CELEX: 62013CJ0252
Fördragsbrott
Direktiven 2002/73/EG och 2006/54/EG
Likabehandling av män och kvinnor
Anställning och arbete
Tillgång till anställning
Återgång till arbete efter moderskapsledighet
Formkrav för ansökan genom vilken talan väckts
Konsekvent framställning av invändningarna
Otvetydig formulering av yrkandena

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/54/EG av den 5 juli 2006 om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet (
EUT L 204, s. 23
) genom att låta bestämmelser i den nederländska lagstiftningen som strider mot artiklarna 1 andra stycket a och b, 15 och 28.2 i direktivet fortsätta att gälla.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Genom direktiv 2006/54, vars syfte enligt dess artikel 1 första stycket är att ”säkerställa att principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet genomförs”, upphävdes rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (
EGT L 39, s. 40
; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191) med verkan från och med den 15 augusti 2009. Såsom framgår av skäl 1 i direktiv 2006/54 innebär detta direktiv att de viktigaste bestämmelserna på det område som direktivet täcker, av tydlighetsskäl, omarbetas och samlas i en enda text.
Under rubriken ”Återgång till arbete efter moderskapsledighet” föreskrivs följande i artikel 15 i direktiv 2006/54:
”En kvinna som är moderskapsledig skall vid ledighetens slut ha rätt att återgå till sitt arbete eller ett likvärdigt arbete, på villkor som inte är mindre gynnsamma för henne och komma i åtnjutande av de förbättringar av arbetsvillkoren som hon skulle ha haft rätt till under sin bortovaro.”
I artikel 28.2 preciseras att direktivet ”inte [ska] påverka tillämpningen av bestämmelserna i [rådets] direktiv 96/34/EG [av den 3 juni 1996 om ramavtalet om föräldraledighet, undertecknat av UNICE, CEEP och EFS (
EGT L 145, s. 4
)] och [rådets] direktiv 92/85/EEG [av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (
EGT L 348, s. 1
; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 3)]”.
Motsvarigheter till bestämmelserna i artiklarna 15 och 28.2 i direktiv 2006/54 hade förts in i artikel 2.7 andra och fjärde stycket i direktiv 76/207 genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/73/EG av den 23 september 2002 om ändring av direktiv 76/207 (
EGT L 269, s. 15
).
Nederländsk rätt
Konungariket Nederländerna har införlivat direktiv 2002/73 genom den allmänna lagen om likabehandling (Algemene wet gelijke behandeling) (nedan kallad likabehandlingslagen), lagen om likabehandling av män och kvinnor (Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen) och vissa ändringar i den nederländska civillagen (Nederlands Burgerlijk Wetboek) (nedan kallad civillagen).
Artikel 1 i lagen om likabehandling av män och kvinnor har följande lydelse:
”1.   I denna lag avses med
…
b)
direkt diskriminering: om en person på grund av kön behandlas på ett annat sätt än en annan person i en jämförbar situation,
...
2.   Med direkt diskriminering avses även diskriminering på grund av graviditet, förlossning och moderskap.”
Artikel 1 i likabehandlingslagen och artikel 7:646 punkt 5 i civillagen innehåller bestämmelser med motsvarande innebörd.
Artikel 5.1 a i likabehandlingslagen och artikel 7:646 punkt 1 i civillagen förbjuder all diskriminering och åtskillnad mellan män och kvinnor vad beträffar arbetsvillkor.
I artikel 7:611 i civillagen föreskrivs att ”arbetsgivaren och arbetstagaren är skyldiga att bete sig som en god arbetsgivare och en god arbetstagare”.
Det administrativa förfarandet
Genom skrivelse av den 29 juni 2007 beredde kommissionen, i enlighet med artikel 226 EG, Konungariket Nederländerna tillfälle att inkomma med synpunkter beträffande den nederländska lagstiftningen för att genomföra olika bestämmelser i direktiv 2002/73. De nederländska myndigheterna svarade genom en skrivelse av den 7 augusti 2007.
Genom skrivelse av den 2 februari 2009 tillställde kommissionen Konungariket Nederländerna ytterligare en formell underrättelse, som de nederländska myndigheterna besvarade genom en skrivelse av den 27 mars 2009. Det svaret gjorde att kommissionen kunde dra tillbaka vissa av sina invändningar avseende det påtalade fördragsbrottet.
Vad beträffar de frågor som fortfarande var tvistiga tillställde kommissionen Konungariket Nederländerna den 30 september 2011 ett motiverat yttrande i vilket den angav att den nederländska lagstiftningen inte utgjorde ett tillräckligt klart och precist införlivande av vissa av bestämmelserna i direktiv 2006/54. Kommissionen drog slutsatsen att Konungariket Nederländerna hade åsidosatt sina skyldigheter enligt direktiv 2006/54 genom att låta bestämmelser som var oförenliga med artiklarna 1 andra stycket a och b, 15, 16 och 28.2 i det direktivet fortsätta att gälla. De nederländska myndigheterna besvarade det motiverade yttrandet genom skrivelse av den 1 december 2011.
Kommissionen fann, trots detta svar, att ändamålet med den invändning som avser artiklarna 1 andra stycket a och b, 15 och 28.2 i direktivet inte hade förfallit, och beslutade därför att väcka den nu aktuella talan.
Parternas yrkanden
Kommissionen har, i ansökan genom vilken talan väckts, yrkat att domstolen ska
—
fastställa ”att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 2006/54 genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att säkerställa att, genom att behålla bestämmelser i den nederländska lagstiftningen som strider mot artiklarna 1 [andra stycket] a och b, 15 och 28.2 i direktivet”, och
—
förplikta Konungariket Nederländerna att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom skrivelse av den 6 juni 2013 meddelade kommissionen domstolens kansli att den hade upptäckt en ”redaktionell oklarhet” i formuleringen av det första yrkandet som den önskade korrigera. Den rätta lydelsen skulle vara att det endast yrkades att domstolen skulle fastställa att ”Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 2006/54 genom att behålla bestämmelser i den nederländska lagstiftningen som strider mot artiklarna 1 [andra stycket] a och b, 15 och 28.2 i direktivet”.
Konungariket Nederländerna har yrkat att talan ska ogillas och att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av talan
Parternas argument
Upptagande till sakprövning
Konungariket Nederländerna har bestritt att talan kan tas upp till sakprövning med hänvisning till att ansökan inte uppfyller de krav på klarhet, precision och konsekvens som uppställs i domstolens praxis.
För det första har Konungariket Nederländerna påpekat att enligt beskrivningen på den första sidan i ansökan genom vilken talan väckts avser talan direktiv 2002/73, medan de yrkanden som anges i ansökan endast hänför sig till direktiv 2006/54.
För det andra har Konungariket Nederländerna gjort gällande att dessa yrkanden inte har något samband med de argument som anförs i själva ansökan. Dessa argument rör inte det förhållandet att Nederländerna har låtit lagbestämmelser – vilka för övrigt inte fastställts exakt i ansökan – som påstås vara oförenliga med bestämmelserna i direktiv 2006/54 fortsätta att gälla, utan de återger i stället kommissionens uppfattning att den nederländska lagstiftningen inte säkerställer ett fullständigt införlivande av direktivet.
Kommissionen anser att de materiella felaktigheter som Konungariket Nederländerna har konstaterat i ansökan inte gör innehållet i ansökan mindre klart.
När det gäller påståendet att kommissionen inte har angett vilka nationella bestämmelser som påstås vara oförenliga med direktiv 2006/54, har kommissionen erinrat om att den under hela det administrativa förfarandet tydligt har angett att bestämmelserna i artikel 1 i likabehandlingslagen och artikel 7:646 punkt 5 i civillagen inte räcker för att införliva artiklarna 15 och 28.2 i direktivet på ett tillfredsställande sätt.
Prövning i sak
Kommissionen har hänvisat till domstolens rättspraxis, enligt vilken det för införlivandet av ett direktiv är absolut nödvändigt att den nationella rätten verkligen säkerställer att direktivet tillämpas fullt ut, att det rättsläge som följer av denna rätt är tillräckligt klart och precist samt att de som berörs ges möjlighet att få kännedom om alla sina rättigheter, och i förekommande fall ges möjlighet att göra dem gällande vid nationella domstolar.
Kommissionen har på denna punkt anfört att varken de allmänna bestämmelser som förbjuder all diskriminering på grund av graviditet, förlossning och moderskap eller ”principen om den goda arbetsgivaren”, vilken återfinns i den nederländska rättsordningen, utgör ett tillräckligt klart och precist införlivande av de berörda bestämmelserna i direktiv 2006/54.
Till sitt försvar har Konungariket Nederländerna åberopat den rättspraxis från domstolen som säger att förekomsten av allmänna rättsprinciper kan göra ett införlivande av ett direktiv genom särskilda lagar och andra författningar överflödigt, dock förutsatt att dessa principer verkligen garanterar att direktivet tillämpas fullt ut.
Nämnda medlemsstat anser att de olika bestämmelser i den nederländska lagstiftningen som den har hänvisat till under det administrativa förfarandet och som den åter har nämnt i sitt svaromål garanterar att direktivet tillämpas fullt ut.
Domstolens bedömning
Ramen för domstolens prövning
Domstolen ska inleda med att fastställa vad som utgör ramen för prövningen i förevarande mål.
Härvid ska det erinras om att prövningen av en talan som förs med stöd av artikel 258 FEUF endast ska göras med hänsyn till yrkandena i den ansökan genom vilken talan väckts (se, bland annat, dom kommissionen/Belgien, C‑132/09,
EU:C:2010:562
, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
Det ska även erinras om att yrkandena ska vara tydligt formulerade för att undvika att domstolen dömer utöver vad som har yrkats av parterna (
ultra petita
) eller för att förhindra att en invändning inte blir prövad (se, bland annat, dom kommissionen/Spanien, C‑67/12,
EU:C:2014:5
, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
I det nu aktuella fallet var det första yrkandet i kommissionens ansökan formulerat på ett tvetydigt sätt. Det kunde nämligen tolkas som om det innehöll två invändningar, dels mot att det inte hade vidtagits tillräckligt med nationella åtgärder för ett fullständigt införlivande av direktiv 2006/54, dels mot att Konungariket Nederländerna låtit bestämmelser som var oförenliga med direktivet fortsätta att gälla.
Genom skrivelsen av den 6 juni 2013 medgav kommissionen att det första yrkandet var tvetydigt. Den angav att det skulle läsas så att det endast avsåg en invändning, nämligen mot att Konungariket Nederländerna låtit bestämmelser som var oförenliga med direktiv 2006/54 fortsätta att gälla.
Eftersom kommissionens skrivelse innebär att omfattningen av de yrkanden som framställts i ansökan begränsas, ska domstolen notera detta och konstatera att skrivelsen utgör en partiell återkallelse. Kommissionens talan ska således anses gälla det förhållandet att Konungariket Nederländerna har låtit bestämmelser som kommissionen anser vara oförenliga med artiklarna 1 andra stycket a och b, 15 och 28.2 i direktiv 2006/54 fortsätta att gälla.
Upptagande till sakprövning
Det följer av artikel 120 c i domstolens rättegångsregler och av rättspraxis avseende denna bestämmelse att en ansökan genom vilken en talan väckts ska innehålla uppgifter om saken i målet samt en kortfattad framställning av grunderna för denna. Dessa uppgifter ska vara så klara och precisa att svaranden kan förbereda sitt försvar och att domstolen kan pröva talan. Av detta följer att det på ett konsekvent och begripligt sätt ska framgå av innehållet i själva ansökan vilka faktiska och rättsliga omständigheter som talan huvudsakligen grundas på (se, bland annat, dom kommissionen/Spanien
EU:C:2014:5
, punkt 41 och där angiven rättspraxis).
Domstolen har även slagit fast att en talan med stöd av artikel 258 FEUF ska innehålla en konsekvent och precis framställning av invändningarna, så att medlemsstaten och domstolen exakt kan förstå räckvidden av det påstådda åsidosättandet av unionsrätten. Detta är nödvändigt för att nämnda stat på ett ändamålsenligt sätt ska kunna avge sitt svaromål och för att domstolen ska kunna pröva om det påstådda fördragsbrottet faktiskt föreligger (se, bland annat, dom kommissionen/Spanien,
EU:C:2014:5
, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
I det nu aktuella fallet har Konungariket Nederländerna hävdat att kommissionens talan inte uppfyller dessa krav på grund av den vaga hänvisningen till direktiven 2002/73 och 2006/54.
Det aktuella fördragsbrottsförfarandets administrativa skede inleddes i juni 2007, när den första formella underrättelsen skickades, och avslutades den 7 maj 2013, i och med att kommissionen väckte förevarande talan. Under denna period på nästan sex år upphävdes direktiv 2002/73 – vilket var det direktiv som det hänvisades till i den formella underrättelsen – med verkan från och med den 15 augusti 2009 och ersattes av direktiv 2006/54, med ett i det närmaste oförändrat rättsläge. Det framgår av handlingarna i målet att det från och med det datumet under den del som återstod av det administrativa skedet hänvisades till – de i huvudsak identiska – bestämmelserna i det sistnämnda direktivet.
Det kan inte, bara på grund av den omständigheten att talan enligt beskrivningen på den första sidan i ansökan handlar om direktiv 2002/73, medan yrkandena endast hänför sig till direktiv 2006/54, anses råda någon tvekan om vilka bestämmelser i unionsrätten som ska läggas till grund för prövningen av kommissionens talan. Av samma anledning kan Konungariket Nederländerna inte med framgång påstå sig ha saknat möjlighet att förstå vad det påstådda fördragsbrottet bestod i eller att utöva sin rätt till försvar fullt ut.
Vidare har Konungariket Nederländerna gjort gällande att framställningen i ansökan av de faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på är motsägelsefull i förhållande till de yrkanden som framställningen leder fram till.
Kommissionen har i målet yrkat att domstolen ska fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 2006/54 genom att låta bestämmelser i den nationella rättsordningen som strider mot artiklarna 1 andra stycket a och b, 15 och 28.2 i direktivet fortsätta att gälla. Kommissionen har med dessa yrkanden begränsat sin talan, och domstolen kan inte döma utöver vad som har yrkats (
ultra petita
).
I motiveringen i ansökan lämnar kommissionen en relativt detaljerad redogörelse för gällande bestämmelser i den nederländska lagstiftningen. Detta görs dock till stöd för att de vidtagna åtgärderna inte räcker för ett fullständigt införlivande av de bestämmelser i direktiv 2006/54 som avses i föregående punkt.
Däremot har kommissionen inte pekat ut någon regel i nederländsk rätt vars innehåll eller tillämpning den anser strida mot de aktuella direktivsbestämmelsernas lydelse eller syfte.
Mot denna bakgrund finner domstolen att då kommissionen har underlåtit att lämna en uppgift som är oumbärlig för att domstolen ska kunna pröva yrkandena med full kännedom om omständigheterna kan ansökan inte anses uppfylla de krav på klarhet, precision och konsekvens som har uppställts i domstolens praxis på området.
Eftersom domstolen saknar möjlighet att pröva huruvida det fördragsbrott som har gjorts gällande genom den aktuella talan föreligger ska talan avvisas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Konungariket Nederländerna har yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom kommissionen har tappat målet, ska Konungariket Nederländernas yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:

1)
Talan avvisas.

2)
Europeiska kommissionen ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.