CELEX: 62010CJ0177
Sociálna politika
Smernica 1999/70/ES
Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP
Doložka 4
Uplatňovanie rámcovej dohody na oblasť verejnej služby
Zásada nediskriminácie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu doložky 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, uzavretej 18. marca
1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá tvorí prílohu smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci
na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu, v ktorom vystupuje Francisco Javier Rosado Santana, v súčasnosti stály úradník v Junta
de Andalucía na Consejería de Justicia y Administración Pública de la Junta de Andalucía (Ministerstvo spravodlivosti a verejnej
správy vlády autonómnej oblasti Andalúzia, ďalej len „Consejería“), týkajúceho sa rozhodnutia tohto orgánu o zrušení aktov
o jeho vymenovaní do funkcie stáleho úradníka vo všeobecnej kategórii asistentov prostredníctvom interného povýšenia.

Právny rámec

Právna úprava Únie
Z odôvodnenia č. 14 smernice 1999/70, vychádzajúcej z článku 139 ods. 2 ES, vyplýva, že signatárske strany rámcovej dohody
vyjadrili vôľu zvýšiť kvalitu práce na dobu určitú uplatňovaním zásady nediskriminácie a vytvoriť rámec, ktorým by sa zamedzilo
zneužívaniu, ku ktorému dochádza, keď sa pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzatvárajú v bezprostrednom
slede.
V zmysle článku 1 uvedenej smernice je jej účelom „uviesť do účinnosti rámcovú dohodu…, ktorú… uzavreli všeobecné medzirezortné
organizácie (ETUC, UNICE a CEEP)“.
V zmysle článku 2 prvého odseku tejto smernice:
„Členské štáty do 10. júla 1999 uvedú do platnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
súladu s touto smernicou alebo zabezpečia, že najneskôr do tohto termínu sociálni partneri prijmú potrebné opatrenia dohodou,
pričom od členských štátov sa požaduje, aby prijali potrebné opatrenia, ktoré im umožnia kedykoľvek sa zaručiť za výsledky,
ktorých dosiahnutie táto smernica ukladá. Ihneď o tom budú informovať Komisiu.“
Podľa doložky 1 rámcovej dohody je jej účelom:
„a)      zvýšiť kvalitu práce na dobu určitú zabezpečením uplatňovania zásady nediskriminácie;
b)      vytvoriť rámec na zamedzovanie nezákonného počínania prameniaceho z využívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv a pracovnoprávnych
vzťahov na dobu určitú“.
Doložka 2 bod 1 rámcovej dohody znie:
„1.      Táto dohoda sa vzťahuje na pracovníkov na dobu určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa
zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu, ktorý je zaužívaný v jednotlivých členských štátoch.“
Doložka 3 rámcovej dohody stanovuje:
„1.      Na účely tejto dohody termín ‚pracovník na dobu určitú‘ sa vzťahuje na osobu, ktorá uzavrela pracovnú zmluvu alebo [založila
–
neoficiálny preklad
] pracovnoprávny vzťah priamo so zamestnávateľom[,] ktorých koniec platnosti je vymedzený objektívnymi podmienkami, ako napríklad
určitým dátumom, splnením určitej úlohy alebo určitou udalosťou;
2.      Na účely tejto dohody termín ‚porovnateľný stály pracovník‘ sa vzťahuje na pracovníka, ktorý uzavrel pracovnú zmluvu alebo
[založil –
neoficiálny preklad
] pracovnoprávny vzťah na dobu neurčitú v jednom a tom istom podniku, kde vykonáva stále rovnakú alebo podobnú prácu, resp.
povolanie, pričom sa primerane zohľadňuje jeho kvalifikácia a odborná prax.
V prípade, že v rovnakom podniku nepracuje porovnateľný stály pracovník, porovnáva sa na základe platnej kolektívnej dohody,
alebo ak platná kolektívna dohoda neexistuje, tak v súlade s príslušným vnútroštátnym právom, kolektívnymi dohodami alebo
podľa zaužívaného postupu.“
Doložka 4 rámcovej dohody s názvom „Zásada nediskriminácie“ stanovuje:
„1.      Pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, pracovníci na dobu určitú nesmú byť voči porovnateľným stálym pracovníkom znevýhodňovaní
len preto, že majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu určitú, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú
objektívne dôvody.
…
4.      Nároky vyplývajúce z celkového počtu odpracovaných rokov, ktoré súvisia s osobitnými pracovnoprávnymi podmienkami, sú u pracovníkov
na dobu určitú rovnaké ako u stálych pracovníkov, pokiaľ rozdielne nároky vyplývajúce z rovnakého počtu odpracovaných rokov
nie sú objektívne zdôvodnené.“

Vnútroštátna právna úprava
Článok 1 ods. 2 zákona 70/1978 z 26. decembra 1978 o uznávaní predchádzajúcej služby vo verejnej správe (Ley 70/1978 de reconocimiento
de servicios previos en la Administración Pública) (BOE č. 9 z 10. januára 1979, s. 464, ďalej len „zákon 70/1978“) stanovuje:
„Za obdobie skutočnej činnosti sa považuje bez rozdielu obdobie každej činnosti, ktorá bola vykonávaná v odvetviach verejnej
správy uvedených v predchádzajúcom odseku, a to tak vo funkcii dočasného úradníka (na dobu určitú alebo na prechodné obdobie),
ako aj na základe zmluvy podľa správneho alebo pracovného práva bez ohľadu na to, či boli tieto zmluvy uzavreté písomne.“
Dodatok č. 22 k zákonu 30/1984 z 2. augusta 1984 o reforme španielskej verejnej služby (Ley 30/1984 de reforma de la Función
Pública) (BOE č. 185 z 3. augusta 1984, s. 22629) v znení zákona 42/1994 z 30. decembra 1994 o daňových, správnych a sociálnych
opatreniach (Ley 42/1994 de medidas fiscales, administrativas y de orden social) (BOE č. 313 z 31. decembra 1994, s. 39457)
stanovuje:
„Postúpenie do kategórií alebo stupňov skupiny C sa môže uskutočniť prostredníctvom interného povýšenia z kategórií alebo
stupňov skupiny D v rámci zodpovedajúcej oblasti činností alebo funkcií a uplatňuje sa v rámci režimu výberového konania,
pričom počas fázy výberového konania sa hodnotia kvalifikácie vo vzťahu ku kariére a k obsadzovaným pracovným miestam, úrovni
vzdelania a počtu odpracovaných rokov.
Na tento účel sa vyžadujú doklady uvedené v článku 25 tohto zákona alebo desať rokov odpracovaných v kategórii alebo na stupni
skupiny D, alebo päť rokov, ak záujemca navštevoval osobitný vzdelávací kurz prístupný na základe objektívnych kritérií.
Toto ustanovenie je základnou normou režimu stálych úradníkov vo verejnej službe a je vydané na základe článku 149 ods. 1
bodu 18 ústavy.“
Článok 32 vyhlášky 2/2002 z 9. januára 2002, ktorou sa stanovuje všeobecný poriadok pre prijímanie do zamestnania, interné
povyšovanie, obsadzovanie pracovných miest a odborné povyšovanie úradníkov všeobecnej správy Junta de Andalucía (Decreto 2/2002
por el que se aprueba el Reglamento General de Ingreso, promoción interna, provisión de puestos de trabajo y promoción profesional
de los funcionarios de la Administración General de la Junta de Andalucía) (BOJA č. 8 z 19. januára 2002, s. 913), obsahuje
podobné ustanovenia ako tento dodatok.
Zákon 7/2007 z 12. apríla 2007 o služobnom poriadku úradníkov vo verejnej službe (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado
público) (BOE č. 89 z 13. apríla 2007, s. 16270, ďalej len „LEBEP“) sa podľa svojho článku 2 ods. 1 uplatňuje na stálych zamestnancov,
prípadne zmluvných zamestnancov, ktorí pracujú najmä v rámci správnych orgánov autonómnych oblastí.
Článok 8 ods. 2 LEBEP stanovuje, že úradníci vo verejnej službe sa delia na stálych úradníkov („funcionarios de carrera“),
dočasných úradníkov („funcionarios interinos“), zmluvných úradníkov a pomocný personál.
Článok 9 ods. 1 LEBEP stanovuje:
„Stálymi úradníkmi sú osoby uvedené v zákone, ktoré pracujú vo verejnej správe na základe stáleho pomeru, ktorý sa riadi správnym
právom, aby trvale vykonávali platené odborné úlohy.“
Článok 10 ods. 1 LEBEP stanovuje:
„Dočasnými úradníkmi sú osoby, ktoré sú z výslovne preukázaných dôvodov potreby a naliehavosti vymenované na toto miesto,
aby vykonávali úlohy, ktoré sú vlastné stálym úradníkom, ak nastane niektorý z nasledujúcich prípadov:
a)      existencia voľných pracovných miest, ktoré nemožno obsadiť stálymi úradníkmi;
b)      dočasné zastupovanie stálych úradníkov;
c)      uskutočňovanie programov dočasnej povahy;
d)      nadbytok alebo nahromadenie práce počas doby najviac šiestich mesiacov v rámci dvanástich mesiacov.“
Článok 18 LEBEP nazvaný „Interné povýšenie stálych úradníkov“ znie takto:
„1.      Interné povýšenie sa uskutočňuje v rámci výberového konania zabezpečujúceho dodržiavanie ústavných zásad rovnosti, zásluh
a spôsobilosti…
2.      Úradníci musia spĺňať požadované podmienky na postup, odpracovať aspoň dva roky v aktívnej službe v rámci nižšej podskupiny
alebo skupiny odbornej klasifikácie, ak sa neskladá z podskupín, a úspešne zložiť príslušné skúšky vo výberovom konaní.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Z informácií predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobca v konaní vo veci samej pracoval od roku 1989 do roku 2005 v službách
Junta de Andalucía ako dočasný úradník. V roku 2005 sa stal stálym úradníkom tohto správneho orgánu.
Dňa 17. decembra 2007 uverejnila Consejería v
Boletín Oficial de la Junta de Andalucía
oznámenie o výberovom konaní uvádzajúce organizovanie skúšok na postup úradníkov prostredníctvom interného povýšenia do všeobecnej
kategórie asistentov tohto správneho orgánu.
Uvedené oznámenie stanovovalo viacero kritérií, ktoré museli účastníci skúšok spĺňať. V prvom rade museli byť súčasťou všeobecného
zboru úradníkov Junta de Andalucía. Ďalej museli byť držiteľmi titulu bachiller superior, rovnocenného diplomu alebo byť schopní
ho získať, alebo ak neboli držiteľmi titulu, preukázať, že v postavení stáleho úradníka v kategórii patriacej do skupiny D
odpracovali buď desať rokov, alebo päť rokov po absolvovaní osobitného kurzu Andalúzskeho inštitútu verejnej správy. Účastníci
skúšok sa nakoniec museli pred interným povýšením nachádzať v kategórii patriacej do bezprostredne nižšej skupiny ako tá,
ktorej kategória bola predmetom výberového konania, a preukázať, že odpracovali aspoň dva roky v postavení stáleho úradníka
v tejto skupine.
V oznámení o výberovom konaní bolo tiež spresnené, že „sa nezohľadnia predchádzajúce uznané obdobia služby odpracované v postavení
dočasného alebo zmluvného zamestnanca akéhokoľvek správneho orgánu ani iné podobné predchádzajúce obdobia služby“.
Žalobca v konaní vo veci samej sa zúčastnil na skúškach vo výberovom konaní ako stály úradník skupiny D zamestnaný v Junta
de Andalucía, ktorý odpracoval viac ako dva roky, a spočiatku bol uvedený na konečnom zozname úspešných uchádzačov výberového
konania uverejnenom 12. novembra 2008.
Po tom, ako bol 2. februára 2009 uverejnený zoznam ponúkaných voľných pracovných miest a F. J. Rosado Santana poskytol požadované
dokumenty, generálny tajomník Consejería rozhodnutím z 25. marca 2009 (ďalej len „rozhodnutie sporné vo veci samej“) zrušil
rozhodnutie o prijatí a vymenovaní uchádzača na miesto stáleho úradníka v skupine C z dôvodu, že nebol držiteľom požadovaných
titulov ani neodpracoval desať rokov v postavení stáleho úradníka potrebných v prípade, ak nie je ich držiteľom.
Žalobca v konaní vo veci samej podal 8. júna 2009 žalobu proti rozhodnutiu, ktoré je sporné vo veci samej, pričom ju založil
na článku 14 španielskej ústavy, ktorý zakotvuje zásadu rovnosti pred zákonom, a článku 1 zákona 70/1978. Okrem toho tvrdil,
že vzhľadom na to, že generálny tajomník Consejería zohľadnil iba počet rokov odpracovaných v postavení stáleho úradníka od
roku 2005 a nezohľadnil počet rokov odpracovaných predtým v postavení dočasného úradníka, porušuje rozhodnutie, ktoré je sporné
vo veci samej, zásadu nediskriminácie stanovenú v doložke 4 rámcovej dohody.
Consejería pred vnútroštátnym súdom tvrdila, že pokiaľ ide o dočasných úradníkov, zákon 70/1978 sa nemôže uplatňovať na účely
určenia kvalifikácie vyžadovanej vo výberovom konaní, keďže obdobia predchádzajúcej služby sa môžu započítať iba na ekonomické
účely. V opačnom prípade by sa s úradníkom, ktorý predtým vykonával službu ako dočasný úradník, zaobchádzalo výhodnejšie ako
s úradníkom, ktorý ju takto nevykonával. Takýto prístup by bol diskriminačný, lebo vzhľadom na vlastnú povahu práce vykonávanej
dočasným úradníkom, ktorá nemá stálu ani stabilnú povahu, vlastnú verejnej službe, by mal počet rokov odpracovaných v postavení
stáleho úradníka stále prevážiť akékoľvek zásluhy vychádzajúce z období služby vykonávanej v postavení dočasného úradníka.
Vo svojom rozhodnutí o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 12
de Sevilla pýta na dôsledky rozhodnutí Tribunal Constitucional, podľa ktorých je odlišné zaobchádzanie medzi stálymi úradníkmi
a dočasnými úradníkmi vykonávajúcimi rovnaké úlohy prípustné. Vnútroštátny súd však konštatuje, že tieto rozhodnutia boli
sčasti popreté inými rozhodnutiami toho istého Tribunal Constitucional.
Vnútroštátny súd tiež konštatuje, že veľká časť španielskych súdov sa riadi určitým smerom doktríny, podľa ktorého pri verejných
výberových konaniach, ktoré obsahujú ustanovenia určujúce podmienky prijatia a bodovania uchádzačov, predstavujú tieto pravidlá
„zákon“ výberového konania, a pokiaľ dotknuté osoby nespochybnia tieto ustanovenia v lehote určenej na tento účel, nemôžu
sa následne dovolávať nezákonnosti týchto pravidiel, aby napadli výsledok, ktorý sa ich týka.
Podľa vnútroštátneho súdu je kľúčovou otázkou nastolenou vo veci samej otázka, či je vnútroštátna právna úprava, ktoré pri
porovnaní dvoch stálych úradníkov vylúči zohľadnenie obdobia služby vykonanej jedným z nich z jediného dôvodu, a to že bol
pri jej vykonávaní dočasným úradníkom, v rozpore s doložkou 4 rámcovej dohody.
Za týchto okolností rozhodol Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 12 de Sevilla o prerušení konania a predložil Súdnemu
dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa smernica [1999/70] vykladať tak, že v prípade, ak ústavný súd členskej krajiny [Európskej] únie rozhodol, že stanovenie
rozdielnych práv pre dočasných úradníkov a stálych úradníkov nemusí byť v rozpore s ústavou tejto krajiny, musí to nevyhnutne
spôsobiť vylúčenie toho, aby sa uvedené ustanovenie práva Spoločenstva mohlo uplatňovať na oblasť verejnej služby?
2.      Má sa táto smernica vykladať tak, že bráni tomu, aby vnútroštátny súdny orgán vykladal zásadu rovnosti zaobchádzania a zásadu
nediskriminácie spôsobom, ktorý vo všeobecnosti vylučuje z ich pôsobnosti rovnosť medzi dočasnými úradníkmi a stálymi úradníkmi?
3.      Má sa doložka 4 [rámcovej dohody] vykladať tak, že bráni tomu, aby sa obdobia služby odpracované v postavení dočasného úradníka
nezapočítavali do dĺžky predchádzajúceho služobného pomeru pri postupe na miesto stáleho úradníka, a to konkrétne na účely
odmeňovania, zaradenia alebo kariérneho postupu úradníka?
4.      Vyžaduje doložka [4 rámcovej dohody], aby sa vnútroštátna právna úprava vykladala tak, že z výpočtu dĺžky služobného pomeru
úradníkov sa nevylučujú obdobia odpracované na základe zmluvy na dobu určitú?
5.      Má sa doložka [4 rámcovej dohody] vykladať tak, že hoci bolo verejné oznámenie o voľnom pracovnom mieste uverejnené, pričom
ho uchádzač nespochybnil, vnútroštátny súd je povinný preskúmať, či nie je v rozpore s právnou úpravou [Únie], a v takomto
prípade je povinný neuplatniť toto oznámenie alebo ustanovenie vnútroštátneho práva, z ktorých vychádza, v rozsahu, v akom
sú v rozpore s uvedenou doložkou?“

O prípustnosti žaloby
Consejería tvrdí, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu vo všeobecnosti a osobitne prvá, druhá a piata prejudiciálna otázka nie
sú v súlade s požiadavkami stanovenými judikatúrou Súdneho dvora, pokiaľ ide o prípustnosť návrhov na začatie prejudiciálneho
konania. Neodkazuje totiž na vnútroštátne normy, ktoré sa uplatňujú na vec samu, ani na vnútroštátny právny rámec, do ktorého
patrí. Vnútroštátny súd navyše ani nevysvetlil dôvody, ktoré ho viedli k výberu smernice 1999/70, a nepreukázal existenciu
súvislosti medzi touto smernicou a uvedenými vnútroštátnymi normami.
Okrem iného tvrdí, že prejudiciálne otázky označujú pôsobnosť doložky 4 rámcovej dohody nesprávnym spôsobom, a aj z tohto
dôvodu sú neprípustné.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku
267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané
súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia na to, aby
mohol vydať svoj rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú
výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93,
Zb. s. I‑4921, bod 59, a z 12. októbra 2010, Rosenbladt, C‑45/09, Zb. s. I‑9391, bod 32).
Vnútroštátnym súdom okrem toho prislúcha predložiť Súdnemu dvoru skutkové alebo právne okolnosti potrebné na užitočnú odpoveď
na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok zo 14. septembra 1999, Gruber, C‑249/97, Zb. s. I‑5295, bod 19).
V danom prípade treba uviesť, že vnútroštátny súd opísal dostatočne jasným spôsobom tak ustanovenia španielskeho práva, ktoré
sa uplatňujú na vec samu, ako aj vnútroštátny právny rámec, do ktorého patrí. Dôvody, ktoré viedli vnútroštátny súd k podaniu
otázok týkajúcich sa výkladu smernice 1999/70, okrem toho jasne vyplývajú z rozhodnutia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho
konania.
Pokiaľ ide o tvrdenia Consejería týkajúce sa toho, že vnútroštátny súd nesprávne označil pôsobnosť doložky 4 bodu 1 rámcovej
dohody, stačí konštatovať, že takáto otázka sa netýka prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ale jeho dôvodnosti.
Vzhľadom na to, čo je uvedené vyššie, treba usudzovať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je v celom rozsahu prípustný.

O prejudiciálnych otázkach

Úvodné pripomienky týkajúce sa uplatniteľnosti smernice 1999/70 a rámcovej dohody
Podľa španielskej vlády a Európskej komisie sa smernica 1999/70 a rámcová dohoda uvedená v jej prílohe neuplatňujú na spor
vo veci samej.
Španielska vláda konštatuje, že keďže sa žalobca v konaní vo veci samej zúčastnil na procese interného povýšenia, ku ktorému
majú v súlade s príslušnou právnou úpravou prístup výlučne stáli úradníci, on sám je od roku 2005 stálym úradníkom. Rozdielne
zaobchádzanie, ktoré uvádza, preto nastalo vo vzťahu k ostatným stálym úradníkom, ktorý sa na tomto výberovom konaní zúčastnili
tiež a buď boli držiteľmi požadovaných titulov, alebo mohli preukázať, že odpracovali desať rokov v postavení stáleho úradníka.
Tak španielska vláda, ako aj Komisia tvrdia, že rámcová dohoda neupravuje rovnosť zaobchádzania medzi pracovníkmi na dobu
neurčitú, z ktorých niektorí v minulosti vykonávali službu ako pracovníci na dobu určitú.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa doložky 2 bodu 2 rámcovej dohody sa táto dohoda vzťahuje na pracovníkov na dobu
určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu, ktorý
je zaužívaný v jednotlivých členských štátoch.
Súdny dvor už rozhodol, že smernica 1999/70 a rámcová dohoda sa uplatnia na všetkých pracovníkov vykonávajúcich činnosti,
ktoré sú odmeňované v rámci pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, na základe ktorého vzniká ich vzťah so zamestnávateľom
(rozsudok z 13. septembra 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, Zb. s. I‑7109, bod 28).
Samotná skutočnosť, že žalobca v konaní vo veci samej nadobudol postavenie stáleho úradníka a jeho prístup k internému výberovému
konaniu je podmienený nachádzaním sa v tomto postavení, nevylučuje jeho možnosť za určitých okolností sa odvolávať na zásadu
nediskriminácie stanovenú v doložke 4 rámcovej dohody.
V konaní vo veci samej sa totiž žalobca ako stály úradník v podstate domáha spochybnenia rozdielneho zaobchádzania pri zohľadňovaní
počtu odpracovaných rokov a nadobudnutých odborných skúseností na účely interného výberového konania. Zatiaľ čo obdobia služby
odpracované v postavení stáleho úradníka sa zohľadňujú, obdobia odpracované v postavení dočasného úradníka sa nezohľadňujú,
pričom sa podľa neho neskúmali povaha vykonávaných úloh a vlastnosti, ktoré sú s nimi vnútorne späté. Keďže diskriminácia,
ktorá je v rozpore s doložkou 4 rámcovej dohody a o ktorej žalobca v konaní vo veci samej tvrdí, že je jej obeťou, sa týka
období služby odpracovaných v postavení dočasného úradníka, je skutočnosť, že žalobca v konaní vo veci samej sa medzičasom
stal stálym úradníkom, bezpredmetná.
Okrem toho treba uviesť, že doložka 4 rámcovej dohody v bode 4 stanovuje, že kritériá týkajúce sa počtu odpracovaných rokov,
ktoré súvisia s osobitnými pracovnoprávnymi podmienkami, musia byť pre pracovníkov na dobu určitú rovnaké ako pre pracovníkov
na dobu neurčitú, pokiaľ rozdielne kritériá nie sú objektívne odôvodnené. Zo znenia tohto ustanovenia ani z kontextu, v ktorom
je umiestnené, nevyplýva, že by sa malo prestať uplatňovať v prípade, ak dotknutý pracovník nadobudne postavenie pracovníka
na dobu neurčitú. Ciele sledované smernicou 1999/70 a rámcovou dohodou, ktoré smerujú tak k zákazu diskriminácie, ako aj k zamedzovaniu
zneužívania vyplývajúceho z využívania na seba nadväzujúcich pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú,
totiž svedčia o opaku.
Kategorické vylúčenie uplatňovania rámcovej dohody v situácii, akou je situácia vo veci samej, ako to navrhujú španielska
vláda a Komisia, by v rozpore s cieľom uvedeným v tejto doložke 4 znamenalo obmedzenie rozsahu ochrany priznanej dotknutým
pracovníkom proti diskriminácii a viedlo by k neodôvodnene reštriktívnemu výkladu tejto doložky v rozpore s judikatúrou Súdneho
dvora (pozri v tomto zmysle rozsudky Del Cerro Alonso, už citovaný, body 37 a 38, ako aj z 15. apríla 2008, Impact, C‑268/06,
Zb. s. I‑2483, body 114 a 115).
Pokiaľ ide o Consejería, tá tvrdí, že doložka 4 bod 1 rámcovej dohody sa v konaní vo veci samej nemá uplatňovať, keďže podmienka
týkajúca sa počtu rokov odpracovaných v postavení stáleho úradníka predstavuje podmienku na prístup k zamestnaniu vyžadovanú
na pripustenie na výberové konanie, a nie pracovnoprávnu podmienku v zmysle tohto ustanovenia.
Súdny dvor už uviedol, že vnútroštátne pravidlá týkajúce sa období služby, ktoré musia byť odpracované, na vznik možnosti
zaradenia do vyššej platovej triedy alebo výpočtu období služby vyžadovanej na vznik možnosti byť predmetom každoročnej hodnotiacej
správy a v dôsledku toho možnosti takého pracovného povýšenia, o aké ide v konaní vo veci samej, zodpovedá pracovným podmienkam
(v oblasti rovnosti zaobchádzania medzi pracovníkmi mužského a ženského pohlavia pozri analogicky rozsudky z 30. apríla 1998,
Thibault, C‑136/95, Zb. s. I‑2011, bod 27, a z 18. novembra 2004, Sass, C‑284/02, Zb. s. I‑11143, body 31 a 34).
Z toho vyplýva, že pojem pracovnoprávne podmienky uvedený v doložke 4 bode 1 rámcovej dohody zahŕňa aj takú podmienku, akou
je podmienka v konaní vo veci samej, ktorá sa týka zohľadnenia období služby odpracovaných v minulosti v postavení dočasného
úradníka v rámci výberového konania pri internom povýšení.
Vzhľadom na to, čo je uvedené vyššie, treba uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdia Consejería, španielska vláda a Komisia,
nič nebráni tomu, aby sa smernica 1999/70 a doložka 4 rámcovej dohody uplatňovali na spor vo veci samej.

O prvej a druhej prejudiciálnej otázke
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či môžu súdy členského
štátu, vrátane ústavného súdu, vykladať smernicu 1999/70 a zásadu nediskriminácie stanovenú v doložke 4 rámcovej dohody tak,
že verejná služba v danom členskom štáte a akékoľvek rozdielne zaobchádzanie medzi dočasnými úradníkmi a stálymi úradníkmi
v tejto verejnej službe sú vylúčené z pôsobnosti týchto právnych aktov Únie.
Na úvod treba pripomenúť, že smernica ukladá všetkým členským štátom, ktorým je určená, vykonať všetky opatrenia potrebné
na zabezpečenie úplnej účinnosti dotknutej smernice v súlade s cieľom, ktorý sleduje (pozri rozsudok z 10. apríla 1984, von
Colson a Kamann, 14/83, Zb. s. 1891, bod 15, ako aj Impact, už citovaný, bod 40).
Povinnosť členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený určitou smernicou, ktorá z tejto smernice vyplýva, ako aj ich povinnosť
na základe článku 4 ods. 3 ZEÚ prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia
tejto povinnosti sa vzťahuje na všetky orgány členských štátov, vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí (rozsudok
Impact, už citovaný, bod 41).
Práve vnútroštátnym súdom totiž prislúcha, aby zaručili súdnu ochranu vyplývajúcu osobám podliehajúcim súdnej právomoci z ustanovení
práva Únie a aby zabezpečili ich plnú účinnosť (rozsudok Impact, už citovaný, bod 42).
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v prípade, ak by nebolo možné vykladať a uplatňovať vnútroštátnu právnu úpravu v súlade
s požiadavkami práva Únie, majú vnútroštátne súdy a správne orgány povinnosť uplatňovať právo Únie v celom rozsahu a chrániť
práva, ktoré toto právo Únie priznáva jednotlivcom, pričom v prípade potreby neuplatnia akékoľvek protichodné vnútroštátne
ustanovenie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. júna 1989, Costanzo, 103/88, Zb. s. 1839, bod 33; z 11. januára 2007, ITC,
C‑208/05, Zb. s. I‑181, body 68 a 69, ako aj z 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, Zb. s. I‑12167, bod 40).
Rámcová dohoda, ktorá vychádza z dialógu vedeného na základe článku 139 ods. 1 ES sociálnymi partnermi na úrovni Únie, bola
zavedená v súlade s ods. 2 toho istého článku smernicou Rady Európskej únie, ktorej jej neoddeliteľnou súčasťou (rozsudok
Impact, už citovaný, bod 58).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že požiadavky uvedené v rámcovej dohode nachádzajú uplatnenie aj v prípade pracovných zmlúv
a pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú uzavretých so správnymi orgánmi a s inými subjektmi verejného sektora (rozsudky
zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, Zb. s. I‑6057, bod 54, ako aj z 22. decembra 2010, Gavieiro Gavieiro a Iglesias
Torres, C‑444/09 a C‑456/09, Zb. s. I‑14031, bod 38).
Doložka 4 bod 1 rámcovej dohody, ktorá je priamo účinná, stanovuje zákaz znevýhodňovať pracovníkov na dobu určitú voči porovnateľným
pracovníkom na dobu neurčitú, pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, len z toho dôvodu, že pracujú na dobu určitú (rozsudok
Impact, už citovaný, body 59 a 68).
Je zrejmé, že toto ustanovenie obsahuje vo vzťahu k zásade nediskriminácie, ktorú stanovuje, výhradu týkajúcu sa odôvodnení
vychádzajúcich z objektívnych dôvodov.
Možnosť rozdielneho zaobchádzania s pracovníkmi na dobu určitú voči pracovníkom na dobu neurčitú za okolností uvedených vyššie
a v prípade objektívnych dôvodov však vôbec neznamená, že by uplatňovanie smernice 1999/70 a rámcovej dohody na pracovníkov
zamestnaných vo verejnej službe určitého členského štátu mohlo byť vylúčené.
Pokiaľ ide o španielsku vládu, tá tvrdí, že predpoklad, z ktorého vychádza prvá otázka, je nesprávny, keďže Tribunal Constitucional
neodmietol uplatňovanie smernice 1999/70 na španielskych dočasných úradníkov ani vo všeobecnosti nepripustil neodôvodnené
rozdielne zaobchádzanie medzi týmito dočasnými úradníkmi a stálymi úradníkmi.
V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že Súdny dvor nie je príslušný vykladať vnútroštátne právo, keďže to patrí výlučne do
právomoci vnútroštátnych súdov (rozsudok z 8. septembra 2010, Winner Wetten, C‑409/06, Zb. s. I‑8015, bod 35), a že pokiaľ
ide o vývoj judikatúry týchto vnútroštátnych súdov, Súdny dvor nemôže nahradiť úsudok vnútroštátneho súdu vlastným úsudkom.
Pokiaľ vnútroštátny súd, vrátane ústavného súdu, vylúči uplatňovanie smernice 1999/70 a rámcovej dohody na úradníkov vo verejnej
službe určitého členského štátu a/alebo umožní rozdielne zaobchádzanie medzi dočasnými úradníkmi a stálymi úradníkmi bez objektívnych
dôvodov v zmysle doložky 4 bodu 1 tejto rámcovej dohody, treba dospieť k záveru, že takáto judikatúra je v rozpore s ustanoveniami
týchto právnych aktov Únie a porušuje povinnosti prislúchajúce súdnym orgánom členských štátov v rámci ich právomoci zaručiť
súdnu ochranu vyplývajúcu osobám podliehajúcim súdnej právomoci z ustanovení tohto práva a zabezpečiť ich plnú účinnosť.
Za týchto okolností treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že smernica 1999/70 a rámcová dohoda, ktorá tvorí jej prílohu,
sa musia vykladať v tom zmysle, že sa jednak uplatňujú na pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzavreté
so správnymi orgánmi a s inými subjektmi verejného sektora a jednak vyžadujú, aby bolo vylúčené akékoľvek rozdielne zaobchádzanie
medzi stálymi úradníkmi a porovnateľnými dočasnými úradníkmi určitého členského štátu len z dôvodu, že pracujú na dobu určitú,
pokiaľ na rozdielne zaobchádzanie neexistujú objektívne dôvody v zmysle doložky 4 bodu 1 uvedenej rámcovej dohody.

O tretej a štvrtej prejudiciálnej otázke
Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa doložka 4
rámcovej dohody má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa obdobia služby, ktoré odpracoval dočasný úradník určitého
správneho orgánu, ktorý sa medzičasom stal stálym úradníkom, nezohľadňovali pri prístupe tohto úradníka k povýšeniu interným
výberovým konaním, ku ktorému majú prístup len stáli úradníci.
Ako to vyplýva aj z odpovede na prvé dve otázky, pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, doložka 4 bod 1 rámcovej dohody stanovuje
zákaz znevýhodňovania pracovníkov na dobu určitú voči porovnateľným pracovníkom na dobu neurčitú len z dôvodu, že pracujú
na dobu určitú, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú objektívne dôvody. Bod 4 tejto doložky stanovuje rovnaký zákaz,
aj pokiaľ ide o kritériá vzťahujúce sa na obdobia odpracovaných rokov týkajúce sa osobitných pracovnoprávnych podmienok.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zásada nediskriminácie vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo
rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, ibaže by takéto zaobchádzanie bolo objektívne odôvodnené
(pozri najmä rozsudok z 11. júla 2006, Franz Egenberger, C‑313/04, Zb. s. I‑6331, bod 33 a citovanú judikatúru).
Na posúdenie, či dotknuté osoby vykonávajú rovnakú alebo podobnú prácu v zmysle rámcovej dohody, treba v súlade s doložkou 3
bodom 2 a doložkou 4 bodom 1 tejto dohody preskúmať, či vzhľadom na všetky okolnosti, ako sú povaha práce, podmienky vzdelávania
a pracovnoprávne podmienky, možno tieto osoby považovať za nachádzajúce sa v porovnateľnej situácii (uznesenie z 18. marca
2011, Montoya Medina, C‑273/10, bod 37).
V zásade prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či sa žalobca v konaní vo veci samej pri vykonávaní svojich úloh ako
dočasný úradník nachádzal v porovnateľnej situácii ako stáli úradníci, ktorí v rámci sporného výberového konania preukázali,
že odpracovali ako úradníci desať rokov v kategóriách, ktoré patria do skupiny D.
Ak by sa ukázalo, že úlohy vykonávané žalobcom v konaní vo veci samej ako dočasným úradníkom nezodpovedali úlohám, ktoré vykonávali
stáli úradníci spadajúci do kategórií patriacich do skupiny D, vyžadovaným v oznámení o výberovom konaní, vyplývalo by z toho,
že dotknutá osoba by sa v každom prípade nenachádzala v situácii porovnateľnej so situáciou stáleho úradníka, ktorý bol uchádzačom
o interné povýšenie a odpracoval obdobia služby vyžadované v rámci uvedených kategórií.
Povaha úloh vykonávaných žalobcom vo veci samej v rokoch, počas ktorých pracoval v službách Junta de Andalucía ako dočasný
úradník, a povaha skúseností, ktoré takto nadobudol, totiž nepredstavujú len jednu z okolností, ktoré by mohli objektívne
odôvodniť rozdielne zaobchádzanie voči stálym úradníkom. Patria tiež medzi kritériá umožňujúce preskúmať, či sa dotknutá osoba
nachádzala v porovnateľnej situácii ako títo stáli úradníci.
Ak žalobca v konaní vo veci samej ako dočasný úradník naopak odpracoval obdobie desiatich rokov služby ako úradník v kategóriách
patriacich do uvedenej skupiny D alebo v inej kategórii, v ktorej úlohy zodpovedali úlohám vykonávaným stálymi úradníkmi patriacimi
do uvedenej skupiny, dočasná povaha pracovnoprávneho vzťahu, ktorý ho spájal s jeho zamestnávateľom pri odpracovaní období
služby v postavení dočasného úradníka, sa zdá jedinou okolnosťou, ktorá by mohla odlišovať jeho situáciu od situácie stáleho
úradníka, ktorý bol uchádzačom v spornom výberovom konaní.
V takom prípade by preto bolo potrebné preveriť, či existuje objektívny dôvod nezohľadniť tieto obdobia služby v spornom výberovom
konaní.
Podľa ustálenej judikatúry sa má pojem „objektívne dôvody“ v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody chápať tak, že neumožňuje
odôvodniť rozdielne zaobchádzanie medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú na základe toho, že toto
rozdielne zaobchádzanie je stanovené vo vnútroštátnej všeobecnej a abstraktnej norme, akou je zákon alebo kolektívna zmluva
(rozsudky Del Cerro Alonso, už citovaný, bod 57; Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres, už citovaný, bod 54, ako aj uznesenie
Montoya Medina, už citované, bod 40).
Uvedený pojem vyžaduje, aby konštatované rozdielne zaobchádzanie odôvodňovala existencia presných a konkrétnych skutočností
charakterizujúcich pracovnoprávne podmienky, o ktoré ide, v osobitnom kontexte, do ktorého patrí, na základe objektívnych
a transparentných kritérií, a to na účely overenia, či táto nerovnosť zodpovedá skutočnej potrebe, či je spôsobilá dosiahnuť
sledovaný cieľ a či je na tento účel nevyhnutná. Uvedené skutočnosti môžu vyplývať najmä z osobitnej povahy úloh, na ktoré
boli uzavreté zmluvy na dobu určitú, a z charakteristických vlastností vnútorne spätých s týmito úlohami, alebo prípadne zo
sledovania legitímneho cieľa sociálnej politiky členského štátu (pozri najmä rozsudky Del Cerro Alonso, už citovaný, body
53 a 58, ako aj Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres, už citovaný, bod 55).
Odvolávanie sa na samotnú dočasnú povahu práce zamestnancov vo verejnej správe nevyhovuje týmto požiadavkám, a preto samo
osebe nemôže predstavovať objektívny dôvod v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody. Keby sa pripustilo, že samotná dočasná
povaha pracovného pomeru by stačila na odôvodnenie takého rozdielu, ciele smernice 1999/70 a rámcovej dohody by boli zbavené
podstaty a viedlo by to k zakonzervovaniu nepriaznivého postavenia zamestnancov na dobu určitú (rozsudok Gavieiro Gavieiro
a Iglesias Torres, už citovaný, body 56 a 57, ako aj uznesenie Montoya Medina, už citované, body 42 a 43).
Španielska vláda sa dovoláva existencie viacerých rozdielov medzi stálymi úradníkmi a dočasnými úradníkmi, ktoré by mohli
odôvodniť rozdielne zaobchádzanie, o ktoré ide v konaní vo veci samej. V súvislosti s týmito rozdielmi najprv zdôrazňuje,
že pokiaľ ide o nástup do funkcie a preukazovanie zásluh a spôsobilostí, sú im stanovené menej prísne požiadavky. Ďalej uvádza
chýbajúcu mobilitu dočasných úradníkov, keďže sú viazaní na pracovné miesta, ktoré sa obsadzujú dočasne, čo spôsobuje, že
ich činnosť sa odlišuje od činnosti stálych úradníkov a má iný význam. Okrem toho pripomína, že určité funkcie sú vyhradené
výlučne stálym úradníkom, z čoho vyplýva, že existuje kvalitatívny rozdiel, pokiaľ ide o skúsenosti a vzdelanie. Nakoniec
táto vláda zdôrazňuje skutočnosť, že pracovnoprávny vzťah dočasných úradníkov možno ukončiť, ak pominie dôvod, pre ktorý boli
vymenovaní.
Vzhľadom na voľnú úvahu, ktorú majú členské štáty pri usporiadaní vlastnej verejnej správy, v zásade môžu, ak pritom neporušia
smernicu 1999/70 ani rámcovú dohodu, stanoviť podmienky týkajúce sa počtu odpracovaných rokov na prístup k určitým pracovným
miestam, obmedziť prístup k internému povýšeniu len na stálych úradníkov a vyžadovať od nich, aby preukázali odborné skúsenosti
zodpovedajúce stupňu, ktorý je bezprostredne nižší ako ten, ktorý je predmetom výberového konania.
Napriek tejto voľnej úvahe sa však uplatňovanie kritérií, ktoré členské štáty stanovia, musí vykonávať transparentným spôsobom
a musí umožňovať preskúmanie, aby sa zabránilo akémukoľvek vylúčeniu pracovníkov na dobu určitú len z dôvodu dĺžky trvania
pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, ktoré preukazujú počet ich odpracovaných rokov alebo ich odborné skúsenosti.
Ako uviedla aj generálna advokátka v bodoch 62 až 65 návrhov, určité rozdiely uvedené španielskou vládou, ktoré sa týkajú
zamestnávania dočasných a stálych úradníkov, požadovaného vzdelania a povahy úloh, za ktoré musia prevziať zodpovednosť, by
v zásade mohli odôvodniť rozdielne zaobchádzanie, pokiaľ ide o podmienky ich zamestnávania.
Ak takéto rozdielne zaobchádzanie, pokiaľ ide o výberové konanie, vyplýva z potreby zohľadniť objektívne požiadavky týkajúce
sa pracovného miesta, ktorého obsadenie je predmetom tohto výberového konania, ale ktoré sa netýkajú toho, že pracovnoprávny
vzťah spájajúci dočasného úradníka s jeho zamestnávateľom je na dobu určitú, môže byť odôvodnené v zmysle doložky 4 bodu 1
a/alebo bodu 4 rámcovej dohody.
Naopak všeobecná a abstraktná podmienka, podľa ktorej musí byť vyžadované obdobie služby odpracované v celom rozsahu v postavení
stáleho úradníka bez toho, aby sa zohľadnila predovšetkým osobitná povaha úloh, ktoré sa majú vykonávať, alebo charakteristické
vlastnosti, ktoré sú s ňou vnútorne späté, nezodpovedá požiadavkám judikatúry týkajúcej sa doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody,
ako bola pripomenutá v bodoch 72 až 74 tohto rozsudku.
Hoci žalobca v konaní vo veci samej si jednoznačne splnil povinnosť týkajúcu sa odpracovania aspoň dvoch rokov služby v postavení
stáleho úradníka patriaceho do skupiny na úrovni bezprostredne nižšej než úroveň kategórie, do ktorej patrí pracovné miesto,
ktoré je predmetom výberového konania, zo spisu, ktorý má Súdny dvor, nevyplýva, aké funkcie vykonával žalobca v rokoch, počas
ktorých pracoval ako dočasný úradník, v ktorej skupine vykonával svoje funkcie ani aký bol vzťah medzi týmito funkciami a funkciami
spadajúcimi pod kategórie úradníkov patriacich do skupiny D.
Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru teda nevyplýva, či je vylúčenie období služby odpracovaných dočasnými úradníkmi odôvodnené
samotnou dĺžkou trvania ich pracovných zmlúv alebo či existujú aj iné odôvodnenia súvisiace s objektívnymi požiadavkami na
pracovné miesta, ktoré boli predmetom výberového konania a mohli by sa považovať za „objektívne dôvody“ v zmysle doložky 4
bodu 1 rámcovej dohody.
Vnútroštátnemu súdu preto prislúcha jednak preveriť, či bola situácia žalobcu v konaní vo veci samej, pokiaľ ide o obdobia
služby, ktoré odpracoval ako dočasný úradník, porovnateľná so situáciou iného zamestnanca Junta de Andalucía, ktorý odpracoval
obdobia služby ako stály úradník, a jednak vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 72 až 74 tohto rozsudku preskúmať,
či tvrdenia, ktoré pred ním uviedla Consejería, predstavujú objektívne dôvody v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody.
Vzhľadom na úvahy, ktoré sú uvedené vyššie, treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že doložka 4 rámcovej dohody sa
musí vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa obdobia služby odpracované dočasným úradníkom vo verejnej správe nezohľadňovali
na prístup tohto úradníka, ktorý sa medzičasom stal stálym úradníkom, k internému povýšeniu, ktoré je prístupné výlučne stálym
úradníkom, pokiaľ na toto vylúčenie neexistujú objektívne dôvody v zmysle bodu 1 tejto doložky. Samotná skutočnosť, že dočasný
úradník odpracoval uvedené obdobia služby na základe zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, takýto objektívny
dôvod nepredstavuje.

O piatej prejudiciálnej otázke
Vzhľadom na informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom, ako aj španielskou vládou treba piatu otázku chápať tak, že vnútroštátny
súd sa v podstate pýta, či sa primárne právo Únie, smernica 1999/70 a rámcová dohoda majú vykladať v tom zmysle, že bránia
tomu, aby vnútroštátna úprava stanovila, že žaloba podaná stálym úradníkom proti rozhodnutiu o odmietnutí jeho účasti na výberovom
konaní a odôvodnená skutočnosťou, že postup povyšovania bol v rozpore s doložkou 4 rámcovej dohody, musí byť podaná v prekluzívnej
lehote dvoch mesiacov odo dňa uverejnenia oznámenia o výberovom konaní.
Španielska vláda konštatuje, že podľa ustanovení článku 46 ods. 1 zákona 29/1998 o úprave správneho sporového súdnictva (Ley
29/1998 reguladora de la Jurisdicción Contencioso‑administrativa) z 13. júla 1998 (BOE č. 167 zo 14. júla 1998, s. 23516)
mala byť žaloba podaná v lehote dvoch mesiacov odo dňa nasledujúceho po uverejnení oznámenia o výberovom konaní, t. j. 17. decembra
2007. Podľa španielskeho práva mal žalobca v konaní vo veci samej buď v stanovenej lehote podať priamu žalobu proti podmienkam
uvedeným v oznámení o výberovom konaní, alebo podať žalobu domáhajúcu sa spochybnenia výsledku výberového konania, ak vada
spôsobujúca údajnú neplatnosť vychádzala zo správania príslušného orgánu pri uplatňovaní podmienok vyžadovaných na prístup
k výberovému konaniu, ktoré samy osebe neboli postihnuté neplatnosťou. Naopak nemohol nepriamo napadnúť podmienky výberového
konania do verejnej služby mimo stanovenej lehoty prostredníctvom priamej žaloby smerujúcej proti jeho výsledku.
V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v prípade neexistencie právnej úpravy v danej oblasti na úrovni Únie majú byť
vo vnútroštátnom právnom poriadku každého členského štátu na základe zásady ich procesnej autonómie určené príslušné súdy
a upravené procesné náležitosti týkajúce sa žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej
právomoci vyplývajú z práva Únie (pozri najmä rozsudky Impact, už citovaný, bod 44, a z 23. apríla 2009, Angelidaki a i.,
C‑378/07 až C‑380/07, Zb. s. I‑3071, bod 173).
Členské štáty však v každom prípade nesú zodpovednosť za zabezpečenie účinnej ochrany týchto práv (pozri najmä rozsudok Impact,
už citovaný, bod 45 a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti, ako to vyplýva aj z ustálenej judikatúry, procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv,
ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, nemôžu byť menej výhodné ako procesné podmienky týkajúce
sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv,
ktoré priznáva právny poriadok Únie (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudok Impact, už citovaný, bod 46 a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o dodržanie zásady ekvivalencie, predpokladá to, že sporné pravidlo sa uplatňuje nezávisle od skutočnosti, či sú
žaloby, ktoré majú podobný predmet a dôvody, založené na porušení práva Únie alebo na porušení vnútroštátneho práva. S cieľom
preveriť, či bola vo veci samej dodržaná zásada ekvivalencie, prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý ako jediný priamo pozná
vnútroštátne procesné postupy v oblasti pracovného práva, aby preskúmal, či sú procesné náležitosti určené na zabezpečenie
ochrany práv vo vnútroštátnom práve, ktoré osobám podliehajúcim jeho právomoci vyplývajú z práva Únie, v súlade s touto zásadou,
a aby preskúmal tak predmet, ako aj zásadné črty údajne podobných vnútroštátnych opravných prostriedkov. Uvedený súd musí
pritom skúmať podobnosť dotknutých opravných prostriedkov z pohľadu ich predmetu, príčiny a podstatných prvkov. Na určenie,
či je vnútroštátne procesné ustanovenie menej výhodné, musí zohľadniť jeho postavenie v celom konaní, priebeh uvedeného konania
a osobitosti týchto pravidiel (rozsudky z 8. júla 2010, Bulicke, C‑246/09, Zb. s. I‑7003, body 26 až 29, ako aj uznesenie
z 18. januára 2011, Berkizi‑Nikolakaki, C‑272/10, body 40 a 41).
V prejednávanej veci z dôkazov predložených Súdnemu dvoru nevyplýva, že by bola prekluzívna lehota dvoch mesiacov, o ktorú
ide v konaní vo veci samej, v rozpore so zásadou ekvivalencie. Ako to tvrdí aj španielska vláda, táto lehota predstavuje lehotu
na základe všeobecných ustanovení práva stanovenú pre všetky opravné prostriedky podávané proti správnym aktom alebo ich ustanoveniam.
Vnútroštátnemu súdu však prislúcha preveriť, či je to tak aj v prípade, o ktorý ide v konaní vo veci samej.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že každý prípad, v ktorom je nastolená otázka,
či vnútroštátne procesné ustanovenie vedie k nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práva Únie, sa tiež musí skúmať s prihliadnutím
na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, jeho priebeh a jeho osobitosti na rôznych vnútroštátnych súdoch. Z tohto hľadiska
treba v prípade potreby vziať do úvahy zásady, ktoré sú základom vnútroštátneho súdneho systému, akými sú ochrana práva na
obranu, zásada právnej istoty a riadny priebeh konania (rozsudok Bulicke, už citovaný, bod 35, a uznesenie Berkizi‑Nikolakaki,
už citované, bod 48).
Súdny dvor uznal súlad určenia primeraných prekluzívnych lehôt na podanie opravného prostriedku s právom Únie v záujme právnej
istoty, keďže takéto lehoty nevedú k praktickému znemožneniu alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom
Únie. Pokiaľ ide o prekluzívne lehoty, Súdny dvor tiež rozhodol, že vo vnútroštátnych právnych úpravách, ktoré patria do pôsobnosti
práva Únie, sú to práve členské štáty, ktoré majú určiť lehoty, najmä vzhľadom na význam prijímaných rozhodnutí pre zúčastnené
osoby, komplexnosť uplatňovaných postupov a právnych predpisov, počet osôb, ktoré môžu byť dotknuté, a ďalšie verejné a súkromné
záujmy, ktoré treba zohľadniť (rozsudok Bulicke, už citovaný, bod 36, a uznesenie Berkizi‑Nikolakaki, už citované, bod 49).
V prejednávanej veci španielska vláda tvrdí, že dvojmesačná lehota vychádza zo zásady právnej istoty a že jej cieľom je v zásade
chrániť ostatných uchádzačov vo výberových konaniach, v rámci ktorých je jednak obmedzený počet obsadzovaných miest a jednak
zrušenie príslušných podmienok výberového konania by vyžadovalo znova začať výberové konanie a zbavilo by uchádzačov, ktorí
v ňom uspeli, práv, o ktorých si mysleli, že ich nadobudli.
V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor už v rámci veci, ktorá mu bola predložená, rozhodol, že sa nezdá, že by stanovenie
dvojmesačnej prekluzívnej lehoty mohlo viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom
Únie (pozri rozsudok Bulicke, už citovaný, bod 39, a uznesenie Berkizi-Nikolakaki, už citované, bod 58). Predovšetkým konštatoval
platnosť takejto lehoty, pokiaľ ide o opravný prostriedok proti všeobecne platnému aktu upravujúcemu komplexný postup a zahŕňajúcemu
značný počet osôb (pozri v tomto zmysle uznesenie Berkizi-Nikolakaki, už citované, body 56 až 58).
Za týchto okolností treba konštatovať, že sa v zásade nezdá, že by taká prekluzívna lehota, o akú ide v konaní vo veci samej,
mohla viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných rámcovou dohodou.
Treba však uviesť, ako to vyplýva aj z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, že žalobca v konaní vo veci samej bol pripustený na
skúšky vo výberovom konaní, ktoré organizovala Consejería, úspešne sa na nich zúčastnil a až do okamihu, keď generálny tajomník
prijal rozhodnutie, ktoré je sporné v konaní vo veci samej, bol uvedený na konečnom zozname úspešných uchádzačov výberového
konania uverejnenom 12. novembra 2008. Za týchto okolností nemožno vylúčiť, že uplynutie lehoty dvoch mesiacov od uverejnenia
oznámenia o výberovom konaní, ktoré nastalo 17. decembra 2007, stanovenej španielskym právom by mohlo viesť k praktickej nemožnosti
alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných rámcovou dohodou.
Vzhľadom na pripustenie žalobcu na skúšky vo výberovom konaní a predovšetkým na okolnosť, že v konaní vo veci samej bol uvedený
na konečnom zozname úspešných uchádzačov tohto výberového konania, sa totiž až tým, že generálny tajomník Consejería rozhodnutím
sporným v konaní vo veci samej 25. marca 2009 zrušil pripustenie a vymenovanie dotknutej osoby na miesto stáleho úradníka,
ukázalo, že oznámenie o výberovom konaní sa mohlo uplatňovať spôsobom, ktorý mohol poškodiť práva priznané rámcovou dohodou.
Za týchto okolností a vzhľadom na nejasnosť okolností uvedených v spise, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, prislúcha vnútroštátnemu
súdu, aby uskutočnil potrebné preverenia, pokiaľ ide o dodržanie zásady efektivity, a rozhodol, či v prípade, ak by sa mala
dvojmesačná lehota na podanie opravného prostriedku za okolností prípadu vo veci samej počítať výlučne od oznámenia tohto
rozhodnutia, žalobca v konaní vo veci samej predsa len nepodal žalobu včas.
Vzhľadom na to, čo je uvedené vyššie, treba na piatu otázku odpovedať tak, že primárne právo Únie, smernica 1999/70 a rámcová
dohoda sa majú vykladať v tom zmysle, že v zásade nebránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava stanovila, že žaloba podaná
stálym úradníkom proti rozhodnutiu o odmietnutí jeho účasti na výberovom konaní a odôvodnená skutočnosťou, že toto výberové
konanie je v rozpore s doložkou 4 uvedenej rámcovej dohody, musí byť podaná v prekluzívnej lehote dvoch mesiacov odo dňa uverejnenia
oznámenia o výberovom konaní. Takáto lehota by sa však nemala uplatňovať voči stálemu úradníkovi, ktorý bol uchádzačom na
výberovom konaní, bol pripustený na skúšky a jeho meno bolo uvedené na konečnom zozname úspešných uchádzačov tohto výberového
konania, ak by to mohlo viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných rámcovou dohodou. Za
takýchto okolností by sa dvojmesačná lehota mala počítať až odo dňa oznámenia rozhodnutia o zrušení jeho pripustenia na uvedené
výberové konanie a jeho vymenovania na miesto stáleho úradníka vyššej skupiny.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.
Smernica Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, a rámcová
dohoda o práci na dobu určitú, ktorá tvorí jej prílohu, sa majú vykladať v tom zmysle, že sa jednak uplatňujú na pracovné
zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzavreté so správnymi orgánmi a s inými subjektmi verejného sektora a jednak
vyžadujú, aby bolo vylúčené akékoľvek rozdielne zaobchádzanie medzi stálymi úradníkmi a porovnateľnými dočasnými úradníkmi
určitého členského štátu len z toho dôvodu, že pracujú na dobu určitú, pokiaľ na rozdielne zaobchádzanie neexistujú objektívne
dôvody v zmysle doložky 4 bodu 1 uvedenej rámcovej dohody.
2.
Doložka 4 uvedenej rámcovej dohody o práci na dobu určitú sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa obdobia služby
odpracované dočasným úradníkom vo verejnej správe nezohľadňovali na prístup tohto úradníka, ktorý sa medzičasom stal stálym
úradníkom, k internému povýšeniu, ktoré je prístupné výlučne stálym úradníkom, pokiaľ na toto vylúčenie neexistujú objektívne
dôvody v zmysle bodu 1 tejto doložky. Samotná skutočnosť, že dočasný úradník odpracoval uvedené obdobia služby na základe
zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, takýto objektívny dôvod nepredstavuje.
3.
Primárne právo Únie, smernica 1999/70 a uvedená rámcová dohoda o práci na dobu určitú sa majú vykladať v tom zmysle, že v zásade
nebránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava stanovila, že žaloba podaná stálym úradníkom proti rozhodnutiu o odmietnutí
jeho účasti na výberovom konaní a odôvodnená skutočnosťou, že toto výberové konanie je v rozpore s doložkou 4 uvedenej rámcovej
dohody, musí byť podaná v prekluzívnej lehote dvoch mesiacov odo dňa uverejnenia oznámenia o výberovom konaní. Takáto lehota
by sa však nemala uplatňovať voči stálemu úradníkovi, ktorý bol uchádzačom na výberovom konaní, bol pripustený na skúšky a jeho
meno bolo uvedené na konečnom zozname úspešných uchádzačov tohto výberového konania, ak by to mohlo viesť k praktickej nemožnosti
alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných rámcovou dohodou. Za takýchto okolností by sa dvojmesačná lehota mala počítať
až odo dňa oznámenia rozhodnutia o zrušení jeho pripustenia na uvedené výberové konanie a jeho vymenovania na miesto stáleho
úradníka vyššej skupiny.
Podpisy
*
Jazyk konania: španielčina.