CELEX: 62011CJ0409
Upotreba motornih vozila
Osiguranje od građanskopravne odgovornosti
Direktiva 72/166/EEZ
Članak 3. stavak 1.
Direktiva 84/5/EEZ
Članak 1. stavak 4. prvi podstavak
Insolventnost osiguravatelja
Neplaćanje naknade štete od strane tijela koje naknađuje štetu

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3., stavka 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
SL L 103 str. 1
), izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. (
SL L 149, str. 14
., u daljnjem tekstu: Prva direktiva).
Ovaj zahtjev podnesen je u postupku između, s jedne strane, Csonke, Isztlija, Juhásza, Kissa i Szontágha te, s druge strane, Magyar Állam (Mađarska) glede odgovornosti potonje koja je nastala, prema tužiteljima, zbog nepravilnog prenošenja direktive u mađarski pravni poredak.
Pravni okvir
Pravo Unije
Propisi Unije u području osiguranja od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila kodificirani su Direktivom 2009/103/EZ Parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (
SL L 263, str. 11
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.). Međutim, ta direktiva nije bila na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, na koje se slijedom toga primjenjuju direktive na snazi prije te kodifikacije, osobito Prva direktiva i Druga direktiva Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (
SL 1984 L 8, str. 17
), izmijenjena i dopunjena Direktivom 2005/14 (u daljnjem tekstu: Druga direktiva).
Prva direktiva
Iz prve i druge uvodne izjave Prve direktive razvidno je da je ta direktiva donesena uzimajući u obzir činjenicu da su granične kontrole osiguravateljnog pokrića od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, čiji cilj je bio zaštita interesa osoba koje bi mogle biti žrtvama nezgode prouzročene takvim vozilima, bile posljedica različitosti nacionalnih propisa iz tog područja te da su „te različitosti [bile] takve prirode da su ometale slobodno kretanje osoba unutar Zajednice” čime se „neposredno utjecalo na uspostavu i funkcioniranje zajedničkog tržišta” [neslužbeni prijevod]. Peta uvodna izjava iste direktive naglašavala je potrebu za „usvajanjem mjera u svrhu daljnje liberalizacije pravila o kretanju osoba i motornih vozila koji putuju među državama članicama” [neslužbeni prijevod].
U tu svrhu u članku 3. stavku 1. Prve direktive bilo je navedeno:
„Podložno članku 4., svaka država članica poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem. Opseg pokrivene odgovornosti i uvjeti osiguravateljnog pokrića trebaju biti određeni na temelju tih mjera.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 4. te iste direktive državama članicama se omogućavalo odstupanje od odredaba članka 3. predmetne direktive u odnosu na vozila koja pripadaju određenim osobama kao i određene vrste vozila ili vozila koja imaju posebne pločice.
Druga direktiva
U šestoj uvodnoj izjavi Druge direktive bilo je navedeno „da je potrebno predvidjeti tijelo koje će jamčiti da žrtva ne ostane bez naknade u slučaju kada je nezgodu prouzročilo neosigurano ili nepoznato vozilo; da je važno previdjeti, bez izmjenjivanja odredaba koje države članice primjenjuju s obzirom na supsidijarnost ili ravnopravnost naknade štete isplaćene od strane tog tijela kao i pravila koja se primjenjuju u odnosu na subrogaciju, da se žrtva takve nezgode može izravno obratiti tom tijelu kao prvom kontaktnom mjestu” [neslužbeni prijevod] te da bi „međutim, državama članicama trebalo […] dati mogućnost da u određenim ograničenim slučajevima primjenjuju izuzeća u pogledu isplate naknade štete od strane tog tijela i da predvide da naknada imovinske štete koju prouzroči nepoznato vozilo može biti ograničena ili isključena zbog opasnosti od prijevara”. U osmoj uvodnoj izjavi iste direktive bilo je dodano da „kako bi se ublažio financijski teret tog tijela, države članice mogu predvidjeti primjenu određenih samopridržaja kada tijelo osigurava naknadu imovinske štete prouzročene neosiguranim vozilima ili, ovisno o slučaju, ukradenim ili na silu pribavljenim vozilima” [neslužbeni prijevod].
U članku 1. stavku 1. i 4. Druge direktive bilo je propisano:
„1.   Osiguranje iz članka 3. stavka 1. [prve direktive] obvezno pokriva imovinsku štetu i tjelesne ozljede.
[...]
4.   Svaka država članica osniva ili ovlašćuje tijelo sa zadatkom osiguranja naknade štete, barem u granicama obveze osiguranja za imovinsku štetu ili tjelesne ozljede prouzročene nepoznatim vozilom ili vozilom za koje obveza osiguranja utvrđena stavkom 1. nije ispunjena.
Prvi podstavak ne dovodi u pitanje pravo država članica da naknadu štete od strane tog tijela smatraju supsidijarnom ili ravnopravnom, kao ni pravo da reguliraju zahtjeve između tog tijela i osobe ili osoba odgovornih za nezgodu i drugih osiguravatelja ili ustanova za socijalno osiguranje koji su dužni nadoknaditi štetu žrtvi u pogledu iste nezgode. Međutim, države članice ne smiju dopustiti tijelu da isplatu naknade štete učini ovisnom o tome da žrtva na bilo koji način mora dokazati da odgovorna osoba nije u mogućnosti ili odbija isplatiti naknadu štete.” [neslužbeni prijevod]
Člancima 1. stavkom 6. i 2. Druge direktive državama članicama se dopuštalo da isključe isplatu naknade štete tijela osnovanog u skladu s člankom 1. stavkom 4. te direktive u određenim slučajevima ili da odrede, prilikom isplate naknade štete od strane tog tijela, primjenu određenih samopridržaja.
Člankom 1. stavkom 7. Druge direktive predviđalo se da: „[s]vaka država članica primjenjuje svoje zakone i druge propise na isplatu naknade štete od strane tog tijela, ne dovodeći u pitanje bilo koju drugu praksu koja je povoljnija za žrtvu.” [neslužbeni prijevod].
Mađarsko pravo
U skladu s člancima 14. i 15. uredbe vlade br. 190/2004 o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti za štetu imatelja motornih vozila (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, u daljnjem tekstu: uredba vlade br. 190/2004), koja je bila na snazi u trenutku nastanka činjenica iz glavnog postupka, Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (Garancijski fond za naknadu štete udruženja mađarskih osiguravatelja) intervenirao je kao supsidijarno odgovoran za štetu štetnika, u svrhu naknade te štete oštećeniku, jedino u slučajevima ako štetnik nije imao obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti, ako je imatelj motornog vozila koje je prouzročilo nesreću nepoznat ili ako je šteta prouzročena od strane vozila koje nije bilo registrirano za upotrebu u prometu ili koje je povučeno iz prometa.
Uredba vlade br. 190/2004 prestala je važiti na temelju članka 67. Zakona br. LXII iz 2009. o obveznom osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila (2009. évi LXII törnévy a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról).
Tim se zakonom, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2010., uspostavlja novi fond za naknadu štete te se u članku 29. stavku 3. propisuje da taj fond „pokriva tražbinu koju oštećenik ima prema osiguravatelju nad kojim se vodi stečajni postupak, uzimajući u obzir pravila predviđena policom osiguranja ili zakonom za ostvarivanje prava na naknadu štete.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
MAV Àltalános Biztosító Egyesület (u daljnjem tekstu: MAV) je društvo za osiguranje osnovano kao neprofitna udruga koja je svojim članovima nudila proizvode po sniženim cijenama, uz posebnost da osiguranici tog društva također preuzimaju obveze kao članovi udruženja.
Između 2003. i 2008., Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (Državno tijelo za nadzor financijskih subjekata) uputilo je društvu MAV petnaest poziva kojima je naredilo tom društvu postupanje u skladu sa propisima koji uređuju njeno djelovanje. Budući da djelovanje koje je u skladu s pravnim propisima nije bilo moguće ponovno uspostaviti, to nadzorno tijelo povuklo je, s učinkom od 15. kolovoza 2008., dozvolu društvu MAV za obavljanje njegove djelatnosti. MAV, čija je imovina nestala, proglašen je insolventnim.
Tužitelji u glavnom postupku ugovorili su, kao imatelji motornih vozila, policu osiguranja s društvom MAV koja je pokrivala građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe njihovih vozila.
Tijekom razdoblja između srpnja 2006. do srpnja 2008. tužitelji u glavnom postupku prouzročili su štetu svojim vozilima.
Zbog insolventnosti MAV nije bio u mogućnosti ispuniti obveze koje je imao kao osiguravatelj. Sijedom toga, tužitelji u glavnom postupku morali su sami nadoknaditi štetu uzrokovanu njihovim vozilima.
Tužitelji su stoga podnijeli tužbu radi naknade štete protiv Magyar Állam na temelju štete koja im je navodno prouzročena zbog, po njihovom mišljenju, nepravilnog prenošenja Prve direktive.
Tužitelji u glavnom postupku ističu da iako mađarsko pravo predviđa, sa učinkom od 1. siječnja 2010., isplatu naknade štete od tijela odgovornog za naknadu štete prouzročene osiguranim vozilom u slučaju insolventnosti osiguravatelja, takva mjera se ne primjenjuje na građanskopravnu odgovornost u pogledu nezgoda koje su se dogodile prije tog dana, kao što su nezgode za koje su tužitelji odgovorni. Oni smatraju da je time što je propustila poduzeti potrebne mjere da se osigura, u istim okolnostima, isplata naknade štete u slučaju šteta koje su nastala prije navedenog dana, Magyar Állam povrijedio svoje obveze koje proizlaze iz prava Unije, a osobito iz članka 3. Prve direktive, zbog čega snosi odgovornost.
U takvim okolnostima Fővárosi Bíróság, sada Fővárosi Törvényszék, odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1)
Je li Magyar Állam u trenutku prouzročenja štete od strane tužitelja provela [Prvu direktivu], osobito s obzirom na obveze navedene u članku 3. te iste direktive te može li se smatrati da ta direktiva ima izravan učinak u odnosu na tužitelje?
2)
Može li na temelju prava Unije na snazi pojedinac, čija su prava povrijeđena zbog propuštanja države da provede Prvu direktivu, zahtijevati od države koja nije ispunila obvezu da postupi u sladu s odredbama te direktive na način da se u odnosu na tu državu izravno pozove na pravna pravila [Unije] u svrhu ostvarivanja jamstava koje je ta država morala osigurati temeljem tih pravila?
3)
Može li na temelju prava [Unije] na snazi pojedinac čije je pravo povrijeđeno zbog propuštanja države da provede [Prvu direktivu] tražiti naknadu štete od države na temelju tog propusta u prenošenju?
4)
U slučaju potvrdnog odgovora na gore navedena pitanja, postoji li odgovornost za štetu Magyar Állam u odnosu na tužitelje ili u odnosu na oštećenike iz prometnih nezgoda koju su prouzročile tužitelji? [...]
5)
Može li država biti odgovorna za štetu ako je šteta posljedica pogreške u zakonodavnoj djelatnosti?
6)
Je li uredba vlade br. 190/2004 [...] na snazi od 1. siječnja 2010. [...] u skladu s odredbama [Prve direktive] ili je Mađarska propustila prenijeti u mađarsko pravo obveze koje su propisane tom direktivom?”
O prethodnim pitanjima
O prvom dijelu prvog pitanja i o šestom pitanju
Nacionalni sud tim pitanjima u suštini pita mora li se članak 3. stavak 1. Prve direktive tumačiti na način da uključuje, u okviru obveza nametnutih državama članicama tom direktivom, obvezu osnivanja tijela koje će osigurati naknadu štete žrtvama prometnih nezgoda u slučaju u kojem su osobe odgovorne za štetu ugovorile policu osiguranja koja pokriva građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, ali je osiguravatelj postao insolventan.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe, nego i kontekst u kojemu se nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (vidjeti osobito presudu od 22. studenoga 2012., Brain Products, C‑219/11, točka 13. i navedenu sudsku praksu).
U tom smislu, valja utvrditi da je formulacija članka 3. stavka 1. Prve direktive vrlo općenita, s obzirom da zahtijeva da svaka država članica „[...] poduzima sve odgovarajuće mjere kako bi osigurala da je građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe vozila koja se uobičajeno nalaze na njezinu području pokrivena osiguranjem” [neslužbeni prijevod]. Kao što je to napomenuo nezavisni odvjetnik u točki 26. svojeg prijedloga odluke, iz te odredbe proizlazi da su države članice u svoje nacionalne pravne poretke dužne uvesti opću obvezu osiguravanja vozila.
S obzirom na općenitost formulacije članka 3. stavka 1. Prve direktive, mora se odrediti opseg takve obveze država članica uzimajući u obzir kontekst i ciljeve te odredbe.
U tom smislu, valja napomenuti da Prva direktiva čini dio niza direktiva čijim donošenjem su postupno definirane obveze država članica na području građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe vozila. Iz uvodnih izjava Prve i Druge direktive proizlazi da je njihov cilj, s jedne strane, osigurati slobodno kretanje kako vozila koja se uobičajeno nalaze na području Europske unije tako i osoba koje putuju tim vozilima te, s druge strane, osigurati da žrtve nezgoda prouzročenih tim vozilima uživaju usporedivo postupanje, bez obzira na mjesto na području Unije gdje se nezgoda dogodila (vidjeti osobito presudu od 23. listopada 2012., Marques Almeida, C‑300/10, točka 26. i navedenu sudsku praksu).
Polazeći od takvog konteksta, Prva direktiva, upotpunjena Drugom direktivom i kasnijim direktivama, nameće dužnost državama članicama da osiguraju da građanskopravna odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila koja se uobičajeno nalaze na njihovom području bude pokrivena osiguranjem te određuje, između ostalog, vrste šteta i koje treće oštećene osobe to osiguranje treba pokrivati (vidjeti posebno presudu Marques Almeida, gore navedenu, točka 27. te navedenu sudsku praksu).
Člankom 3. stavkom 1. Prve direktive, tumačenim u vezi s kasnijim direktivama, nameće se stoga dužnost svakoj državi članici da osigura da, podložno odstupanjima predviđenim u članku 4. Prve direktive, svaki vlasnik ili imatelj vozila koje se uobičajeno nalaze na njezinom području ugovori s društvom za osiguranje policu osiguranja koja pokriva, najmanje u granicama utvrđenim pravom Unije, njegovu građanskopravnu odgovornost koja nastaje u vezi s tim vozilom.
Važnost koju zakonodavac Unije pridaje zaštiti oštećenika navela ga je da dopuni takvo rješenje na način da zahtjeva od država članica, u skladu s člankom 1. stavkom 4. Druge direktive, osnivanje tijela čija je uloga osigurati, najmanje u granicama predviđenim pravom Unije, naknadu imovinske štete te štete nastale tjelesnim ozljedama prouzročene nepoznatim vozilom ili vozilom za koje nije ispunjena obveza osiguranja iz stavka 1. istog članka, a koji upućuje na članak 3. stavak 1. Prve direktive. U svrhu ublažavanja financijskog tereta tog tijela, države članice mogle su isključiti isplatu naknade štete u određenim slučajevima ili predvidjeti primjenu samopridržaja.
Shodno tomu, intervencija takvog tijela zamišljena je kao krajnja mjera, predviđena jedino u slučaju kada je šteta bila prouzročena nepoznatim vozilom ili vozilom za koje nije ispunjena obveza osiguranja iz članka 3. stavka 1. Prve direktive (presuda od 1. prosinca 2011., Churchill Insurance Company i Evans,
C‑442/10, Zb., str. I‑12639.
, točka 41.)
U odnosu na utvrđivanje konkretnih okolnosti u kojima se može smatrati da obveza osiguranja u smislu spomenute odredbe nije ispunjena, od značaja je, kao što je napomenuo nezavisni odvjetnik u točki 32. svojeg prijedloga odluke, da se zakonodavac Unije nije ograničio na to da odredi da tijelo mora isplatiti naknadu štete prouzročenu vozilom za koje općenito nije ispunjena obveza osiguranja, već je jasno odredio da to tijelo mora intervenirati samo u slučaju štete prouzročene vozilom za koje nije ispunjena obveza osiguranja iz članka 3. stavka 1. Prve direktive odnosno vozilom za koje ne postoji ugovor o osiguranju. Takvo ograničenje objašnjava se činjenicom da ta odredba, kao što je napomenuto u točki 28. ove presude, nameće dužnosti svakoj državi članici da osigura da, podložno odstupanjima predviđenim u članku 4. navedene direktive, svaki vlasnik ili imatelj vozila koji se uobičajeno nalaze na njezinom području ugovori s društvom za osiguranje policu osiguranja koja pokriva, najmanje u granicama utvrđenim pravom Unije, njegovu građanskopravnu odgovornost koja nastaje u vezi s tim vozilom. U tom smislu, sama činjenica da je šteta prouzročena vozilom koje nije osigurano predstavlja propust u sustavu koji je država članica bila dužna uspostaviti, a što opravdava intervenciju nacionalnog tijela za naknadu štete.
Iz gore navedenog slijedi da se, protivno tvrdnjama tužitelja iz glavnog postupka, isplata naknada štete od tog nacionalnog tijela, na način predviđen Prvom i Drugom direktivom ne može smatrati provedbom sustava kojim se jamči osiguranje od građanskopravne odgovornosti u odnosu na upotrebu vozila, već je njena svrha nastupiti samo u pojedinim, jasno određenim okolnostima.
Insolventnost osiguravatelja ne predstavlja slučaj koji proizlazi iz takvih okolnosti. Naime, u tom slučaju obveza osiguranja je ispunjena.
Međutim, kao što proizlazi iz članka 1. stavka 7. Druge direktive, države članice mogu, u odnosu na uvjete intervencije fonda za naknadu štete, usvojiti mjere koje su za oštećenike povoljnije od mjera koje su predviđene direktivama iz područja osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila. U tom smislu, valja istaknuti da su, prema informacijama koje je pružila mađarska vlada, tijekom postupka pred Sudom pred nadležnim mađarskim tijelima u pripremi bile mjere s ciljem ispravljanja situacije nastale kao posljedica insolventnosti društva MAV.
U skladu sa cjelokupnim gore navedenim razmatranjima, na prvi dio prvog pitanja i na šesto pitanje valja odgovoriti da se članak 3. stavak 1. Prve direktive, tumačen u vezi s člankom 1. stavkom 4. Druge direktive mora protumačiti na način da ne uključuje, među obvezama koje ta odredba nameće državama članicama, obvezu osnivanja tijela koje osigurava naknadu štete žrtvama prometnih nezgoda u slučajevima u kojima su osobe odgovorne za štetu ugovorile policu osiguranja koja pokriva građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, ali je osiguravatelj postao insolventan.
O drugom dijelu prvog pitanja i o drugom do petog pitanja
Nacionalni sud tim pitanjima pita, s jedne strane, može li se članku 3. Prve direktive priznati izravan učinak te, s druge strane, pod kojim uvjetima pojedinci mogu učiniti Mađarsku odgovornom za štetu koja im je prouzročena nepravilnim prenošenjem Prve direktive.
S obzirom na tumačenje koje je Sud pružio glede Prve direktive u odgovoru na prvi dio prvog pitanja i šesto pitanje, ne proizlazi da je država članica u pitanju povrijedila Europsko pravo.
U takvim okolnostima nije potrebno odgovoriti na drugi dio prvog pitanja niti na drugo do petog pitanja.
Troškovi
Budući da postupak, u odnosu na stranke glavnog postupka, ima svojstvo prethodnog pitanja pred nacionalnim sudom, na nacionalnom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

Članak 3. stavak 1. Direktive Vijeća 72/166/EEZ od 24. travnja 1972. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti, izmijenjene i dopunjene Direktivom 2005/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005., tumačen u vezi s člankom 1. stavkom 4. Druge direktive Vijeća 84/5/EEZ od 30. prosinca 1983. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila, izmijenjene i dopunjene Direktivom 2005/14, mora se protumačiti na način da ne uključuje, među obvezama koje ta odredba nameće državama članicama, obvezu osnivanja tijela koje osigurava naknadu štete žrtvama prometnih nezgoda u slučajevima u kojima su osobe odgovorne za štetu ugovorile policu osiguranja koja pokriva građanskopravnu odgovornost u pogledu upotrebe motornih vozila, ali je osiguravatelj postao insolventan.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski