūkanos yra įskaitomi valstybės iždo, biudžeto ir ekonominio programavimo ministrui suteikus kooperatinėms bendrovėms valstybės vertybinius popierius.“
Šis straipsnis buvo iš dalies pakeistas 2000 m. gruodžio 23 d. Įstatymu Nr. 388 dėl valstybės metinio ir daugiamečio biudžeto sudarymo nuostatų (2001 m. biudžeto įstatymas) (
legge n. 388 – disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)
; 2000 m. gruodžio 29 d. GURI paprastasis priedas Nr. 302), kurio 130 straipsnyje nurodyta:
„<...>
b)
8 straipsnio pirma pastraipa papildoma šia pastraipa: „Šioje pastraipoje nurodytos palūkanos iki 1995 m. gruodžio 31 d. skaičiuojamos taikant oficialią diskonto normą, padidintą 4,4 punktais, kapitalizuojant palūkanas kartą per metus; už 1996 ir 1997 m. taikomos tik įstatyme nustatytos palūkanos.“
<...>“
2012 m. kovo 2 d. Dekretas įstatymas Nr. 16 dėl skubių nuostatų, kuriomis nustatoma paprastesnė mokesčių tvarka, sugriežtinamos ir padaromos veiksmingesnės patikrinimų procedūros (
decreto‑legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento
; 2012 m. kovo 2 d. GURI Nr. 52; toliau – Dekretas įstatymas Nr. 16/2012), 2012 m. balandžio 26 d. Įstatymu Nr. 44 su pakeitimais pertvarkytas į įstatymą (2012 m. balandžio 28 d. GURI Nr. 99 paprastasis priedas), priimtas po to, kai pagrindinėje byloje buvo kreiptasi į
Corte suprema di cassazione
(Aukščiausiasis kasacinis teismas); jo 12 straipsnyje įtvirtinta:
„Nuo skolinių reikalavimų, susijusių su žemės ūkio kooperatinių bendrovių valstybės vardu ir interesais privalomai sudaromų nacionalinių žemės ūkio produktų atsargų valdymu ir prekyba šiais produktais (išskyrus tuos, kurie įvykdyti pagal 1999 m. spalio 28 d. Įstatymo Nr. 410 8 straipsnio 1 dalį, iš dalies pakeistą 2000 m. gruodžio 23 d. Įstatymo Nr. 388 130 straipsniu), kurie matyti iš žemės ūkio ir miškų ministro galutiniais ir vykdytinais dekretais patvirtintų ir
Corte dei conti
įregistruotų protokolų, kurie bus įvykdyti asmenų, turinčių teisę į skolinius reikalavimus, atžvilgiu, taip pat nuo išlaidų ir nuo tuose dekretuose nurodytos atitinkamos metinės finansinės atskaitomybės sudarymo dienos mokėtinų palūkanų skaičiuojamos šios palūkanos: iki 1995 m. gruodžio 31 d. taikant oficialią diskonto normą, padidintą 4,4 punktais, kapitalizuojant palūkanas kartą per metus, vėliau – taikant tik įstatyme nustatytas palūkanas.“
Direktyva 2000/35 į Italijos teisės sistemą perkelta 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 231 (
decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali
; 2002 m. spalio 23 d. GURI Nr. 249), kurio 11 straipsnyje nurodyta, kad jo nuostatos netaikomos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims.
Direktyva 2011/7 buvo perkelta į vidaus teisę 2012 m. lapkričio 9 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 192, kuriuo iš dalies keičiamas 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminis dekretas Nr. 231, kad būtų visiškai perkelta Direktyva 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, kaip numatyta 2011 m. lapkričio 11 d. Įstatymo Nr. 180 10 straipsnio pirmoje pastraipoje (
decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n. 180
; 2012 m. lapkričio 15 d. GURI Nr. 267). Šio įstatyminio dekreto 3 straipsnyje nustatyta, kad jo nuostatos taikomos po 2013 m. sausio 1 d. sudaromiems sandoriams.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2004 m. lapkričio 22 d.
Corte d’appello di Roma
(Romos apeliacinis teismas) nustatė, kad
Federconsorzi
, kaip provincijų 58 žemės ūkio kooperatinių bendrovių skolinių reikalavimų
Ministero
atlyginti iki 1967 m. dėl privalomų atsargų valdymo patirtas išlaidas perėmėjos, skoliniai reikalavimai sudaro 511878997, 39 EUR. Apskaičiuodamas šią sumą, šis teismas nukrypo nuo 1999 m. spalio 28 d. Įstatymo Nr. 410 8 straipsnio 1 dalies, nes laikėsi nuomonės, kad šia nuostata buvo siekiama tik išspręsti esamus ginčus su žemės ūkio kooperatinėmis bendrovėmis ir ji netaikoma kitiems asmenims, šių bendrovių skolinių reikalavimų perėmėjams. Jis nusprendė, kad palūkanos turi būti skaičiuojamos nuo 1982 m. sausio 31 d., kai buvo patvirtinti šie skoliniai reikalavimai, įskaitė abiejų šalių iki 1991 m. liepos 4 d. turimus tarpusavio skolinius reikalavimus ir apskaičiavo nuo likusios sumos mokėtinas palūkanas, jas kapitalizuojant kas pusmetį nuo 1991 m. liepos 5 d. iki 2004 m. birželio 30 d.; nuo visos sumos palūkanos turėjo būti mokamos iki visiško mokėjimo įvykdymo.
2007 m. gruodžio 13 d. sprendimu
Corte suprema di cassazione
šį sprendimą panaikino ir grąžino bylą nagrinėti
Corte d’appello di Roma
; šis 2011 m. spalio 14 d. sprendimu dar kartą nustatė, kad 2004 m. birželio 30 d.
Ministero
skola sudarė 551878997, 39 EUR, nuo kurios turi būti mokamos papildomos palūkanos, skaičiuojamos nuo 2004 m. liepos 1 d. iki visiško mokėjimo įvykdymo, taikant oficialią diskonto normą, padidintą 4,4 punktais, jas kapitalizuojant kas pusmetį.
Corte d’appello di Roma
visų pirma pažymėjo, kad valstybė pagal įstatymą perleido
Federconsorzi
įgaliojimus, pagal kuriuos delegavo jai užduotį užtikrinti žemės ūkio produktų tiekimą, šie įgaliojimai buvo vykdomi turint visišką valdymo ir finansinę autonomiją, taip pat jai buvo nustatyta pareiga rengti metinę apskaitą ir suteikta teisė į išlaidų atlyginimą.
Ministero
dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą, pirmiausia grindžiamą 1999 m. spalio 28 d. Įstatymo Nr. 410 8 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
Vykstant procesui teismo paskirtas
Federconsorzi
likvidatorius, be kita ko, teigė, kad Dekreto įstatymo Nr. 16/2012, kuris buvo priimtas po to, kai buvo pateiktas kasacinis skundas, ir kurį taikyti prašė
Ministero
, 12 straipsnio 6 dalis prieštarauja direktyvoms 2000/35 ir 2011/7. Šiuo klausimu jis nurodė, kad šiuo įstatymo galią turinčiu aktu, priimtu po šių direktyvų, Italija sumažino palūkanas už pavėluotą mokėjimą, mokėtinas iki 1995 m. (vietoj kas pusmetį kapitalizuojamų palūkanų apskaičiuodama kartą per metus kapitalizuojamas palūkanas), ir nuo 1995 m. taikė tik įstatymu nustatytas palūkanas, nors, jo manymu, pagal šias direktyvas nacionaliniam teisės aktų leidėjui draudžiama panaikinti skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus teisę į palūkanas už pavėluotą esamų skolų mokėjimą, įskaitant skolas, kurių atsirado iš santykių, nustatytų atitinkamai iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. ar iki 2013 m. kovo 16 d.
Ministero
teigė, kad Direktyva 2000/35 ir 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminis dekretas Nr. 231 netaikomi pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, nes, pirma, šalys nebuvo sudariusios komercinio sandorio, o jų santykiai buvo reglamentuojami viešosios teisės, ir antra, ši direktyva ir šis Įstatyminis dekretas netaikomi iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims.
Pirmiausia
Corte suprema di cassazione
nurodo, kad Dekreto įstatymo Nr. 16/2012 12 straipsnio 6 dalis taikoma pagrindinėje byloje, nes šio Dekreto įstatymo įsigaliojimo momentu nebuvo
res judicata
galią turinčio sprendimo dėl taikomos palūkanų normos ir palūkanų kapitalizacijos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad negalima atmesti galimybės, jog valstybės kooperatinėms bendrovėms pagal įstatymą perleisti privalomų atsargų valdymo įgaliojimai laikytini komerciniu sandoriu, kaip jis suprantamas pagal direktyvas 2000/35 ir 2011/7.
Be to, jis mano, kad nėra akivaizdžiai nepagrįstas
Federconsorzi
likvidatoriaus teiginys, jog pagal šias direktyvas neleidžiama priimti nuostatų, taikomų iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. ar iki 2013 m. kovo 16 d. nustatytiems santykiams, pagal kurias nenumatyta mokėti palūkanų už pavėluotą mokėjimą. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina įvertinti, ar Dekreto įstatymo Nr. 16/2012 12 straipsnio 6 dalis atitinka Sąjungos teisės nuostatas.
Šiomis aplinkybėmis
Corte suprema di cassazione
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar valstybės valdžios institucijos įgaliojimų perleidimo pagal įstatymą žemės ūkio kooperatinėms bendrovėms santykiai (iš kurių kilo skoliniai reikalavimai, vėliau šių bendrovių perleisti
Federconsorzi
, o pastarosios perleisti jos kreditoriams vykstant kolektyvinio nemokumo procedūrai) dėl žemės ūkio produktų tiekimo ir platinimo, nustatyti pagal 1948 m. sausio 23 d. Įstatyminį dekretą Nr. 169 ir 1957 m. gruodžio 22 d. Įstatymą Nr. 1294, patenka į komercinio sandorio apibrėžtį pagal Direktyvos 2000/35 2 straipsnį ir Direktyvos 2011/7 2 straipsnį?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pareiga perkelti Direktyvą 2000/35 (6 straipsnio 2 dalis) ir Direktyvą 2011/7 (12 straipsnio 3 dalis), išsaugant galimybę palikti galioti palankesnes nuostatas, apima draudimą nustatyti mažiau palankią palūkanų už pavėluotą mokėjimą normą arba draudimą panaikinti šias palūkanas, taikomas santykiams, jau egzistavusiems direktyvų įsigaliojimo dieną?
3.
Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar draudimas nustatyti mažiau palankią palūkanų už pavėluotą mokėjimą normą santykiams, jau egzistavusiems direktyvų įsigaliojimo dieną, turi būti vertinamas kaip taikytinas vienodam palūkanų reglamentavimui, pagal kurį konkrečiu laikotarpiu (nagrinėjamoje byloje nuo 1982 m. sausio 31 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.) leidžiama taikyti kitokią nei įstatyme nustatytą palūkanų normą ir kapitalizuoti jas kasmet, o ne kas pusmetį, kaip to prašo kreditorius, ir praėjus šiam laikotarpiui taikyti tik įstatymo nustatytas palūkanas, laikantis tvarkos, kuri, atsižvelgiant į situaciją nagrinėjamoje byloje <...>, nebūtinai nepalanki kreditoriui?
4.
Ar pareiga perkelti Direktyvą 2000/35 (6 straipsnis) ir Direktyvą 2011/7 (12 straipsnis), kurių atitinkamai 3 straipsnio 3 dalyje ir 7 straipsnyje, kiek tai susiję su draudimu piktnaudžiauti sutarties laisve kreditoriaus nenaudai, numatyta, kad nesąžininga sutarties sąlyga ar praktika negali būti vykdoma, apima draudimą valstybei priimti nuostatas, pagal kurias esant santykiams, kurių viena šalis yra valstybė ir kurie jau egzistavo direktyvų įsigaliojimo momentu, negali būti mokamos palūkanos už pavėluotą mokėjimą?
5.
Jeigu į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pareiga nesikišti į egzistuojančius santykius, kurių viena šalis yra valstybė, ir nepriimti nuostatos, pagal kurią netaikomos palūkanos už pavėluotą mokėjimą, taikytina vienodam palūkanų reglamentavimui, pagal kurį konkrečiu laikotarpiu (nagrinėjamoje byloje nuo 1982 m. sausio 31 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.) leidžiama taikyti kitokią palūkanų normą, nei nustatyta įstatyme, ir kapitalizuoti jas kasmet, o ne kas pusmetį, kaip to prašo kreditorius, o praėjus šiam laikotarpiui taikyti tik įstatymo nustatytas palūkanas laikantis tvarkos, kuri, atsižvelgiant į situaciją nagrinėjamoje byloje <...>, nebūtinai nepalanki kreditoriui?“
Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia reikia nurodyti, kad Dekretas įstatymas Nr. 16/2012 priimtas, kai dar galiojo Direktyva 2000/35, o Direktyva 2011/7 jau buvo priimta ir įsigaliojusi, bet dar nebuvo pasibaigęs terminas perkelti ją į vidaus teisę.
Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 15 ir 16 punktų, Italijos Respublika pasinaudojo Direktyvos 2000/35 6 straipsnio 3 dalies b punkte valstybėms narėms suteikta galimybe perkeliant šią direktyvą netaikyti jos nuostatų iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims, o po to, kai buvo priimtas Dekretas įstatymas Nr. 16/2012, ji taip pat pasinaudojo Direktyvos 2011/7 12 straipsnio 4 dalyje numatyta galimybe netaikyti šios direktyvos iki 2013 m. kovo 16 d. sudarytoms sutartims.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami
Federconsorzi
skoliniai reikalavimai kilo iš santykių, kuriuos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikavo kaip santykius, susiklosčiusius tarp Italijos valstybės ir žemės ūkio kooperatinių bendrovių pagal įstatymą perleidus įgaliojimus ir egzistavusius iki 1967 m.; minėti skoliniai reikalavimai atsirado šioms kooperatinėms bendrovėms perleidus savo skolinius reikalavimus į išlaidų, kurias jos patyrė iki nurodytos datos valstybės vardu ir jos interesais vykdydamos perleistus įgaliojimus, atlyginimą.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar remiantis pareiga perkelti direktyvas 2000/35 ir 2011/7, taip pat Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 3 dalimi ir 6 straipsniu bei Direktyvos 2011/7 7 ir 12 straipsniais galima daryti išvadą, kad Italijos Respublika negalėjo teisėtai priimti Dekreto įstatymo Nr. 16/2012, pertvarkyto į įstatymą, nuostatų, kuriomis remiantis
Federconsorzi
nenaudai galėjo būti pakeistos palūkanos, mokamos pagal jos skolinius reikalavimus.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia manyti, kad antruoju–penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu prieš nagrinėjant pirmąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar SESV 288 straipsnio trečią pastraipą, Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 3 dalį ir 6 straipsnį bei Direktyvos 2011/7 7 ir 12 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais valstybei narei, kuri pasinaudojo pirmosios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, antrosios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpiu draudžiama priimti įstatymo galią turinčias nuostatas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriomis remiantis skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai galima pakeisti palūkanas, mokamas pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį.
Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad valstybės narės galimybė perkeliant Direktyvą 2000/35 nustatyti, kad jos nuostatos nebus taikomos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytoms sutartims, kuria Italijos Respublika pasinaudojo priimdama 2002 m. spalio 9 d. Įstatyminio dekreto Nr. 231 11 straipsnį, aiškiai numatyta šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte ir, kai šia galimybe buvo pasinaudota, jokia nurodytos direktyvos nuostata tokioms sutartims netaikoma
ratione temporis
.
Be to, palūkanų, mokamų pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2013 m. kovo 16 d. sudarytą sutartį, pakeitimas skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai, Direktyvos 2011/7 perkėlimo laikotarpiu priimant įstatymo galią turintį aktą, bet kuriuo atveju negali būti laikomas galinčiu sudaryti rimtas kliūtis pasiekti šios direktyvos tikslą (žr. Sprendimo
Inter‑Environnement Wallonie
, C‑129/96,
EU:C:1997:628
, 45 punktą), nes pagal šios direktyvos 12 straipsnio 4 dalį valstybėms narėms suteikta galimybė netaikyti šios direktyvos nuostatų iki nurodytos datos sudarytoms sutartims, todėl atitinkama valstybė narė galėjo pasinaudoti šia galimybe.
Taigi nei remiantis pareiga perkelti Direktyvą 2011/7, nei šios direktyvos 12 straipsnio 3 dalimi, pagal kurią valstybėms narėms suteikiama galimybė palikti galioti arba priimti nuostatas, kurios kreditoriui būtų palankesnės negu nuostatos, būtinos, kad būtų laikomasi šios direktyvos, nei jos 7 straipsniu, skirtu nesąžiningoms sutartims, sąlygoms ir praktikai, negalima daryti išvados, kad valstybė narė, kuri pasinaudojo Direktyvos 2000/35 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai negali pakeisti palūkanų, mokamų pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį; tačiau tai neturi įtakos ieškiniams dėl tokio pakeitimo, kurie gali būti nagrinėjami pagal vidaus teisę.
Darant prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamus Italijos valstybės ir žemės ūkio kooperatinių bendrovių santykius galima laikyti „komerciniu sandoriu“ pagal Direktyvos 2011/7 2 straipsnį ir dėl to jie patenka į šios direktyvos materialinę taikymo sritį, darytina išvada, kad bet kuriuo atveju ši direktyva nesudarė kliūčių priimti Dekreto įstatymo Nr. 16/2012 nuostatų.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, į antrąjį–penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad SESV 288 straipsnio trečia pastraipa, Direktyvos 2000/35 3 straipsnio 3 dalis ir 6 straipsnis, taip pat Direktyvos 2011/7 7 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais valstybei narei, kuri pasinaudojo pirmosios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, antrosios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpiu nedraudžiama priimti įstatymo galią turinčių nuostatų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, kuriomis remiantis skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai galima pakeisti palūkanas, mokamas pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį.
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į antrąjį–penktąjį klausimus, į pirmąjį klausimą atsakyti nebūtina.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

SESV 288 straipsnio trečią pastraipą, 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose 3 straipsnio 3 dalį ir 6 straipsnį, taip pat 2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/7/ES dėl kovos su pavėluotu mokėjimu, atliekamu pagal komercinius sandorius, 7 ir 12 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais valstybei narei, kuri pasinaudojo pirmosios direktyvos 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta galimybe, antrosios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę laikotarpiu nedraudžiama priimti įstatymo galią turinčių nuostatų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, kuriomis remiantis skolinių reikalavimų valstybei turinčio kreditoriaus nenaudai galima pakeisti palūkanas, mokamas pagal skolinius reikalavimus, kurių atsirado vykdant iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytą sutartį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.