CELEX: 62010CJ0583
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 98/59/EÜ
Töötajate kaitse
Kollektiivne koondamine
Kohaldamisala
Ühendriikide sõjaväebaasi sulgemine
Töötajate teavitamine ja nendega konsulteerimine
Konsulteerimiskohustuse tekkimine
Euroopa Kohtu pädevuse puudumine

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 225, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327) artikli 2 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud United States of America (edaspidi „Ameerika Ühendriigid”) ja Ühendkuningriigis asuva Ühendriikide sõjaväebaasi tsiviiltöötaja C. Nolani vahelise kohtuvaidluse raames, mille ese on kohustus töötajatega enne koondamist konsulteerida vastavalt Ühendkuningriigi õigusnormidele, millega võeti üle direktiiv 98/59.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 98/59 põhjenduste 3 ja 4 kohaselt:
„(3)
hoolimata pidevast lähenemisest jäävad siiski püsima erinevused selliste koondamiste praktilist korraldust ja menetlust käsitlevate, liikmesriikides kehtivate sätete ja meetmete vahel, mille eesmärk on kergendada koondamise tagajärgi töötajatele;
(4)
need erinevused võivad otseselt mõjutada siseturu toimimist [...]”.
Direktiivi põhjendus 6 näeb ette:
„ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta, mille on vastu võtnud 11 liikmesriigi riigipead ja valitsusjuhid Euroopa Ülemkogus Strasbourgis 9. detsembril 1989, sätestab muu hulgas punkti 7 esimese lõigu esimeses lauses […]:
„7.
Siseturu väljakujundamine peab viima Euroopa Ühenduse töötajate elu- ja töötingimuste paranemisele […].”
[...]”.
Direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 2 punkti b kohaselt ei kohaldata seda direktiivi töötajate puhul, kes töötavad riigi ametiasutustes või avalik-õiguslikes institutsioonides või nendes liikmesriikides, kus sellist mõistet ei tunta, nendega võrdväärsetes asutustes.
Direktiivi artikkel 2 sätestab:
„1.   Tööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustab aegsasti konsultatsioone töötajate esindajatega, et saavutada kokkulepe.
2.   Sellistel konsultatsioonidel tuleks käsitleda vähemalt kollektiivsete koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning tagajärgede leevendamise võimalusi sotsiaalmeetmete abil, mille eesmärk on muu hulgas aidata kaasa koondatud töötajate ümberpaigutamisele või ümberõppele.
[...]
3.   Et võimaldada töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid, peavad tööandjad konsulteerimise käigus aegsasti:
a)
esitama neile kogu asjaomase teabe ja
b)
teatama neile alati kirjalikult:
i)
kavandatavate koondamiste põhjused;
ii)
koondatavate töötajate arv ja kategooriad;
iii)
töötajate tavaline arv ja kategooriad;
iv)
ajavahemik, mille jooksul kavandatav koondamine toimub;
v)
koondatavate töötajate valiku kriteeriumid niivõrd, kuivõrd see on tööandja pädevuses vastavalt siseriiklikele õigusaktidele ja/või tavadele;
vi)
meetod, mille abil arvutatakse muid kui siseriiklikest õigusaktidest ja/või tavadest tulenevaid koondamisel makstavaid hüvitisi.
[...]”.
Direktiivi artikkel 3 näeb ette:
„1.   Tööandjad teatavad pädevale asutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest.
[...]
Teatis peab sisaldama kogu asjassepuutuva teabe kavandatava kollektiivse koondamise ja artiklis 2 nimetatud töötajate esindajatega peetavate konsultatsioonide kohta, eriti koondamise põhjused, koondatavate töötajate arvu, töötajate tavalise arvu ning ajavahemiku, mille jooksul koondamine toimub.
[...]”.
Direktiivi 98/59 artikli 4 lõige 1 sätestab:
„Kavandatav kollektiivne koondamine, millest on teatatud pädevale asutusele, jõustub kõige varem 30 päeva pärast artikli 3 lõikes 1 nimetatud teatist, ilma et see piiraks sätete kohaldamist, mis reguleerivad üksikisiku õigusi koondamisteate saamise korral.
Liikmesriigid võivad volitada pädevaid asutusi lühendama eelmises lõigus osutatud tähtaega.”
Direktiivi artikli 5 kohaselt ei piira see direktiiv liikmesriikide õigust kohaldada või vastu võtta õigus- ja haldusnorme, mis on töötajate jaoks soodsamad, või soodustada või lubada töötajate jaoks soodsamaid kollektiivlepingutingimusi.
Ühendkuningriigi õigus
Ühendkuningriigis võeti direktiiv 98/59 siseriiklikusse õigusesse üle Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992-ga (edaspidi „1992. aasta seadus”).
Konsulteerimiskohustust puudutav nimetatud seaduse artikkel 188 näeb ette:
„(1)   Kui tööandja teeb ettepaneku koondada 90 või vähema päeva jooksul 20 või enam töötajat ühes ettevõttes, siis peab tööandja koondamiste osas konsulteerima kõigi isikutega, kes nõuetekohaselt esindavad mis tahes töötajat, keda kavandatavad koondamised või nendega seoses võetavad meetmed võivad puudutada.
(1A)   Konsultatsioonidega tuleb alustada aegsasti ja igal juhul siis:
(a)
kui tööandja teeb ettepaneku koondada 100 või enam töötajat vastavalt lõikele 1, vähemalt 90 päeva, ja
(b)
muudel juhtudel vähemalt 30 päeva
enne esimeste koondamiste jõustumist.
[...]
(2)   Konsultatsioonidel käsitletakse muu hulgas seda, kuidas:
(a)
koondamisi ära hoida,
(b)
vähendada koondatavate töötajate arvu, ja
(c)
leevendada koondamiste tagajärgi,
ning tööandja viib konsultatsioone läbi selleks, et saavutada kokkulepe volitatud esindajatega.
[...]
[...]
(4)   Konsultatsioonide läbiviimiseks teatab tööandja volitatud esindajatele kirjalikult:
(a)
oma ettepanekute põhjused,
(b)
nende töötajate arvu ja kirjelduse, kelle koondamise kohta ta ettepaneku teeb,
(c)
sellele kirjeldusele vastavate töötajate koguarvu kõnealuses ettevõttes, kuhu tööandja nad tööle on võtnud,
(d)
koondatavate töötajate valiku kavandatava meetodi,
(e)
koondamiste läbiviimise kavandatava meetodi, võttes nõuetekohaselt arvesse kokkulepitud korda, sealhulgas ajavahemikku, mille jooksul koondamised toimuvad, ja
(f)
koondatavatele töötajatele makstavate koondamishüvitiste arvutamise meetodi (kui see erineb mis tahes õigusaktiga kehtestatud või selle alusel kehtestatud kohustustest).
[...]
(7)   Kui esinevad erilised asjaolud, mille tõttu ei ole tööandjal enam ühe lõigetes 1A, 2 ja 4 toodud kohustuse täitmine mõistlikult võimalik, siis peab tööandja võimalikult suures ulatuses võtma meetmed, mida võib selles olukorras mõistlikult eeldada nimetatud kohustuse täitmiseks. [...]”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Hythe’is (Ühendkuningriik) asuvas Ühendriikide sõjaväebaasis Reserved Storage Activity (edaspidi „sõjaväebaas RSA”), kus tegeleti väikelaevade ja muu varustuse remondiga, töötas umbes 200 tsiviilisikut. Neid töötajaid esindas Local National Executive Council.
Pärast 2006. aasta alguses sõjaväebaasi tegevuse suhtes läbiviidud auditit esitati 13. märtsil 2006 aruanne, millest nähtus, et vastu oli võetud otsus nimetatud baas sulgeda. Selle otsusega, mille oli Ühendriikides vastu võtnud Secretary of the US Army ja heaks kiitnud Secretary of Defense (kaitseministeerium), nähti ette, et sõjaväebaas RSA lõpetab oma tegevuse 2006. aasta septembri lõpus.
Ühendriikide ametivõimud teavitasid sellest otsusest Ühendkuningriigi sõjaväevõimusid mitteametlikult 2006. aasta aprilli alguses. Ajakirjanduses avalikustati sõjaväebaasi RSA sulgemise otsus 21. aprillil 2006. Ühendkuningriigi valitsusele teatati ametlikult 9. mail 2006, et baas tagastatakse 30. septembril 2006.
Ühendriikide ametivõimud esitasid juunis 2006 Local National Executive Council’i liikmetele memorandumi, milles oli märgitud, et selle baasi kõik töötajad tuleb koondada. Ühendriikide ametivõimud teatasid 14. juunil 2006 toimunud koosolekul töötajate esindusorganile, et nad käsitavad konsulteerimise alguse kuupäevana 5. juunit 2006.
Formaalne otsus töölepingute ülesütlemise kohta tehti Euroopas asuva Ühendriikide armee peakorteris (USAEUR) Mannheimis (Saksamaa). Koondamisteated esitati 30. juunil 2006 ja neis oli töösuhte lõppemise kuupäevaks märgitud 29. või 30. september 2006.
C. Nolan pöördus menetluse algatamiseks Ameerika Ühendriikide vastu Southampton Employment Tribunali, tuginedes väitele, et Ühendriigid ei konsulteerinud töötajate esindajatega. Vastutuse tuvastamise kohtuotsuses (
liability judgement
) leidis kohus, et töötajate esindajatega konsulteeriti puudulikult ning C. Nolani nõue tuleb selles osas rahuldada. Hüvitisnõude osas langetatud kohtuotsuses (
remedy judgement
) võttis kohus kaitsemeetme kõigi Ühendkuningriigi kodanikest isikute suhtes, kes töötasid 29. juunil 2006 tsiviilisikutena sõjaväebaasis RSA.
Ameerika Ühendriigid esitasid apellatsioonkaebuse Employment Appeal Tribunalile, mis jättis esimese astme kohtu otsused sisuliselt muutmata.
Ameerika Ühendriigid pöördusid Court of Appeali (England & Wales) (Civil Division) poole, mis leidis, et kuna direktiivi 98/59 sätete tõlgendamine on kohtuotsuse langetamiseks vajalik, tuleb menetlus peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmine eelotsuse küsimus:
„Kas direktiivist 98/59 tulenev tööandja konsulteerimiskohustus kollektiivse koondamise korral tekib […] siis, kui tööandja kavatseb teha strateegilise või majandustegevust puudutava otsuse, mis tõenäoliselt või vältimatult toob kaasa kollektiivse koondamise, kuid ei ole veel sellist otsust vastu võtnud, või […] alles siis, kui niisugune otsus on tegelikult tehtud ja tööandja kavandab sellest otsusest tuleneva koondamise ellu viia?”
Euroopa Kohtu pädevus
Euroopa Kohtule esitatud märkused
Euroopa Kohus palus põhikohtuasja pooltel, Ühendkuningriigi valitsusel, Euroopa Komisjonil ja EFTA järelevalveametil esitada enda kirjalik arvamus küsimuse kohta, kas selline koondamine nagu põhikohtuasjas, mille tagajärjel lõpeb Ühendkuningriigi kodaniku ja kolmanda riigi, milleks käesolevas asjas on Ühendriigid, vaheline töösuhe, kuulub direktiivi 98/59 kohaldamisalasse, kui võtta eelkõige arvesse nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti b.
Vastuses sellele küsimusele leiab C. Nolan, et Ühendkuningriik lisas direktiivi 98/59 üle võttes siseriiklike ülevõtmisnormide kohaldamisalasse kolmandate riikide, sealhulgas Ühendriikide tööle võetud töötajad. Järelikult kuuluvad sellised töötajad nimetatud siseriiklike õigusnormide kohaldamisalasse, sõltumata küsimusest, kas nad kuuluvad nende töötajate kategooriasse, kelle suhtes direktiivi 98/59 selle artikli 1 lõike 2 punkti b järgi ei kohaldata.
C. Nolan leiab 17. juuli 1997. aasta otsusele kohtuasjas
C-28/95: Leur-Bloem (EKL 1997, lk I-4161)
ja 15. jaanuari 2002. aasta otsusele kohtuasjas
C-43/00: Andersen og Jensen (EKL 2002, lk I-379)
viidates, et Euroopa Kohtu pädevusse kuulub direktiivi 98/59 tõlgendamine, isegi kui liidu õigus ei reguleeri seda olukorda otseselt, sest Ühendkuningriigi seadusandja otsustas direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmisega viia siseriiklikud õigusnormid kooskõlla liidu õigusega.
C. Nolan meenutab, et siseriiklikud kohtud selgitasid põhikohtuasja delikaatseid aspekte ja et Ameerika Ühendriigid ei ole tuginenud enda immuniteedile riigina, mistõttu kohus ei saaks tema hagiavaldusi arutada ning et Ameerika Ühendriigid ei ole kaitseargumentides välja toonud „erilisi asjaolusid” 1992. aasta seaduse artikli 188 lõike 7 tähenduses. Ta lisab täiendavalt, et tema töösuhe ei saanud kuidagi olla välistatud direktiivi 98/59 kohaldamisalast, kuna ta ei töötanud „riigi ametiasutuses või avalik-õiguslikus institutsioonis” ja põhikohtuasjas ei ole ka ühtegi korda väidetud, et see nii ei oleks olnud.
Ameerika Ühendriigid väidavad, et esiteks on direktiivi 98/59 põhjenduste 4 ja 6 kohaselt selle eesmärk siseturu toimimine ja teiseks tuleneb direktiivi artikli 1 lõike 2 punktist b selgelt, et see direktiiv ei puuduta kõiki koondamisi. Ühendriigid leiavad, et direktiivi 98/59 või direktiivi ülevõtvate siseriiklike õigusnormide kohaldamine oleks põhikohtuasjas vastuolus selle direktiivi selge sõnastusega ja rahvusvahelise avaliku õiguse põhimõtetega, eelkõige
ius imperii
põhimõttega ja „rahuliku kooseksisteerimise” (
comity of nations
) põhimõttega.
Ühendriigid leiavad seega, et selline koondamine nagu põhikohtuasjas ei kuulu direktiivi 98/59 kohaldamisalasse, kuna koondamise aluseks oli suveräänse riigi strateegiline otsus sulgeda sõjaväebaas.
Komisjon kahtleb, kas käesolevas asjas on võimalik direktiivi 98/59 kohaldada, kuna C. Nolani tööandjaks oli Ühendriikide armee, suveräänse riigi emanatsioon. Ta rõhutab siiski, et sõjaväebaasi sulgemisel võib olla selle tsiviiltöötajate jaoks samasugune mõju nagu otsusel sulgeda äriettevõte.
Komisjon leiab, et töötajate õiguste kaitse valdkonnas tuleb ühtse lähenemisviisi huvides tõlgendada nõukogu direktiivi 98/59 ja nõukogu 12. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/23/EÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 82, lk 16
; ELT eriväljaanne 05/04, lk 98) nii, et neil on sama kohaldamisala. Direktiivi 2001/23, mis muudab nõukogu 14. veebruari 1977. aasta direktiivi 77/187/EMÜ ettevõtjate, ettevõtete või nende osade üleminekul töötajate õigusi kaitsvate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 61, lk 26
), artikli 1 lõike 1 punktile c ja 6. septembri 2011. aasta otsusele kohtuasjas
C-108/10: Scattolon (EKL 2011, lk I-7491
, punktid 56 ja 57) viidates väidab komisjon, et nii direktiivi 98/59 kui ka direktiivi 2001/23 kohaldatakse majandustegevusega tegelevate riigiettevõtjate suhtes, kuid neid direktiive ei kohaldata seevastu riigi haldusasutuste reorganiseerimise ega haldusfunktsioonide ülemineku suhtes ühelt riigi haldusasutuselt teisele.
Komisjon märgib, et Ühendriigid otsustasid sõjaväebaasi RSA sulgeda ja selles töötavad tsiviilisikud koondada põhimõtteliselt strateegilistel põhjendustel. Kuna nende koondamiste puhul on tegemist ametiasutuse haldusaktiga seoses haldusasutuse reorganiseerimisega, ei ole komisjoni arvates võimalik laiendada direktiiviga 98/59 ette nähtud kaitset asjaomastele töötajatele, isegi kui võib asuda seisukohale, et nende tegevusel on majanduslik iseloom. Komisjon leiab kokkuvõtvalt, et põhikohtuasjas toimunud koondamine ei kuulu direktiivi 98/59 kohaldamisalasse.
EFTA järelevalveamet väidab, et Employment Appeal Tribunali arvates otsustas Ühendkuningriik direktiivi 98/59 ülevõtmisel mitte välistada artikli 1 lõike 2 punktis b nimetatud riigi ametiasutuste või avalik-õiguslike institutsioonide töötajaid ja et Employment Appeal Tribunal meenutas, et seda direktiivi ülevõtvate õigusnormide suhtes on algatatud arvukalt kohtuasju, milles on hagejateks ametiasutuste või avalik-õiguslike institutsioonide töötajaid esindavad ametiühingud. EFTA järelevalveamet lisas, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et Ameerika Ühendriike esindav advokaat nõustus sellega, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõikes 2 ette nähtud direktiivi kohaldamisala piirang ei laiene suveräänse välisriigi töötajatele.
EFTA järelevalveamet leiab, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõikest 2 võib aru saada nii, et see on suunatud üksnes liikmesriikide ametiasutustele ja avalik-õiguslikele institutsioonidele ja et see kohaldamisala piirang ei laiene seega kolmandate riikide ametiasutustele ja avalik-õiguslikele institutsioonidele. See lähenemisviis tugineb loogikale, et kui ka liikmesriigid tagavad ametiasutuste ja avalik-õiguslike institutsioonide töötajatele direktiiviga 98/59 ette nähtud kaitsega võrdväärse kaitse, siis ei ole kindel, et kolmandate riikide õigus tagab sarnastel asjaoludel samasuguse kaitse.
Lisaks tuleneb EFTA järelevalveameti sõnul 18. oktoobri 1990. aasta otsusest liidetud kohtuasjades
C-297/88 ja C-197/89: Dzodzi (EKL 1990, lk I-3763
, punktid 36 ja 37), et Euroopa Kohtul on pädevus eelotsuse tegemiseks juhul, kui Ühendkuningriigi seadusandja kohaldab direktiivi 98/59 siseriiklike direktiivi ülevõtvate õigusnormide kaudu ametiasutuste töötajate suhtes, tagamaks neile ja erasektori töötajatele põhimõtteliselt samasuguse kaitse. Neil asjaoludel leiab EFTA järelevalveamet, et põhikohtuasjas vaidlusalune koondamine kuulub direktiivi 98/59 kohaldamisalasse ja isegi kui see koondamine oli välistatud selle direktiivi kohaldamisalast, peab Euroopa Kohus käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades vastama küsimusele, mis on esitatud selle direktiivi tõlgendamiseks.
Euroopa Kohtu vastus
Selleks et vastata küsimusele, kas selline koondamine nagu põhikohtuasjas, mis lõpetab liikmesriigi kodaniku ja kolmanda riigi vahelise töösuhte selle liikmesriigi territooriumil asuva sõjaväebaasi sulgemise tõttu, kuulub direktiivi 98/59 kohaldamisalasse, tuleb esiteks tõlgendada direktiivi artikli 1 lõike 2 punkti b sõnastust.
Nimetatud sätte kohaselt, mis näeb ette erandi direktiivi 98/59 kohaldamisalast, ei kohaldata seda direktiivi töötajate puhul, kes töötavad riigi ametiasutustes või avalik-õiguslikes institutsioonides või nendes liikmesriikides, kus sellist mõistet ei tunta, nendega võrdväärsetes asutustes.
Kui võtta arvesse, et relvajõud kuuluvad riigi ametiasutuste või võrdväärsete asutuste hulka, tuleneb direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 2 punkti b sõnastusest selgelt, et sõjaväebaasi tsiviiltöötajad on hõlmatud selle sättega ettenähtud erandiga.
Teiseks tuleb märkida, et seda hinnangut kinnitab direktiivi eesmärk ja ülesehitus.
Selles osas tuleb meenutada, et direktiivile 98/59 eelnes nõukogu 17. veebruari 1975. aasta direktiiv 75/129/EMÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide kohta (
EÜT L 48, lk 29
) ja eelkõige oli direktiivi 98/59 üks eesmärke eespool nimetatud direktiiv kodifitseerida.
Direktiivi 75/129 vastuvõtmiseks toimunud seadusandliku menetluse raames esitas komisjon oma 8. novembri 1972. aasta ettepanekus vastu võtta nõukogu direktiiv kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide kohta (KOM(72) 1400) asjaolud, mis tingivad õigusnormide vastuvõtmise selles valdkonnas. Eelkõige leidis komisjon, et olulised erinevused töötajate kaitses koondamise puhul omavad otsest mõju ühisturu toimimisele, kuna need loovad ebavõrdsed tingimused konkurentsis, mis avaldab mõju ettevõtjatele, kui need loovad uusi ametikohti.
Lisaks tuleb vaadata ka seda, et direktiiv 98/59 võeti vastu EÜ asutamislepingu artikli 100 (nüüd EÜ artikkel 94) alusel, mis lubab ühtlustada liikmesriikide niisuguseid õigusnorme, mis otseselt mõjutavad ühisturu (siseturu) rajamist või toimimist.
Ka tuleb märkida direktiiviga 98/59 järgitava eesmärgi osas, et selle põhjendustest 4 ja 6 tulenevalt on direktiivi eesmärk parandada töötajate kaitset ja siseturu toimimist.
Järelikult tuleb tõdeda, et direktiiv 98/59 kuulub siseturgu käsitlevate õigusaktide hulka.
Seega, kuigi relvajõudude ulatus ja tegevus omab mõju tööhõivele asjaomases liikmesriigis, ei mõjuta see aga aspekte, mis puudutavad siseturgu või ettevõtjatevahelist konkurentsi. Nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud, ei saa majandustegevuseks põhimõtteliselt kvalifitseerida tegevust, mille kaudu teostatakse avalikku võimu, nagu näiteks riigikaitse (vt eespool viidatud kohtuotsus Scattolon, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
EFTA järelevalveameti arvamuse osas, mille kohaselt võib direktiivi 98/59 artikli 1 lõikest 2 aru saada nii, et see puudutab üksnes liikmesriikide ja mitte kolmandate riikide ametiasutusi, piisab kui märkida, et selle sätte sõnastus ei erista mitte mingil moel liikmesriike ja kolmandaid riike.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et direktiivi 98/59 artikli 1 lõike 2 punktis b ette nähtud erandi kohaselt ei kuulu sõjaväebaasi töötajate koondamine igal juhul selle direktiivi kohaldamisalasse, olenemata sellest, kas tegemist on kolmanda riigi sõjaväebaasiga või mitte. Sellistel tingimustel ei ole vaja eraldi arvestada asjaoluga, et käesolevas asjas on tegemist kolmandale riigile kuuluva sõjaväebaasiga, mida mõjutaks ka rahvusvaheline õigus (vt selle kohta kolmanda riigi suursaatkonnas töötamise kontekstis 19. juuli 2012. aasta otsus kohtuasjas C-154/11: Mahamdia, punktid 54–56).
C. Nolani ja EFTA järelevalveameti sõnul on Euroopa Kohtul käesoleval juhul pädevus langetada eelotsus, isegi juhul kui põhikohtuasja asjaolud ei kuulu direktiivi 98/59 kohaldamisalasse, kuna siseriiklik seadusandja kohaldab seda direktiivi siseriiklike ülevõtmismeetmete kaudu riigi ametiasutuste töötajate suhtes.
Euroopa Kohus on korduvalt tunnistanud ennast pädevaks lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja asjaolud on küll väljaspool liidu õiguse kohaldamisala, kuid kus liidu õigusnormid on siseriikliku õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et siseriiklik õigus on viidanud nende sisule (vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-482/10: Cicala, EKL 2011, lk I-14133
, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on varem otsustanud, et juhul kui siseriiklik õigusakt järgib liidu asjaomase akti kohaldamisalast väljapoole jäävate olukordade reguleerimisel liidu õiguses sätestatut, siis on liidul kindel huvi selle vastu, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks selle akti sätteid ühetaoliselt (vt selle kohta 7. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-310/10: Agafiţei jt, EKL 2011, lk I-5989
, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
Niisiis on direktiivi kohaldamisalasse mittekuuluvates olukordades liidu õigusnormide tõlgendamine Euroopa Kohtu poolt põhjendatud, kui siseriiklik õigus on muutnud need õigusnormid sellistes olukordades vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, ja vaja on tagada ühesugune kohtlemine nendes olukordades ja liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvates olukordades (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Cicala, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb kontrollida, kas sellist direktiivile 98/59 antud Euroopa Kohtu tõlgendust tuleb põhikohtuasjas kasutada, kuna sellest nähtuvad piisavalt täpsed asjaolud, et direktiivi sätted on muutunud vahetult ja tingimusteta kohaldatavateks põhikohtuasja aluseks olevates olukordades, mis jäävad väljapoole direktiivi kohaldamisala.
Selles osas ilmneb eelotsusetaotlusest, et Ameerika Ühendriigid oleksid võinud otsustada põhikohtuasja eelmenetluses tugineda immuniteedile suveräänse riigina ja vältida sellega menetlust põhikohtuasjas.
Siinkohal tuleb lisada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on kolmandal riigil võimalik esile tuua 1992. aasta seaduse artikli 188 lõike 7 alusel „erilised asjaolud” (
special circumstances
), mistõttu ei pidanud see kolmas riik läbi viima koondamiste puhul kohustuslikke konsultatsioone kooskõlas 1992. aasta seaduse artikli 188 lõigetega 1A, 2 ja 4.
Eeltoodust nähtub, et kohtutoimik ei sisalda piisavalt täpseid asjaolusid selle kohta, et siseriiklik õigus oleks muutnud põhikohtuasjas aset leidnud olukorra suhtes automaatselt kohaldatavaks direktiivist 98/59 tulenevad lahendused.
Järelikult ei saa tõdeda, et esitatud küsimuses nimetatud direktiivi 98/59 sätted kui sellised on siseriikliku õigusega muudetud vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas.
Tuleb küll tõdeda, et liidu huvides on tagada liidu akti ja liidu õigust ülevõtva ja seda nimetatud akti kohaldamisalast väljaspool kohaldatavaks muutva siseriikliku õiguse sätete ühetaoline tõlgendamine.
Siiski ei ole sellega siin tegemist, sest liidu akt näeb – nagu põhikohtuasjas ‐ sõnaselgelt ette erandi enda kohaldamisalast.
Nimelt, kui liidu seadusandja mainib ühetähenduslikult, et tema vastuvõetud akti ei kohaldata teatud kindla valdkonna suhtes, loobub ta vähemalt kuni võimalike uute liidu õigusnormide vastuvõtmiseni liidu õiguse normide ühetaolisest tõlgendamisest selles välistatud valdkonnas.
Järelikult ei saa väita ega eeldada, et liidul on huvi enda seadusandja vastuvõetud akti kohaldamisalast välistatud valdkonnas selle akti sätteid ühetaoliselt tõlgendada.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb kogumis, et Court of Appeali esitatud küsimuse eset arvestades puudub Euroopa Kohtul pädevus sellele küsimusele vastamiseks.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

Euroopa Liidu Kohtul puudub pädevus vastata Court of Appeali (England & Wales) (Civil Division) (Ühendkuningriik) 6. detsembri 2010. aasta otsusega esitatud küsimusele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.