CELEX: 62011FJ0125
Civildienesta lietas
Vispārējais konkurss

Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2011. gada 28. novembrī,
I. Mendes
cēla šo prasību, pirmkārt, atcelt atklātā konkursa EPSO/AST/111/10 atlases komisijas lēmumu nepielaist viņu dalībai novērtēšanas
pārbaudījumos un, otrkārt, piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt kaitējumu, kas viņai esot nodarīts ar šo lēmumu.

Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 90. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru aktu,
kurā ietverta sūdzība pret konkrēto personu [var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par jebkuru šai personai nelabvēlīgu
aktu], gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu vai tā nav veikusi kādu pasākumu, ko nosaka Civildienesta noteikumi.
Sūdzība jāiesniedz triju mēnešu laikā. [..]”
Civildienesta noteikumu 91. panta 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.      Apelāciju Eiropas Savienības tiesā var iesniegt [prasība, kas celta Eiropas Savienības Tiesā, ir pieņemama] tikai tad, ja:
–        iecēlējinstitūcija ir iepriekš iesniegusi tai sūdzību [iecēlējinstitūcijā iepriekš ir tikusi iesniegta sūdzība] atbilstīgi
90. panta 2. punktam tajā norādītajā termiņā, un
–        sūdzība ir noraidīta ar tiešu vai netiešu lēmumu.
3. Apelācija [prasība], kas noteikta 2. punktā, jāiesniedz trīs mēnešu laikā. Termiņu skaita [..]:
–        no dienas, kurā ziņots par lēmumu, ko pieņem kā atbildi uz sūdzību;
[..].”
Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Paziņojumu par konkursiem sagatavo iecēlējinstitūcija pēc apspriešanās ar Apvienoto komiteju.
Tajā jānorāda:
[..]
e)      ja konkurss notiek, pamatojoties uz pārbaudījumiem, kādi tie būs un kā tos vērtēs;
[..].”
2010. gada 17. novembrī Eiropas Personāla atlases birojs (
EPSO
)
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēja paziņojumu par atklātu konkursu EPSO/AST/111/10 AST 1 pakāpes asistentu rezerves saraksta izveidošanai sekretariāta
jomā (OV C 312 A, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par konkursu”). Pieteikšanās beigu termiņš bija noteikts 2010. gada
16. decembrī.
Paziņojuma par konkursu IV sadaļā bija paredzēti priekšatlases testi un V sadaļā – novērtēšanas pārbaudījumi. Priekšatlases
testu, kopā sešu, mērķis bija jautājumos ar vairākiem atbilžu variantiem izvērtēt kandidātu vispārējās spējas un iemaņas teksta
loģiskā analīzē (a) tests), matemātiskajā domāšanā (b) tests), abstraktajā domāšanā (c) tests) un sekretariāta jomā (f) tests).
Turklāt divi testi attiecās uz kandidātu profesionālajām spējām, un to mērķis bija izvērtēt attiecīgi pareizību un precizitāti
(d) tests), kā arī spēju noteikt prioritātes un organizētību (e) tests).
Saskaņā ar paziņojuma par konkursu IV sadaļu a), d), e) un f) tests katrs tika vērtēts ar 0 līdz 20 punktiem, ar nepieciešamo
minimumu 10 punkti. [Un] b) un c) tests katrs tika vērtēts ar 0 līdz 10 punktiem, ar nepieciešamo minimumu 10 punkti abos
testos kopā.
Paziņojuma par konkursu V sadaļas 1. punktā bija norādīts, ka pie novērtēšanas pārbaudījumiem tiks pielaisti kandidāti, kuri
būs ne tikai ieguvuši lielāko punktu skaitu un minimālo nepieciešamo punktu skaitu priekšatlases testos, bet kuri, ņemot vērā
elektroniskās reģistrācijas brīdī sniegtās ziņas, atbildīs arī paziņojuma par konkursu III sadaļas vispārīgajiem un īpašajiem
nosacījumiem.
Tajā pašā punktā bija precizēts, ka pielaišana dalībai novērtēšanas pārbaudījumos tiks apstiprināta pēc katra kandidāta lietai
pievienoto apliecinošo dokumentu pārbaudes. Turklāt zemsvītras piezīmē, uz kuru bija norādīts Paziņojuma par konkursu V sadaļas
1. punktā, bija precizēts, ka to kandidātu skaits, kuri tiks pielaisti dalībai novērtēšanas pārbaudījumos, būs aptuveni 2,5 reizes
lielāks nekā paziņojumā par konkursu norādītais veiksmīgo kandidātu skaits. Attiecībā uz kandidātiem, kuri izvēlējušies portugāļu
valodu, paziņojuma par konkursu I sadaļas 1. punktā ietvertajā tabulā bija paredzēti 19 veiksmīgie kandidāti.
Paziņojumā par konkursu tāpat bija ierāmēta un treknrakstā uzrakstīta šāda sākotnēja norāde:
“Pirms piesakāties, rūpīgi izlasiet [atklāto konkursu] rokasgrāmatu, kas publicēta [..]
Oficiālā Vēstneša
2010. gada 8. jūlija numurā C 184 A un
EPSO
interneta vietnē.
Šī rokasgrāmata ir paziņojuma par konkursu neatņemama sastāvdaļa un palīdzēs jums izprast procedūrai piemērojamos noteikumus
un reģistrēšanās kārtību.” [Neoficiāls tulkojums]
Atklāto konkursu rokasgrāmatas – redakcijā, kas bija spēkā faktu iestāšanās brīdī, – 6.3. punktā ar nosaukumu “Pārsūdzības
iespējas” ir noteikts:
“Visos konkursa procedūras posmos, ja jūs uzskatāt, ka
EPSO
vai atlases komisija nav ievērojusi vienlīdzību vai:
–        konkursa procedūras noteikumus, vai
–        paziņojuma par konkursu noteikumus,
un jūs uzskatāt, ka jums ar šādu rīcību ir nodarīts kaitējums, jūs varat to pārsūdzēt šādi:
–        iesniegt administratīvu sūdzību, pamatojoties uz [..] Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu,
[..]
–        iesniegt pārsūdzību tiesā, pamatojoties uz [LESD] 270. pantu un [..] Civildienesta noteikumu 91. pantu, vēršoties:
Eiropas Savienības Civildienesta tiesā
[..].
Šīm abām procedūrām [Civildienesta noteikumos] paredzētie absolūtie termiņi sākas no nelabvēlīgā akta paziņošanas dienas.”
[Neoficiāls tulkojums]
2011. gada 3. martā
EPSO
publicēja labojumu paziņojumā par konkursu (OV C 68 A, turpmāk tekstā – “labojums”). Šis labojums, kas attiecās uz d) un
e) testa vērtēšanu, bija izteikts šādā redakcijā:
“3. lappusē, IV sadaļas 2. punktā:
tekstu:
“d) tests
profesionālās spējas:
pareizība un precizitāte
Vērtējums: no 0 līdz 20 punktiem
nepieciešamais minimums: 10 punkti
e) tests
profesionālās spējas:
spēja noteikt prioritātes un organizētība
Vērtējums: no 0 līdz 20 punktiem
nepieciešamais minimums: 10 punkti”
aizstāj ar tekstu:
“d) tests
profesionālās spējas:
pareizība un precizitāte
Vērtējums: no 0 līdz 20 punktiem
e) tests
profesionālās spējas:
spēja noteikt prioritātes un organizētība
Vērtējums: no 0 līdz 20 punktiem


Nepieciešamais minimums ir 20 punkti d) un e) testam kopā”
”

Tiesvedības rašanās fakti
Prasītāja pieteica savu kandidatūru konkursam EPSO/AST/111/10, par galveno valodu izvēloties portugāļu valodu, un 2011. gada
11. februārī nokārtoja priekšatlases testus. Beigu termiņš priekšatlases testu kārtošanai bija noteikts 2011. gada 15. februārī.
2011. gada 22. februāra vēstulē
EPSO
informēja prasītāju par to, ka drīzumā tiks publicēts labojums, un par tā saturu, proti, ka abi – d) un e) tests – tiks apvienoti
un vērtēti no 40 punktiem ar nepieciešamo minimumu 20 punkti abiem testiem kopā.
2011. gada 17. marta vēstulē
EPSO
informēja prasītāju, ka viņa ir saņēmusi nepieciešamo minimumu priekšatlases testos, konkrēti, 11 punktus d) testā, ka viņas
kopējais vērtējums ir 67,07 punkti un ka viņa cik vien iespējams drīz tiks informēta, vai viņa ir to kandidātu vidū, kuri
ir pielaisti nākošajai konkursa kārtai.
2011. gada 7. aprīļa vēstulē
EPSO
informēja prasītāju, ka viņa nav iekļauta to kandidātu sarakstā, kuri ir uzaicināti piedalīties novērtēšanas pārbaudījumos,
jo pie tiem pielaistie kandidāti ir saņēmuši vērtējumu vismaz 68,8 punkti, un ka prasītāja ir saņēmusi zemāku vērtējumu (turpmāk
tekstā – “lēmums par nepielaišanu”). Tajā pašā vēstulē
EPSO
informēja prasītāju, ka atlases komisija viņas kandidatūru nav vērtējusi.
Ar 2011. gada 12. aprīļa vēstuli, kas reģistrēta 2011. gada 14. aprīlī, prasītāja iesniedza sūdzību atbilstoši 90. panta 2. punktam
(turpmāk tekstā – “sūdzība”), kurā būtībā bija minēts, ka labojuma veikšana ir procesuāls pārkāpums, ar ko viņai nodarīts
kaitējums. Viņa prasīja attiecīgi atcelt šo labojumu, jo ar to bija grozīta konkursa izslēdzošā kārta, saistībā ar kuru pārbaudījumi
jau bija notikuši un jau bija izlaboti (“I request [..] the annulment of the corrigendum, as modifying an eliminatory stage
that has been already completed and corrected”), un uzaicināt uz nākošo kārtu tikai tos kandidātus, kuri saņēmuši nepieciešamo
minimumu visos testos (“[..] the invitation at the next stage of only those who have obtained a pass mark in all tests [including
test d]”).
Ar 2011. gada 16. augusta lēmumu
EPSO
, rīkodamies iecēlējinstitūcijas statusā (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”), sūdzību noraidīja. Ar šo lēmumu
EPSO
informēja prasītāju, ka labojums tika veikts tādēļ, ka saskaņā ar priekšatlases testu rezultātu aplēsēm, kas veiktas, pamatojoties
uz datiem, kuri bija pieejami pēc šiem testiem, tika konstatēts, ka d) testā sekmīgo vērtējumu īpatsvars ir ievērojami mazāks,
nekā bija cerēts.

Lietas dalībnieču prasījumi un tiesvedība
Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        galvenokārt:
atcelt lēmumu par nepielaišanu;
tādējādi nospriest, ka prasītāja atkārtoti ir jāiekļauj darbā pieņemšanas procesā;
katrā ziņā pieprasīt
EPSO
sniegt tā rīcībā esošo informāciju par rezultātiem, kādus visi kandidāti ir ieguvuši d) un e) testā;
–        pakārtoti, ja netiek apmierināts galvenais prasījums, izmaksāt viņai provizoriski un
ex aequo et bono
noteiktu summu EUR 50 000 apmērā;
–        katrā ziņā izmaksāt viņai provizoriski un
ex aequo et bono
noteiktu summu EUR 50 000 apmērā kā atlīdzību par morālo kaitējumu.
Atbildētājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
2012. gada 25. aprīļa vēstulēs Civildienesta tiesa lūdza lietas dalībniecēm atsevišķas ziņas un dokumentus; lietas dalībnieces
šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieču mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Civildienesta tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausītas 2012. gada
28. jūnija tiesas sēdē. Ar šo tiesas sēdi tika pabeigts mutvārdu process un tika sākta šīs lietas izvērtēšana.
Ar 2012. gada 12. jūlija rīkojumu Civildienesta tiesa atkārtoti sāka mutvārdu procesu un aicināja Komisiju precizēt, kā tika
organizēti konkursa priekšatlases testi, it īpaši, vai kandidāti varēja brīvi izvēlēties, kā testos sadalīt laiku, kas viņiem
bija atvēlēts visiem testiem kopā, vai arī katra testa maksimālais laiks bija iepriekš noteikts. Turklāt Civildienesta tiesa
aicināja Komisiju norādīt, vai šī informācija konkursa kandidātiem bija pieejama pirms testiem un, ja tā, – kā šī informācija
viņiem tika darīta zināma.
Komisija šos lūgumus izpildīja ar 2012. gada 17. jūlija vēstuli.
2012. gada 6. septembra vēstulē Civildienesta tiesa informēja lietas dalībnieces, ka mutvārdu process ir pabeigts un tiek
sākta šīs lietas izvērtēšana.

Par prasības pieņemamību
1.
Lietas dalībnieču argumenti
Iebildumu rakstā Komisija izvirza iebildi par nepieņemamību attiecībā uz to, ka pirms prasības neesot tikusi iesniegta sūdzība.
Konkrēti, pēc Komisijas uzskatiem, prasītāja savā sūdzībā esot prasījusi tikai to, lai tiktu atcelts lēmums veikt labojumu
un lai uz novērtēšanas pārbaudījumiem tiktu uzaicināti vienīgi tie kandidāti, kuri saņēmuši nepieciešamo minimumu katrā testā,
tostarp d) testā. Savukārt izskatāmā prasība esot vērsta pret lēmumu par nepielaišanu. Tātad prasības priekšmets atšķiroties
no sūdzības priekšmeta un nevarot tikt uzskatīts, ka pirms prasības būtu iesniegta sūdzība; tā drīzāk esot uzskatāma par tiešu
vēršanos tiesā. Šādi tieši vērsties tiesā vajadzējis triju mēnešu termiņā, kuram pieskaitīts vienotais desmit dienu termiņš,
kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, skaitot no lēmuma par nepielaišanu paziņošanas, t.i., vēlākais, 2011. gada
18. jūlijā, jo 17. jūlijs bija svētdiena. Tomēr šī prasība tika celta tikai 2011. gada 28. novembrī un tātad esot novēlota
un tādējādi acīmredzami nepieņemama.
Tiesas sēdē prasītāja iebilda, pirmkārt, ka saskaņā ar judikatūru sūdzībai ir jāļauj iecēlējinstitūcijai pietiekami precīzi
uzzināt kritiku, kādu ieinteresētās personas pauž par apstrīdētajiem lēmumiem, un ka, tā kā ieinteresētās personas šajā stadijā
var – kā notika šajā lietā – rīkoties, neizmantojot advokāta pakalpojumus, administrācija nedrīkst sūdzības interpretēt šauri,
bet tās jāinterpretē atvērtības garā. Otrkārt, prasītāja ir apliecinājusi, ka sūdzībā un prasības pieteikumā ir izvirzījusi
identiskus iebildumus, tādējādi ievērodama savstarpējās atbilstības noteikumu, kas izriet no judikatūras. Treškārt un visbeidzot,
prasītāja ir apgalvojusi, ka sūdzība netieši attiecas uz lēmumu par nepielaišanu.
2.
Civildienesta tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktu prasība tiesā civildienesta jomā ir pieņemama
tikai tad, ja iecēlējinstitūcijai iepriekš ir tikusi iesniegta sūdzība un ja šī sūdzība ir noraidīta ar tiešu vai netiešu
lēmumu.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 91. pantā izvirzītais nosacījums attiecas tikai uz aktiem, kurus
iecēlējinstitūcija vajadzības gadījumā var grozīt (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 14. jūlija spriedumu lietā 144/82
Detti
/Tiesa, 16. punkts), bet atlases komisijas lēmums parasti tiek pārsūdzēts, tieši vēršoties Savienības tiesā (skat., piemēram,
Pirmās instances tiesas 2005. gada 31. maija spriedumu lietā T‑294/03
Gibault
/Komisija, 22. punkts, un Civildienesta tiesas 2010. gada 23. novembra spriedumu lietā F‑50/08
Bartha
/Komisija, 25. punkts).
Ja ieinteresētā persona tomēr izvēlas iepriekš vērsties administrācijā, iesniedzot administratīvu sūdzību, kas vērsta pret
konkursa atlases komisijas lēmumu, tad par lēmumu, ar ko noraidīta sūdzība, vēlāk celtas prasības tiesā pieņemamība ir atkarīga
no tā, vai ieinteresētā persona ir izpildījusi visas procesuālās prasības, kuras ir saistītas ar iepriekš iesniegtu sūdzību
(iepriekš minētais spriedums lietā
Gibault
/Komisija, 22. punkts). Konkrēti, atbilstoši Civildienesta noteikumu 91. pantam termiņš prasības celšanai attiecībā uz tiešu
lēmumu noraidīt sūdzību sākas no minētā lēmuma paziņošanas dienas (Civildienesta tiesas 2012. gada 20. jūnija spriedums lietā
F‑66/11
Cristina
/Komisija, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai šajā lietā noteiktu, vai sūdzībai un šai prasībai ir viens priekšmets, ir jāpārbauda, vai minētā sūdzība ir vērsta pret
lēmumu par nepielaišanu.
Šajā ziņā ir vairākkārt atzīts, ka precīza vēstules vai paziņojuma juridiskā kvalifikācija ir atkarīga vienīgi no Civildienesta
tiesas vērtējuma, nevis no lietas dalībnieku vai viena lietas dalībnieka gribas (Tiesas 2000. gada 29. jūnija spriedums lietā
C‑154/99 P
Politi
/Eiropas Izglītības fonds, 16. punkts).
Vēstule, kurā ierēdnis, tieši neprasīdams atsaukt attiecīgo lēmumu, skaidri pauž savu gribu apstrīdēt viņam nelabvēlīgo lēmumu,
ir uzskatāma par sūdzību (Pirmās instances tiesas 2005. gada 16. februāra spriedums lietā T‑354/03
Reggimenti
/Parlaments, 43. punkts). Šajā ziņā akta saturs ir svarīgāks par formu (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. jūlija spriedums
lietā T‑219/97
Brems
/Padome, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt pirmstiesas procedūrai, kurā ieinteresētās personas var rīkoties, neizmantojot advokāta pakalpojumus, ir neformāls
raksturs, un tādējādi administrācija nedrīkst sūdzības interpretēt šauri, bet tai, gluži pretēji, tās jāizskata atvērtības
garā (skat. Tiesas 1989. gada 14. marta spriedumu lietā 133/88
Del Amo Martinez
/Parlaments, 11. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑49/03
Schumann
/Komisija, 39. punkts).
Šajā lietā Civildienesta tiesa vispirms konstatē, ka sūdzība, kas datēta ar 2011. gada 12. aprīli un ko
EPSO
reģistrējis 2011. gada 14. aprīlī, ir iesniegta pēc lēmuma par nepielaišanu pieņemšanas, kas ir lēmums, kurš neapšaubāmi
ir prasītājai nelabvēlīgs.
Tāpat nekas šajā sūdzībā neliek saprast, ka prasītāja būtu rīkojusies vispārējās interesēs. Gluži pretēji, sūdzībā ir skaidri
minēts viņas personiskais stāvoklis, norādot, ka viņa bija nokārtojusi visus testus un, konkrēti, ka viņa bija to reto kandidātu
vidū, kuri bija nokārtojuši d) testu. Saskaņā ar sūdzības tekstu prasītāja formāli sūdzas par procesuālu pārkāpumu, ar ko
viņai tiek nodarīts kaitējums (“I [..] hereby would like to formally complain [..] about a procedural irregularity that brings
me prejudice”). Tāpat prasītāja norāda, ka bez šī labojuma kandidāti, kuri nebija saņēmuši nepieciešamo [punktu] minimumu
d) testā, būtu izslēgti, bet ar labojumu situācija esot radikāli mainīta, grozot skaitu un sastāvu to kandidātu grupai, kuri
ir pielaisti nākošajai konkursa kārtai (“[c]andidates with no pass mark in test [d] would be eliminated, but the corrigendum
changes radically this [..] the population of candidates to be admitted to the next stage would change in both composition
and numbers”). Prasītāja turklāt apliecina, ka, ņemot vērā nepieciešamo minimumu – 10 punktus – d) testā, viņai esot bijusi
citāda pieeja un viņa esot citādi gatavojusies, it īpaši laika plānojuma un svarīgāko testa daļu izvēles ziņā, – salīdzinājumā
ar pieeju un gatavošanos, ko viņa būtu izmantojusi, ja šajā testā nebūtu bijis nepieciešamais minimums (“in order to succeed
in test [d] with a pass mark of 10, I had a different approach and preparation [time management, focusing on the most important
parts, etc.] than if there was no pass mark”).
Tādējādi no sūdzības formulējuma, vērtējot to kopumā, un no faktiskajiem apstākļiem, kādos sūdzība rakstīta, izriet, ka konstatējums,
ka labojums ir procesuāls pārkāpums, ar ko viņai nodarīts kaitējums, pretēji Komisijas apgalvojumiem, bija pamats, uz ko prasītāja
balstījās prasījumā atcelt lēmumu par nepielaišanu, nevis šī prasījuma priekšmets.
Tādēļ ir jākonstatē, ka iecēlējinstitūcija lēmumā, ar ko noraidīta sūdzība, un Komisija iebildumu rakstā ir kļūdaini uzskatījušas,
ka sūdzība ir vērsta vienīgi pret labojumu; sūdzība tomēr bija netieši, bet nepārprotami vērsta pret lēmumu par nepielaišanu
un tikai iebildes veidā – pret labojumu.
Tādējādi jāuzskata, ka šai prasībai, kas vērsta pret lēmumu par nepielaišanu, ir tāds pats priekšmets kā sūdzībai un tātad
pirms prasības ir iesniegta sūdzība. Pat pieņemot, ka 2011. gada 16. augusta lēmums, ar ko noraidīta sūdzība, ir paziņots
prasītājai tajā pašā dienā – ko Komisija nav pierādījusi –, pēdējā diena savlaicīgai prasības celšanai būtu bijusi 2011. gada
28. novembris, jo 2011. gada 26. novembris bija sestdiena. Tātad prasība, kas tika iesniegta 2011. gada 28. novembrī, bija
celta noteiktajā termiņā.
No tā izriet, ka Komisijas izvirzītais iebildums par nepieņemamību ir jānoraida.

Par lietas būtību
1.
Par prasījumiem par prasītājas atkārtotu iekļaušanu darbā pieņemšanas procesā un par ierosinājumu veikt procesa organizatoriskos
pasākumus
Ar otro galveno prasījumu prasītāja vēlas panākt viņas atkārtotu iekļaušanu darbā pieņemšanas procesā, kurš īstenots ar konkursu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesa, pārbaudot tiesiskumu, nedrīkst izdot rīkojumus Savienības iestādēm vai rīkoties
to vietā (Pirmās instances tiesas 2005. gada 5. aprīļa spriedums lietā T‑336/02
Christensen
/Komisija, 17. punkts, un Civildienesta tiesas 2012. gada 8. februāra spriedums lietā F‑23/11
AY
/Padome, 13. un 14. punkts).
Tādējādi šis prasījums ir jānoraida kā nepieņemams.
Ar trešo galveno prasījumu daļu prasītāja lūdz, lai Civildienesta tiesa izdotu rīkojumu
EPSO
sniegt tā rīcībā esošo informāciju par rezultātiem, kādus visi kandidāti ir ieguvuši d) un e) testā.
Uzskatīdama, ka tā ir ieguvusi pietiekamu informāciju no savstarpējiem procesuālajiem rakstiem, lietas dalībnieču atbildēm
uz tiesas sēdē uzdotajiem jautājumiem un pēc tiesas sēdes iesniegtajiem dokumentiem un apsvērumiem, Civildienesta tiesa nolemj,
ka iepriekš minētie prasījumi nav jāapmierina.
2.
Par prasījumiem par atcelšanu
Savu prasījumu atcelt lēmumu par nepielaišanu pamatojumā prasītāja izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais, iebildes veidā,
attiecas uz labojuma prettiesiskumu un otrais – uz labas pārvaldības principa pārkāpumu un rūpības pienākuma neizpildi.

Par pirmo iebildes veidā izteikto pamatu attiecībā uz labojuma prettiesiskumu
Pamatodama savu pirmo prasības pamatu, prasītāja izvirza četrus iebildumus attiecīgi par Civildienesta noteikumu 29. panta
1. punkta un III pielikuma, kā arī tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu.
Attiecībā uz pirmajiem diviem iebildumiem ir jākonstatē, ka tie ir izklāstīti tikai prasības pieteikumā un nav pamatoti ne
ar kādiem argumentiem. Pretēji reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajai normai prasītāja nekādi neprecizē,
kādēļ ar labojumu būtu pārkāpts Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkts vai III pielikums. Tādējādi šie iebildumi ir jānoraida
kā nepieņemami un ir jāizskata vienīgi iebildumi par tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principu pārkāpumu.
Lietas dalībnieču argumenti
Saistībā ar iespējamo tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu prasītāja atgādina, ka, pamatojoties uz paziņojuma par konkursu
sākotnējo versiju, viņa esot saņēmusi nepieciešamo minimumu visos priekšatlases testos, un apgalvo, ka, ja labojums, kurš
veikts pēc tam, kad viņa bija nokārtojusi priekšatlases testus, viņai nebūtu piemērots, tad viņa pilnīgi droši būtu saņēmusi
vienu no labākajiem vērtējumiem šajos testos.
Grozījums, kas izdarīts d) un e) testu vērtēšanas noteikumos, noteikti esot ietekmējis minēto testu rezultātus un no tiem
izrietošo kandidātu secību. Kandidātu, kuri nokārtojuši d) un e) testu, vērtējot šos testus kopā, esot bijis vairāk nekā kandidātu,
kuri nokārtojuši d) un e) testu, vērtējot katru šo testu atsevišķi. Tā kā šī labojuma dēļ pie pārbaudījumiem pielaisto kandidātu
esot bijis vairāk, tad iespēja, ka viņa tiks pielaista pie novērtēšanas pārbaudījumiem, jo saņems augstāku vidējo vērtējumu
nekā viņas konkurenti, esot mazinājusies.
Prasītāja atgādina judikatūru, saskaņā ar kuru tiesiskās noteiktības princips nepieļauj, ka Eiropas Savienības iestāžu akta
piemērojamības laikā atskaites punkts tiek noteikts brīdī pirms tā publicēšanas; tas ir pieļaujams vienīgi izņēmuma kārtā,
ja tas vajadzīgs izvirzītā mērķa sasniegšanai un ja pienācīgi tiek ievērota iesaistīto personu tiesiskā paļāvība. Šajā lietā
neesot neviena ārkārtas apstākļa, kas pamatotu labojuma izdarīšanu.
Turklāt prasītāja konstatē, ka Komisija labojuma veikšanu pamato ar dienesta vajadzībām, kas izrietot no lielā riska, ka netiks
sasniegts pietiekams skaits kandidātu, kuri pielaisti pie otrās konkursa kārtas – novērtēšanas pārbaudījumu kārtas, un apgalvo,
ka Komisija neesot sniegusi nekādus pierādījumus, kas varētu pamatot šādu interešu esamību.
Komisija atbild, ka labojums esot veikts, lai novērstu nevajadzīgās stingrības, kāda konstatēta saistībā ar d) testu, sekas,
un ka pats šis mērķis esot tiesisks un atbilstot dienesta interesēm. Ja iecēlējinstitūcija konstatējot, ka paziņojumā par
konkursu paredzētie noteikumi ir pārmērīgi stingri, tā vienmēr varot tos grozīt, ja vien tas tiek darīts objektīvi, nevis
ņemot vērā pieteikušos kandidātus.
Katrā ziņā šis pasākums atbilstot samērīguma principam, un tajā izpaužoties arī centieni rūpēties par kandidātiem, jo ar šo
pasākumu viņiem neesot radīta kavēšanās, kādu izraisītu jauna konkursa organizēšana. Turklāt šāds pasākums atbilstot labas
pārvaldības principam, jo tas ļaujot ietaupīt publiskos līdzekļus, kas būtu jātērē, radot zaudējumus, ja pēc konkursa atcelšanas
administrācijai būtu pienākums organizēt jaunu konkursu.
Saistībā ar dienesta interesēm Komisija uzskata, ka pašu kandidātu, tāpat kā iecēlējinstitūcijas, interesēs esot, lai Komisija
pastāvīgi pārbaudītu pašas noteikto testu uzticamību, it īpaši, ja jautājums ir par testiem, kas tiek izmantoti pirmo reizi,
kā ir šajā gadījumā. Ja šādas pārbaudes nebūtu, Savienības tiesa varētu saņemt daudz prasību, kurās būtu apstrīdēta izslēgšana
nevajadzīgi stingru testu rezultātā.
Attiecībā uz iespējamo tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu atbildētāja norāda, ka labojums tika izdarīts brīdī, kad prasītājai
nevarēja būt nekādas pārliecības, ka viņa izpildīs nosacījumus pielaišanai pie otrās konkursa kārtas.
Civildienesta tiesas vērtējums
Vispirms ir svarīgi atgādināt, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta e) apakšpunktu paziņojumā
par konkursu, ja konkurss notiek, pamatojoties uz pārbaudījumiem, ir jānorāda, kādi tie būs un kā tie tiks vērtēti (šajā ziņā
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Detti
/Tiesa, 27. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru paziņojuma par konkursu teksts atlases komisijai ir gan tiesiskuma, gan vērtējuma
pamats (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Schumann
/Komisija, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā nav apstrīdēts, ka ar labojumu pēc priekšatlases testu beigām ir grozīta d) un e) testa vērtēšana, kāda paredzēta
paziņojumā par konkursu, nosakot, ka šie abi testi tiks apvienoti un vērtēti no 40 punktiem ar nepieciešamo minimumu 20 punkti
abiem testiem kopā.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai – kā uzskata prasītāja – ar testu vērtēšanas grozījumu pēc to norises ir pārkāpti tiesiskās paļāvības
aizsardzības un tiesiskās noteiktības principi.
–       Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Civildienesta tiesa atgādina, ka tiesības pieprasīt tiesiskās paļāvības aizsardzību attiecas uz katru indivīdu, kas ir situācijā,
no kuras izriet, ka administrācija viņam ir radījusi pamatotas cerības, sniedzot viņam precīzus solījumus, kas ietverti skaidras,
beznosacījumu un atbilstošas informācijas formā, kuras avots ir pilnvarots un uzticams (Pirmās instances tiesas 2007. gada
11. jūlija spriedums lietā T‑58/05
Centeno Mediavilla
u.c./Komisija, 96. punkts).
Šajā gadījumā paziņojumā par konkursu bija ietverti šādi solījumi, balstoties uz kuriem prasītājai bija pamats sagaidīt, ka
kandidāti, kas pielaisti pie novērtēšanas pārbaudījumiem, tiks izraudzīti tikai no kandidātiem, kuri ir saņēmuši nepieciešamo
minimumu priekšatlases testos un it īpaši minimālo vērtējumu – 10 punktus – d) testā.
Šajā ziņā jāatgādina, ka salīdzinoši pārbaudījumi pēc definīcijas ir pārbaudījumi, kuros katra kandidāta sniegums tiek izvērtēts
salīdzinājumā ar pārējo kandidātu sniegumu, tādējādi pie šiem pārbaudījumiem pielaisto kandidātu skaits var ietekmēt atlases
komisijas sniegto kandidātu vērtējumu. Pēdējos minētajos vērtējumos atspoguļojas subjektīvs spriedums par kandidāta sniegumu
attiecībā pret pārējo kandidātu sniegumu. No tā izriet, ka, jo lielāks ir kandidātu skaits šajos pārbaudījumos, jo augstākas
ir atlases komisijas prasības attiecībā uz kandidātiem (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 5. marta spriedumu lietā
T‑24/01
Staelen
/Parlaments, 57. punkts).
Paziņojumā par konkursu paredzēto d) un e) testa vērtēšanas noteikumu grozījums ietekmē iespēju, ka prasītāja tiks iekļauta
to kandidātu sarakstā, kuri pielaisti pie novērtēšanas pārbaudījumiem, jo šāda grozījuma rezultātā var pieaugt kandidātu,
kuri testos saņēmuši minimālo vērtējumu, skaits, tādējādi samazinoties iespējai, ka viņa iekļūs labāko kandidātu vidū.
Lietas dalībniecēm nav strīda par to, ka šāds pieaugums tieši bija šī labojuma mērķis, kas tika izdarīts pēc tam, kad
EPSO
konstatēja “lielu un negaidītu problēmu attiecībā uz d) testa rezultātiem”. Kā norāda
EPSO
, ar šo testu bija paredzēts iegūt sekmīgo vērtējumu īpatsvaru aptuveni 50 %, bet faktiski sekmīgo vērtējumu īpatsvars izrādījās
aptuveni 15 %.
Turklāt no lietas materiāliem, konkrēti, no simulācijas, ko
EPSO
veica, pamatojoties uz datiem, kuri bija pieejami pēc testiem, un neņemot vērā nedz atsevišķu jautājumu anulēšanu, nedz atlases
komisijas lēmumus attiecībā uz kandidātu atbilstību – simulācijas, ko Komisija iesniegusi iebildumu raksta pielikumā (turpmāk
tekstā – “simulācija”), – izriet, ka labojums izraisīja cerētās sekas. Konkrēti, attiecībā uz kandidātiem, kuri – kā prasītāja –
par pirmo valodu bija izvēlējušies portugāļu valodu, kandidātu, kuri nokārtojuši d) testu, aptuvenais skaits bez labojuma
bija 50, bet ar labojumu apvienoto d) un e) testu bija nokārtojuši 211 kandidāti. Saskaņā ar simulāciju, ņemot vērā kandidātu,
kuri nokārtojuši d) testu bez labojuma, skaitu, minimālais vērtējums, kas nepieciešams, lai būtu 48 labāko kandidātu, kuri
pielaisti pie novērtēšanas pārbaudījumiem, vidū, bija 65,533 punkti. Savukārt ar labojumu minimālais vērtējums, kas nepieciešams,
lai būtu 48 labāko kandidātu vidū, bija 73,400 punkti.
Labojuma ietekme uz prasītājas stāvokli ir vēl acīmredzamāka, kad tiek konstatēts, ka, tā kā viņa ir saņēmusi priekšatlases
testos vērtējumu 67,07 punkti, viņa bez labojuma būtu bijusi 48 labāko portugāļu valodas kandidātu vidū.
Turklāt pilnības labad Civildienesta tiesa norāda, ka, atbildēdama uz tiesas sēdē uzdotu jautājumu, Komisija ir atzinusi,
ka, izdarot labojumu paziņojumā par konkursu pēc novērtēšanas pārbaudījumu norises,
EPSO
vai atlases komisijas locekļiem teorētiski esot bijis iespējams zināt pārbaudījumus nokārtojušo kandidātu vārdus. Šādos apstākļos
un uzsverot, ka prasītāja nav sūdzējusies, ka pastāvētu šāda ļaunprātīga izmantošana, un ka nekas lietas materiālos neliek
domāt, ka šajā lietā būtu notikusi šāda ļaunprātīga izmantošana, ir jākonstatē, ka Komisija nespēj pierādīt, ka, lietojot
šādu metodi, nerastos ļaunprātīgas izmantošanas risks.
Tādējādi, piemērojot labojumu prasītājai, nav ievēroti solījumi, kuri viņai ar paziņojumu par konkursu bija doti attiecībā
uz d) un e) testa vērtēšanu, un tātad ir pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
–       Par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās noteiktības principa mērķis ir nodrošināt, ka ir iespējams paredzēt gadījumus un
juridiskās attiecības, kas ir saistīti ar Savienības tiesībām (Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā C‑199/03 Īrija/Komisija,
69. punkts).
Lai gan parasti šis princips nepieļauj, ka Savienības iestāžu akta piemērojamības laikā atskaites punkts tiek noteikts brīdī
pirms tā publicēšanas, izņēmuma kārtā, ja tas vajadzīgs izvirzītā mērķa sasniegšanai un ja pienācīgi tiek ievērota ieinteresēto
personu tiesiskā paļāvība, tiek pieļauts pretējais (Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 10. novembra spriedums
lietā T‑260/09 P ITSB/
Simões Dos Santos
, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā judikatūrā izvirzītie kumulatīvie nosacījumi tiesību akta pieņemšanai ar atpakaļejošu spēku, kāds ir labojums,
ar ko pēc to norises grozīta d) un e) testa vērtēšana, nav izpildīti.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu par sasniedzamo mērķi Komisija norāda, ka labojuma veikšana ļāva iecēlējinstitūcijai pastāvīgi
pārbaudīt noteikto testu efektivitāti, lai, konkrēti, novērstu pārmērīgu stingrību.
Civildienesta tiesa konstatē, ka, lai gan šāda pārbaude noteikti ir administrācijas un pašu kandidātu interesēs, ar to tomēr
nedrīkst aizskart kandidātu tiesisko paļāvību, ka konkursa pārbaudījumi norit saskaņā ar paziņojumā par konkursu paredzētajiem
noteikumiem, kas nepieļauj iespēju vēlāk grozīt paziņojumā par konkursu noteiktos vērtēšanas kritērijus.
Judikatūrā, protams, ir pieļauts, ka tad, ja iecēlējinstitūcija pēc paziņojuma par konkursu publicēšanas atklāj, ka izvirzītie
nosacījumi ir bijuši stingrāki, nekā nepieciešams dienesta vajadzībām, tā var vai nu turpināt procedūru, attiecīgā gadījumā
pieņemot darbā mazāku veiksmīgo kandidātu skaitu, nekā sākotnēji paredzēts, vai arī sākt konkursa procedūru no jauna, atsaucot
sākotnējo paziņojumu par konkursu un aizstājot to ar labotu paziņojumu (pēc analoģijas saistībā ar paziņojumu par vakanci
skat. Pirmās instances tiesas 1996. gada 2. oktobra spriedumu lietā T‑356/94
Vecchi
/Komisija, 56. punkts).
Tomēr labojuma izdarīšana paziņojumā par konkursu pēc atsevišķu pārbaudījumu rīkošanas nevar tikt uzskatīta par līdzvērtīgu
pirmajam vai otrajam no šī sprieduma iepriekšējā punktā paredzētajiem risinājumiem.
Pietiek norādīt, ka tad, ja iecēlējinstitūcija nolemj sākt konkursa procedūru no jauna, sākotnējā procedūrā iekļautie kandidāti
parasti var pieteikties jaunajā procedūrā. Savukārt šāda iespēja nav dota kandidātiem, kuri – kā prasītāja šajā lietā – ir
izslēgti ar lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz paziņojuma par konkursu grozījumu.
Turklāt izvēle turpināt konkursa procedūru, pieņemot darbā mazāku veiksmīgo kandidātu skaitu, nekā sākotnēji paredzēts, ļauj
ievērot visu kandidātu tiesisko paļāvību, ka pārbaudījumi noritēs atbilstoši paziņojumā par konkursu izsludinātajiem noteikumiem.
Paziņojuma par konkursu vēlāka grozīšana atšķiras arī no dažādām metodēm jautājumu anulēšanai rakstveida pārbaudījumos (skat.,
piemēram, Pirmās instances tiesas 2001. gada 17. janvāra spriedumu lietā T‑189/99
Gerochristos
/Komisija, 25. un 26. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Schumann
/Komisija, 58. un 61. punkts).
Šajā gadījumā iecēlējinstitūcija ar labojumu ir grozījusi d) un e) testa vērtēšanas noteikumus. Šie vērtēšanas noteikumi ietilpst
jēdzienā “pārbaudījumu vērtēšana”, kas minēts Civildienesta noteikumu III pielikuma 1. panta 1. punkta e) apakšpunktā, un
tādējādi tiem jābūt paredzētiem ar paziņojumu par konkursu. Savukārt jautājumu anulēšana rakstveida pārbaudījumos attiecas
uz jautājumu skaitu, kuri veido pārbaudījumu, kā arī katra jautājuma atsevišķo vērtēšanu. Šie elementi neietilpst iepriekš
minētajā jēdzienā “pārbaudījumu vērtēšana”, un tādējādi tiem nav obligāti jābūt ietvertiem paziņojumā par konkursu, no kā
izriet, ka to iespējamā grozīšana pēc pārbaudījumu sākuma nekādi negroza paziņojumu par konkursu.
Komisija uzskata, ka labojuma veikšana esot pamatota arī ar labas pārvaldības apsvērumiem un apsvērumiem par rūpības pienākumu
attiecībā pret kandidātiem. Tomēr minētie apsvērumi šajā lietā nav piemērojami. Pietiek norādīt, ka labojuma veikšana noteikti
nav labvēlīga visiem kandidātiem un tās rezultātā no konkursa procedūras ir tikuši izslēgti kandidāti, kuri – kā prasītāja –
bija saņēmuši nepieciešamo minimumu visos testos saskaņā ar priekšatlases testu vērtēšanas kritērijiem, kas paredzēti paziņojumā
par konkursu.
Visbeidzot, Komisija arī, pamatodamās uz samērīguma principu, nevar apgalvot, ka, veicot labojumu, nebūtu pārkāpts tiesiskās
noteiktības princips. Saskaņā ar šo principu, kurš pastāvīgajā judikatūrā atzīts par vienu no Savienības tiesību vispārējiem
principiem, lai Savienības iestādes veikts pasākums būtu tiesisks, tam ir jāatbilst nosacījumam, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties
starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, kā arī radītajām neērtībām ir jābūt samērīgām
ar izvirzīto mērķi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Schumann
/Komisija, 52. punkts). Tomēr ar apsvērumiem, kuri saistīti ar pasākuma samērīgumu, – ņemot vērā, ka samērīguma princips ir
piemērojams tikai tad, ja ir izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, – nevar attaisnot akta, ar kuru tiek pārkāpts
tiesiskās paļāvības princips, pieņemšanu, – kāds ir paziņojuma par konkursu grozījums pēc priekšatlases testu rīkošanas (Civildienesta
tiesas 2010. gada 30. septembra spriedums lietā F‑76/05
Torijano Montero
/Padome, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar otro nosacījumu, kas attiecas uz ieinteresēto personu tiesiskās paļāvības ievērošanu, pietiek atsaukties uz šī
sprieduma 64.–69. punktu, no kuriem izriet, ka, piemērojot labojumu, tiek pārkāpta tiesiskā paļāvība tiem kandidātiem, kuri –
kā prasītāja – sagaidīja, ka vienīgi kandidāti, kas priekšatlases testos saņēmuši paziņojumā par konkursu paredzēto nepieciešamo
minimumu, tiks iekļauti kandidātu sarakstā, kuri pielaisti dalībai novērtēšanas pārbaudījumos.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, piemērojot prasītājai labojumu, ir pārkāpts tiesiskās noteiktības princips.
Tādējādi jākonstatē, ka, piemērodama prasītājai labojumu, pārkāpjot tiesiskās paļāvības un tiesiskās noteiktības principus,
iecēlējinstitūcija ir pārkāpusi konkursa procedūru un tādēļ lēmums par prasītājas nepielaišanu pie novērtēšanas pārbaudījumiem
ir jāatceļ.

Par otro pamatu – labas pārvaldības principa pārkāpumu un rūpības pienākuma neizpildi
Prasītāja uzskata, ka, pieņemdams lēmumu nepielaist viņu pie novērtēšanas pārbaudījumiem,
EPSO
esot pārkāpis labas pārvaldības principu un neesot izpildījis rūpības pienākumu tādā ziņā, ka apstrīdētā lēmuma rezultātā
no darbā pieņemšanas procesa esot izslēgts kandidāts, kurš atbilst visiem pielaišanas nosacījumiem, kas paredzēti paziņojumā
par konkursu, un kurš jau gūtās profesionālās pieredzes dēļ pilnībā atbilstot dienesta interesēm.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka rūpības pienākums nekādi neparedz, ka konkursa atlases komisijai būtu jāiekļauj rezerves sarakstā
visi kandidāti, kuri atbilstoši viņu pašu uzskatiem atbilst amata pienākumiem (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Cristina
/Komisija, 83. punkts).
Turklāt, pieņemot, ka prasītāja prasības pieteikumā ir sniegusi informāciju, ar ko var tikt pierādīts, ka viņa atbilst visiem
pielaišanas nosacījumiem un dienesta interesēm, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dokumentu un pārbaudījumu konkursā atlases
komisijai, ievērojot Civildienesta noteikumu normas par konkursa procedūrām, ir rīcības brīvība katrā atsevišķā gadījumā izvērtēt,
vai katra kandidāta iesniegtie diplomi, kā arī viņa iepriekšējā profesionālā pieredze atbilst līmenim, kāds prasīts Civildienesta
noteikumos un attiecīgajā paziņojumā par konkursu. Veicot tiesiskuma pārbaudi, Civildienesta tiesai ir jāpārbauda tikai tas,
vai, izmantojot šo brīvību, nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 21. novembra
spriedumu lietā T‑214/99
Carrasco Benítez
/Komisija, 69.–71. punkts). Tā kā prasītāja nav sniegusi nekādas ziņas, ar ko varētu tikt pierādīta šādas kļūdas esamība,
šo pamatu atliek vien noraidīt.
Tādēļ šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
3.
Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzību

Lietas dalībnieču argumenti
Prasītāja uzskata, ka lēmuma nepielaist viņu pie novērtēšanas pārbaudījumiem prettiesiskuma dēļ viņai ir nodarīts mantisks
un morāls kaitējums.
Runājot par mantisko kaitējumu, ko prasītāja provizoriski un
ex æquo et bono
novērtē summas EUR 50 000 apmērā, tas izrietot no tā, ka prasītājai esot liegta iespēja kļūt par ierēdni.
Runājot par morālo kaitējumu, ko prasītāja
ex æquo et bono
vērtē EUR 50 000 apmērā, tas izrietot no lielās paviršības, ar kādu
EPSO
izskatījis viņas lietu, un no tā, ka pret viņu neesot izrādīta nekāda rūpība.
Komisija uzskata, ka, tā kā pārkāpums neesot izdarīts, prasījumi par kaitējuma atlīdzību esot acīmredzami nepamatoti un katrā
ziņā tie neesot pieņemami, jo šie prasījumi neesot izvirzīti sūdzībā.

Civildienesta tiesas vērtējums
Attiecībā uz prasījumu par kaitējuma atlīdzību pieņemamību pietiek atgādināt, ka Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā
paredzētajā tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēmā, ja pastāv cieša saistība starp prasību atcelt tiesību aktu un prasību
par kaitējuma atlīdzību, prasība par kaitējuma atlīdzību, kura pirmo reizi izvirzīta Civildienesta tiesā, ir pieņemama – lai
gan iepriekšējā administratīvajā sūdzībā bijusi minēta tikai lēmuma, ar ko, iespējams, nodarīts kaitējums, atcelšana –, jo
prasība atcelt tiesību aktu var ietvert prasību atlīdzināt varbūtējo kaitējumu (Pirmās instances tiesas 1997. gada 15. maija
spriedums lietā T‑273/94
N
/Komisija, 159. punkts, un 2004. gada 18. februāra spriedums lietā T‑320/02
Esch-Leonhardt
u.c./ECB, 47. punkts).
Šajā lietā pastāv cieša saistība starp prasību atcelt tiesību aktu un prasību par kaitējuma atlīdzību, no kā izriet, ka pēdējā
minētā prasība ir pieņemama, neraugoties uz to, ka tā nebija ietverta sūdzībā.
Turklāt attiecībā uz prasījumiem atlīdzināt mantisko kaitējumu Civildienesta tiesa konstatē, ka tie ir izvirzīti pakārtoti.
Tiktāl, ciktāl prasītājas galvenie prasījumi par viņas atkārtotu iekļaušanu konkursa procedūrā šī sprieduma 44. punktā ir
noraidīti kā nepieņemami, ir jāizskata pakārtotā prasība par šīs kaitējuma daļas atlīdzību.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai sauktu pie atbildības administrāciju, prasītājam ir jāpierāda, ka pastāv pārkāpums, faktiski
zaudējumi un cēloņsakarība starp pārkāpumu un norādīto kaitējumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1994. gada 1. jūnija spriedumu lietā
C‑136/92 P Komisija/
Brazzelli Lualdi
u.c., 42. punkts, un 2008. gada 21. februāra spriedumu lietā C‑348/06 P Komisija/
Girardot
, 52. punkts).
Šajā lietā prasītāja lūdz atlīdzināt mantisko un morālo kaitējumu, kas, iespējams, nodarīts, pieņemot lēmumu par nepielaišanu.
Tā kā šis lēmums ir atcelts, tad ir jāpārbauda, vai ar konstatēto pārkāpumu prasītājai ir radīts kaitējums un vai pastāv cēloņsakarība
starp šiem zaudējumiem un minēto pārkāpumu.
Attiecībā uz varbūtējo mantisko kaitējumu saskaņā ar LESD 266. pantu Komisijai būs jāveic šī sprieduma izpildei nepieciešamie
pasākumi un, konkrēti, ievērojot tiesiskuma principu, jāpieņem visi tiesību akti, lai taisnīgi atlīdzinātu kaitējumu, kas
prasītājai nodarīts ar atcelto tiesību aktu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā
T‑132/03
Casini
/Komisija, 98. punkts, un Civildienesta tiesas 2011. gada 7. jūnija spriedumu lietā F‑84/09
Larue
un
Seigneur
/ECB, 64. punkts), neskarot prasītājas iespēju pēc tam celt prasību par tiesību aktiem, kurus Komisija būs pieņēmusi, izpildot
šo spriedumu. Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka prasījumi par mantiskā kaitējuma atlīdzību ir priekšlaicīgi un tādēļ tie ir
jānoraida.
Savukārt, runājot par prasījumiem par morālā kaitējuma atlīdzību – kas saskaņā ar prasītājas apgalvojumiem viņai nodarīts –,
nodarītā kaitējuma raksturu un cēloņsakarību starp rīcību un norādīto kaitējumu, tie var tikt secināti no neapmierinātības
un netaisnības sajūtas, kāda prasītājai pamatoti varēja būt pret viņu vērstā prettiesiskuma dēļ.
Civildienesta tiesa atgādina, ka jau pati administrācijas tiesību akta atcelšana ir pienācīgs un principā pietiekams jebkāda
morālā kaitējuma atlīdzinājums, ja vien prasītājs nepierāda, ka viņam nodarīts morālais kaitējums, kas ir nodalāms no atcelšanas
pamatā esošā pārkāpuma un ko nevar pilnībā atlīdzināt ar šo atcelšanu (Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2010. gada 9. decembra
spriedums lietā T‑526/08 P Komisija/
Strack
, 99. punkts). Tā, konkrēti, ir gadījumā, ja, pirmkārt, atceltajā aktā ir iekļauts acīmredzams negatīvs prasītāja spēju vērtējums,
kas viņu var aizskart, otrkārt, ja izdarītais pārkāpums ir sevišķi smags un, treškārt, ja atcelšanai nav lietderīgās iedarbības
un tā tādējādi nevar būt pienācīgs un pietiekams jebkāda morālā kaitējuma, ko radījis atceltais akts, atlīdzinājums (Civildienesta
tiesas 2011. gada 12. maija spriedums lietā F‑66/10
AQ
/Komisija, 105., 107. un 109. punkts).
Šajā lietā lēmuma neiekļaut prasītāju kandidātu, kuri pielaisti pie atklātā konkursa EPSO/AST/111/10 novērtēšanas pārbaudījumiem,
sarakstā atcelšana nenovērsīs konstatētā prettiesiskuma izraisītās sekas, konkrēti, pati šī atcelšana nevar būt pienācīgs
atlīdzinājums par pūlēm, kādas prasītāja pielikusi, un laiku, ko tā patērējusi, veltīgi gatavojoties. Tādējādi Civildienesta
tiesa nolemj, ka Komisijai būs jāizmaksā prasītājai summa EUR 2000 apmērā kā morālā kaitējuma atlīdzība.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot pārējās šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, dalībniekam,
kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
ir labvēlīgs.
No iepriekš izklāstītā pamatojuma izriet, ka Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs. Tomēr, tā kā prasītāja nav prasījusi piespriest
Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, saskaņā ar reglamenta 89. panta 3. punktu ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks
sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA
(otrā palāta)
nospriež:
1)
atcelt atklātā konkursa EPSO/AST/111/10 atlases komisijas 2011. gada 7. aprīļa lēmumu nepielaist prasītāju pie novērtēšanas
pārbaudījumiem;
2)
Eiropas Komisija izmaksā prasītājai EUR 2000;
3)
prasību pārējā daļā noraidīt;
4)
katra lietas dalībniece sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2013. gada 13. martā.
Sekretāre

Priekšsēdētāja
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
*
Tiesvedības valoda – franču.