CELEX: 62009CJ0272
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Kuparisten teollisuusputkien markkinat
Sakot
Markkinoiden koko, rikkomisen kesto ja yhteistyö, jotka voidaan ottaa huomioon
Tehokkaat oikeussuojakeinot

KME Germany AG, aiemmin KM Europa Metal AG, KME France SAS, aiemmin Tréfimétaux SA ja KME Italy SpA, aiemmin Europa Metalli
SpA (jäljempänä yhteisesti KME-konserni), vaativat valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen asiassa T-127/04, KME Germany ym. vastaan komissio, 6.5.2010 antaman tuomion (Kok., s. II‑1167; jäljempänä
valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla vaadittiin valittajille [EY 81] artiklan ja
ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-1/38.240 – Teollisuusputket) 16.12.2003 tehdyn komission päätöksen
K(2003) 4820 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) 2 artiklan c, d ja e alakohdassa määrättyjen sakkojen kumoamista
tai niiden määrän alentamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
6.2.1962 annetun neuvoston [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204)
15 artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään
1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)      rikkovat [EY 81] artiklan 1 kohtaa tai [EY 82] artiklaa; taikka
b)       rikkovat jotakin 8 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyä velvoitetta.
Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”
Asetuksen N:o 17 17 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Yhteisöjen tuomioistuimella on [EY 229] artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla
komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon; se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
Asetus N:o 17 kumottiin ja korvattiin perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta
16.12.2002 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1), jota sovelletaan 1.5.2004 lähtien. Asetuksen
31 artikla vastaa asetuksen N:o 17 17 artiklaa.
Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa” (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) ja jota
sovellettiin riidanalaisen päätöksen tekemishetkellä, johdanto-osassa todetaan seuraavaa:
”Näissä suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus
suhteessa yrityksiin kuin myös [unionin] tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara
harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta.
Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen
rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.
Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien
olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella.”
Suuntaviivojen 1 kohdan mukaan ”perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Ne ovat ainoat asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet”.
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomisen vakavuutta koskevan kriteerin mukaisessa arvioinnissa on otettava huomioon
rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten
markkinoiden laajuus. Rikkomiset jaetaan kolmeen luokkaan: vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomisiin.
Suuntaviivojen mukaan erittäin vakavia rikkomisia ovat muun muassa niin sanotut hintakartellit tai markkinoiden jakaminen
horisontaalisin rajoituksin. Mahdollinen sakon perusmäärä on ”yli 20 miljoonaa [euroa]”. Suuntaviivoissa ilmaistaan tarve
vaihdella tätä sakon perusmäärää, jotta voidaan ottaa huomioon rikkomisen laatu, rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen
kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille, sakon varoittava vaikutus sekä yritysten
oikeudellinen ja taloudellinen tieto ja infrastruktuurit, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa
mahdollisesti liittyviä rikkomisia. Suuntaviivoissa todetaan lisäksi, että jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, voi
olla tarpeen ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus
kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia.
Rikkomisen keston perusteella suuntaviivoissa erotetaan toisistaan yleensä alle vuoden kestävä lyhytaikainen rikkominen, yleensä
yhdestä viiteen vuotta kestävä keskipitkän ajan kestävä rikkominen ja pitkäaikainen rikkominen, jonka kesto on yleensä yli
viisi vuotta. Suuntaviivojen mukaan viimeksi mainituille rikkomisille voidaan vahvistaa 10 prosentin lisämäärä kutakin vuotta
kohden rikkomisen vakavuuden perusteella määrätystä määrästä. Lisäksi suuntaviivoissa säädetään pitkäaikaisia rikkomisia koskevasta
tiukennetusta sakon määrän korottamisesta, jotta kilpailusääntöjen rikkojia rangaistaisiin tehokkaasti sellaisista rajoituksista,
jotka ovat aiheuttaneet jatkuvia haitallisia vaikutuksia kuluttajille, ja jotta niitä kannustettaisiin ilmoittamaan rikkomisesta
tai toimimaan yhteistyössä komission kanssa.
Suuntaviivojen 2 kohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan korottaa raskauttavien olosuhteiden perusteella, kuten esimerkiksi
sillä perusteella, että sama yritys tai samat yritykset syyllistyvät uudelleen samanlaatuiseen rikkomiseen. Suuntaviivojen
3 kohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella, kuten esimerkiksi sillä perusteella,
että yritys on passiivinen tai se on ainoastaan seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa tai on jättänyt käytännössä
soveltamatta kilpailusääntöjen vastaisia sopimuksia tai menettelytapoja taikka on tehnyt todellista yhteistyötä menettelyissä,
jotka koskevat sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon
(EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia.
Suuntaviivat korvattiin 1.9.2006 alkaen suuntaviivoilla asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien
sakkojen laskennasta (EUVL 2006, C 210, s. 2).
Yhteistyötiedonannossa määritellään ne edellytykset, joilla komission kanssa tämän suorittamissa kartelleja koskevissa tutkimuksissa
yhteistyössä olleet yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai niille määrättyjä sakkoja voidaan lieventää. Yhteistyötiedonannon
B kohdan mukaan muun muassa sellaisen yrityksen, joka ilmoittaa komissiolle kartellista, ennen kuin komissio on päättänyt
aloittaa tutkimuksen tilanteessa, jossa komissiolla ei jo ole riittäviä todisteita ilmoitetun kartellin olemassaolon todistamiseksi,
tai joka ensimmäisenä esittää ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta, sakon määrää alennetaan vähintään 75 prosentilla
tai sakko voidaan jättää kokonaan määräämättä. Yhteistyötiedonannon D kohdan mukaan yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosentin
alennus sakkojen määrään muun muassa silloin, jos se toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja,
asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomisen todistamisessa.
Yhteistyötiedonanto korvattiin 14.2.2002 alkaen komission tiedonannolla sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä
kartelleja koskevissa asioissa (EYVL 2002, C 45, s. 3). Komissio sovelsi kuitenkin nyt käsiteltävässä asiassa yhteistyötiedonantoa,
koska asianomaiset yritykset ottivat komission kanssa yhteistyötä tehdessään huomioon mainitun yhteistyötiedonannon.

Asian tausta
Valittajat osallistuivat muiden kuparista ja kupariseoksista valmistettujen puolivalmiiden tuotteiden valmistajayritysten
eli Wieland Werke AG:n sekä Outokumpu Oyj:n ja Outokumpu Copper Products Oy:n (jäljempänä yhteisesti Outokumpu-konserni) kanssa
kartelliin, joka koski hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista teollisuusputkien markkinoilla ja tarkemmin ottaen
hehkutettuina ja kerroksittain keloille käärittyinä toimitettavien kupariputkien markkinoilla.
Tarkastuksensa ja tutkimuksensa suoritettuaan komissio teki 16.12.2003 riidanalaisen päätöksen, jonka tiivistelmä julkaistiin
28.4.2004 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 125, s. 50).
Nyt käsiteltävän valituksen kannalta merkitykselliset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion kohdat, joissa
esitettiin yhteenvedonomaisesti riidanalaisen päätöksen sakon laskentaa koskeva osa, ovat seuraavat:
”11      Niiltä osin kuin on ensinnäkin kyse sakon perusmäärän laskentapohjan vahvistamisesta, komissio totesi, että kyseinen rikkominen,
joka perustui hintojen vahvistamiseen ja markkinoiden jakamiseen, oli luonteeltaan erittäin vakava rikkominen ([riidanalaisen]
päätöksen 294 perustelukappale).
12      Rikkomisen vakavuuden määrittämiseksi komissio otti huomioon myös sen, että kartelli kattoi koko Euroopan talousalueen (ETA)
([riidanalaisen] päätöksen 316 perustelukappale). Komissio tutki lisäksi rikkomisen todellisia vaikutuksia ja totesi, että
kartellilla on ’kaiken kaikkiaan ollut vaikutusta markkinoilla’ ([riidanalaisen] päätöksen 314 perustelukappale).
– –
14      Komissio otti edelleen rikkomisen vakavuutta määrittäessään huomioon sen, että kupariset teollisuusputket ovat merkittävä
teollisuudenala, jonka arvioitu markkina-arvo Euroopan talousalueella oli 288 miljoonaa euroa ([riidanalaisen] päätöksen 318
perustelukappale).
15      Komissio otti kaikki mainitut seikat huomioon ja totesi, että kyseistä rikkomista oli pidettävä erittäin vakavana ([riidanalaisen]
päätöksen 320 perustelukappale).
– –
19      Neljänneksi komissio luokitteli rikkomisen – joka jatkui 3.5.1988–22.3.2001 – kestoltaan ’pitkäaikaiseksi’. Komissio päätti
näin ollen korottaa asianomaisille yrityksille määrättyjen sakkojen laskentapohjaa 10 prosentilla kutakin sellaista vuotta
kohti, jona nämä osallistuivat kartelliin. – –
– –
21      Kuudenneksi komissio totesi lieventävien seikkojen tarkastelun yhteydessä sen, että se olisi ilman Outokummun yhteistyötä
voinut todeta rikkomista koskevan toiminnan jatkumisen ainoastaan neljän vuoden osalta, ja näin ollen se alensi sen sakon
perusmäärää 22,22 miljoonalla eurolla, jotta sakon perusmäärä vastaisi sellaisen sakon määrää, joka Outokummulle olisi määrätty
neljä vuotta kestäneestä rikkomisesta ([riidanalaisen] päätöksen 386 perustelukappale).
22      Seitsemänneksi ja viimeiseksi komissio alensi yhteistyötä koskevan – – tiedonannon D jakson mukaisesti Outokummun sakkoa 50
prosentilla, Wielandin sakkoa 20 prosentilla ja KME-konsernin sakkoa 30 prosentilla ([riidanalaisen] päätöksen 402, 408 ja
423 perustelukappale).”

Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat vetosivat viiteen kanneperusteeseen, jotka kaikki liittyivät valittajille määrätyn sakon määrän vahvistamiseen.
Kanneperusteet perustuivat siihen, että kartellin todellinen vaikutus markkinoihin otettiin huomioon virheellisesti sakon
laskentapohjaa määritettäessä, teollisuudenalan, johon rikkominen vaikuttaa, koon epäasianmukaiseen arviointiin, sakon laskentapohjan
virheelliseen korottamiseen rikkomisen keston perusteella, tiettyjen lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämiseen
ja siihen, että sakon määrää oli yhteistyötiedonannon perusteella alennettu liian vähän.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä kanneperusteet ja siten kanteen kokonaisuudessaan.

Asianosaisten vaatimukset
KME-konserni vaatii valituksellaan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        unionin tuomioistuimelle esitetyt tosiseikat huomioon ottaen mahdollisuuksien mukaan kumoaa osittain riidanalaisen päätöksen
ja alentaa KME-konsernille määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka aiheutuvat tästä oikeudenkäynnistä ja oikeudenkäynnistä ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimessa tai
–        toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion, mukaan lukien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätöksen velvoittaa
valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja palauttaa asian kyseiseen tuomioistuimeen.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa KME-konsernin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valitus
KME-konserni vetoaa viiteen valitusperusteeseen, jotka perustuvat erinäisiin oikeudellisiin virheisiin, jotka liittyvät kilpailusääntöjen
rikkomisen markkinoihin kohdistuvaan vaikutukseen, liikevaihdon huomioon ottamiseen ja rikkomisen kestoon, valittajien yhteistyöhön
sekä tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen.

Ensimmäinen valitusperuste, joka perustuu erinäisiin oikeudellisiin virheisiin, jotka liittyvät rikkomisen vaikutukseen markkinoihin
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittajat toteavat, että niiden ensimmäinen valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 60–74 kohtaa. Kyseisiä tuomion
kohtia edeltää yhteenveto asianosaisten lausumista ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kannanotto siihen, voidaanko
tietyt kaksi uutta talouskatsausta, jotka valittajat olivat esittäneet sen osoittamiseksi, ettei rikkomisella ollut todellista
vaikutusta markkinoihin, ottaa tutkittavaksi; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tästä valituksenalaisen tuomion
59 kohdassa, että mainitut talouskatsaukset on otettava tutkittavaksi.
Valituksenalaisen tuomion 60–74 kohta kuuluvat seuraavasti:
”60      Niiltä osin kuin on kyse siitä, onko kyseinen kanneperuste hyväksyttävä, on todettava, että kantajat riitauttavat kyseisellä
kanneperusteellaan sekä sen tavan, jolla komissio on arvioinut rikkomisen vakavuutta – –, että sen, että komissio on kohdellut
asianomaisia yrityksiä eri tavalla niiden markkinaosuuksien perusteella – –.
61      Niiltä osin kuin on ensinnäkin kyse siitä, että kyseisiä yrityksiä on kohdeltu keskenään eri tavalla, [riidanalaiseen] päätökseen
sisältyvistä komission esittämistä perusteluista käy ilmi muun muassa komission pyrkimys ottaa huomioon ’kunkin yrityksen
erityinen painoarvo ja siten kunkin yrityksen sääntöjenvastaisen toiminnan todellinen vaikutus kilpailuun’ ([riidanalaisen]
päätöksen 322 perustelukappale). On kuitenkin korostettava, että vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin
ei olisikaan saatavilla, komissiolla on oikeus kohdella yrityksiä eri tavalla riippuen niiden markkinaosuuksista kyseisillä
markkinoilla, kuten [riidanalaisen] päätöksen 326–329 perustelukappaleessa todetaan.
62      Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuus niillä markkinoilla, joita kilpailua
rajoittava käytäntö koskee, on objektiivinen seikka, joka toimii tarkkana mittarina sen vastuun osalta, joka kullakin yrityksellä
on katsottava olevan niiltä osin kuin on kyse siitä, kuinka haitallinen mainittu käytäntö on tavanomaisen kilpailun kannalta
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio,
tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 197 kohta).
63      Vastaavasti rikkomisen vakavuuden arvioinnin osalta on myös todettava, että vaikka komissio ei olisi näyttänyt toteen, että
kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ei tällä olisi ollut merkitystä rikkomisen luokitteluun ’erittäin vakavaksi’
ja näin ollen sakon määrään.
64      Tältä osin on todettava, että yhteisön järjestelmästä, joka koskee seuraamusten määräämistä kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella
– sellaisena kuin kyseinen järjestelmä on pantu täytäntöön asetuksella N:o 17 ja sellaisena kuin sitä on oikeuskäytännössä
tulkittu – ilmenee, että kartellien perusteella on luonnostaan määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen
vaikutus markkinoihin, eli muun muassa se, missä määrin kilpailun rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin
siihen, jota ilman kartellia olisi sovellettu, ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.3.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII,
s. 133, 120 ja 129 kohta; asia C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4411, 33 kohta; asia C-286/98
P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9925, 68–77 kohta; asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio,
tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 129 ja 130 kohta ja [em.] yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 225 kohta;
ks. myös julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus asiassa C-283/98 P, Mo och Domsjö, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9855, I-9858,
95–101 kohta).
65      On todettava, että suuntaviivoista ilmenee, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla – kuten nyt esillä
olevassa asiassa – pyritään erityisesti hintojen vahvistamiseen ja asiakkaiden jakamiseen, voidaan pelkästään luonteensa perusteella
pitää ’erittäin vakavina’ rikkomisina ilman, että tällaista käyttäytymistä olisi tarpeen luonnehtia jollakin erityisellä vaikutuksella
tai maantieteellisellä laajuudella. Tätä päätelmää tukee se seikka, että vaikka niiden rikkomisten, joita lähtökohtaisesti
pidetään ’vakavina’, kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutus markkinoihin ja vaikutukset suureen osaan yhteismarkkinoista,
’erittäin vakavien’ rikkomisten ohjeellisessa kuvauksessa ei sitä vastoin mainita mitään sellaista vaatimusta, että rikkomisen
olisi todellisuudessa vaikutettava tai aiheutettava seurauksia jollakin erityisellä maantieteellisellä alueella (asia T-38/02,
Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 150 kohta).
66      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin toteaa lisäksi ylimääräisenä perusteluna katsovansa, että komissio on osoittanut
oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartellilla on ollut todellinen vaikutus kyseisiin markkinoihin.
67      Tältä osin on korostettava, että kantajien olettamus, jonka mukaan komissio olisi tilanteessa, jossa se päättäisi tukeutua
kartellin todelliseen vaikutukseen vahvistaessaan sakon määrää, velvollinen näyttämään tieteellisesti toteen markkinoihin
kohdistuvan huomattavan taloudellisen vaikutuksen olemassaolon ja kyseisen vaikutuksen ja rikkomisen välisen tosiasiallisen
syy-yhteyden olemassaolon, on hylätty oikeuskäytännössä.
68      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin useaan otteeseen todennut, että kartellin todellinen vaikutus markkinoihin
on katsottava riittävästi toteen näytetyksi, jos komissio kykenee esittämään konkreettisia ja uskottavia aihetodisteita, jotka
osoittavat kohtuullisella todennäköisyydellä, että kartelli on vaikuttanut markkinoihin (ks. esim. asia [T-241/01,] Scandinavian
Airlines System v. komissio, [tuomio 18.7.2005,] 122 kohta; asia T-59/02, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006,
Kok., s. II-3627, 159–161 kohta; asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 153–155 kohta;
asia T-329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3255, 176–178 kohta ja asia T-322/01, Roquette
Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 73–75 kohta).
69      Tältä osin on huomautettava, että kantajat eivät ole kiistäneet edellä 13 kohdassa esitettyjen sellaisten seikkojen aineellista
paikkansapitävyyttä, joihin komissio on tukeutunut todetessaan, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, eli
siihen, että hinnat laskivat silloin, kun kartellisäännöistä poikettiin, ja nousivat voimakkaasti muina ajanjaksoina, myyntimääriä
ja hintatasoja koskevien tietojen vaihtamista koskevan järjestelmän käyttöönottoon, kartellin jäsenten huomattavaan yhteenlaskettuun
markkinaosuuteen sekä siihen, että kunkin kartelliin osallistuneen yrityksen markkinaosuus säilyi suhteellisen vakaana koko
rikkomisen ajan. Kantajat ovat ainoastaan väittäneet, etteivät kyseiset seikat olleet omiaan osoittamaan, että kyseisellä
rikkomisella olisi ollut todellinen vaikutus markkinoihin.
70      Oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissio voi oikeutetusti ottaa edellisessä kohdassa mainitut seikat huomioon päätyäkseen
siihen toteamukseen, että rikkomisella on ollut todellinen vaikutus markkinoihin (ks. vastaavasti [em.] asia Jungbunzlauer
v. komissio, tuomion 159 kohta; [em.] asia Roquette Frères v. komissio, tuomion 78 kohta; [em.] asia T-59/02, Archer Daniels
Midland, tuomio 27.9.2006, 165 kohta; [em.] asia T-329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, [tuomion] 181 kohta ja yhdistetyt
asiat T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169,
285–287 kohta).
71      Kantajien sen väitteen osalta, jonka mukaan oikeudenkäyntiaineistoon sisältyy esimerkkejä siitä, ettei kilpailusääntöjen vastaisia
sopimuksia ole noudatettu, on todettava, ettei pelkästään sen perusteella, etteivät kartellin jäsenet ole aina noudattaneet
sopimuksia, voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kartellilla on ollut vaikutus markkinoihin (ks. vastaavasti [em.]
asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 148 kohta).
72      Myöskään niitä argumentteja, joita kantajat ovat esittäneet omasta käyttäytymisestään, ei voida hyväksyä. Arvioitaessa kartellin
vaikutusta markkinoihin ei nimittäin merkitystä ole sillä tosiasiallisella käyttäytymisellä, jonka yritys väittää omaksuneensa,
vaan huomioon on otettava vain rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset (asia T-224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels
Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 167 kohta). Vastaavasti komissiota ei voida arvostella
siitä, että se on [riidanalaisen] päätöksen 303 perustelukappaleessa todennut, ettei sen päätelmiä, jotka koskivat rikkomisen
todellisia vaikutuksia markkinoihin, voitu asettaa kyseenalaiseksi alkuperäisen tutkimuksen perusteella. Alkuperäiseen tutkimukseen
sisältyvässä ekonometrisessa analyysissä käsitellään nimittäin ainoastaan kantajia koskevia lukuja.
73      Käsiteltävänä oleva kanneperuste on edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen näin ollen hylättävä perusteettomana.
74      Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo lisäksi täyden tuomiovaltansa osalta ja edellä esitettyjen näkökohtien valossa,
ettei ole aiheellista asettaa kyseenalaiseksi komission noudattamaa tapaa arvioida rikkomisen vakavuuden perusteella määritettävää
sakon laskentapohjaa.”
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli valituksenalaisen tuomion epäjohdonmukaisesti ja
epäasianmukaisesti sekä teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komissiolla oli oikeus sakon laskentapohjan määrittämiseksi
rikkomisen vakavuuden perusteella ottaa huomioon kartellin vaikutus kyseisiin markkinoihin ilman, että sen oli osoitettava,
että sopimuksilla oli tosiasiallisesti tällainen vaikutus, ja joka tapauksessa päätellessään tällaisen vaikutuksen olemassaolon
pelkkien tähän suuntaan viittaavien seikkojen perusteella. Lisäksi valittajat katsovat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
otti tosiseikat ja KME-konsernin sille esittämät taloudelliset todisteet huomioon selvästi vääristyneellä tavalla, kun se
totesi komission osoittaneen oikeudellisesti riittävällä tavalla, että sopimukset vaikuttivat markkinoihin.
Komissio väittää ensinnäkin, että ensimmäinen valitusperuste on tehoton. Sen mukaan valittajat eivät nimittäin esittäneet
argumentteja valituksenalaisen tuomion 60–65 kohdasta, joissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, ettei ole tarpeen
esittää näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin, olipa kyse kyseisten yritysten kohtelemisesta eri tavalla
tai rikkomisen vakavuudesta. Komissio katsoo, että valittajat riitauttavat ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
ylimääräisenä perusteluna esittämän päättelyn, jolla kyseinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa ja
sitä seuraavissa kohdissa, että komissio oli osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartellilla on ollut todellinen
vaikutus kyseisiin markkinoihin.
Komissio toteaa, että ensimmäinen valitusperuste on joka tapauksessa jätettävä tutkimatta, koska se koskee tosiseikkojen ja
todistusaineiston arviointia.
Komissio toteaa lisäksi katsovansa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli todisteita asianmukaisesti.
Komissio väittää lopuksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli valituksenalaisen tuomion asianmukaisesti erityisesti
kyseisen tuomion 72 kohdassa, jossa se hylkäsi valittajien esittämät väitteet ja todisteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat eivät kyseenalaista niitä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksia, jotka liittyvät rikkomisen luokittelemiseen
suuntaviivoissa tarkoitetuksi erittäin vakavaksi rikkomiseksi ja yritysten kohteluun keskenään eri tavalla markkinaosuuksien
perusteella siinä tarkoituksessa, että otettaisiin huomioon kunkin yrityksen erityinen painoarvo ja siten kunkin yrityksen
sääntöjenvastaisen toiminnan todellinen vaikutus kilpailuun. Valittajat riitauttavat ainoastaan kyseisen tuomioistuimen ne
toteamukset, jotka koskevat kartellin todellista markkinoihin kohdistuvaa vaikutusta, joka on sakon perusmäärän määrittämistä
varten huomioon otettu seikka.
Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan rikkomisen vakavuutta koskevan kriteerin mukaisessa arvioinnissa on otettava huomioon
rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin ainoastaan, jos se on mitattavissa.
Kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen määrittäminen edellyttää kartellista johtuvan markkinatilanteen
vertaamista siihen markkinatilanteeseen, joka syntyisi vapaan kilpailun seurauksena. Kun otetaan huomioon niiden tekijöiden
suuri määrä, jotka voivat vaikuttaa markkinoihin, tällainen vertailu edellyttää väistämättä turvautumista olettamiin.
Riidanalaisen päätöksen 300 perustelukappaleessa komissio korosti, ettei ole mahdollista määrittää varmasti tapaa, jolla hinnat
olisivat yli 12 vuotta kestäneen rikkomisen keston aikana kehittyneet siinä tapauksessa, ettei kartellia olisi ollut. Komissio
hylkäsi ensin valittajien esittämät väitteet ja esitti sitten seikat, joiden perusteella se saman päätöksen 314 perustelukappaleessa
totesi, että kilpailua rajoittavalla järjestelmällä on kaiken kaikkiaan ollut vaikutusta markkinoihin, vaikkei tätä vaikutusta
voitukaan tarkasti määrittää.
Riidanalaisesta päätöksestä käy siis ilmi, että komissio katsoi, ettei nyt käsiteltävässä asiassa ollut mahdollista ottaa
sakon laskennassa huomioon tätä valinnaista tekijää, eli kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin,
koska tämä vaikutus ei ollut mitattavissa. Valituksenalaisessa tuomiossa ei saateta kyseenalaiseksi tätä päätelmää.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 68 ja 70 kohdassa oikeuskäytännöstä, joka koskee
niitä vaatimuksia, jotka liittyvät kartellin todellisen markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen osoittamiseen. Lisäksi ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin varmisti valituksenalaisen tuomion 69 ja 71–73 kohdassa, että komissio oli osoittanut oikeudellisesti
riittävällä tavalla, että kartellilla oli todellinen vaikutus kyseisiin markkinoihin. Kuten kyseisen tuomion 66 kohdasta ilmenee,
tuomioistuin tutki tämän seikan kuitenkin ylimääräisenä kysymyksenä muistutettuaan ensin saman tuomion 64 kohdassa aivan oikein,
ettei kartellien todellinen vaikutus markkinoihin ole ratkaiseva arviointiperuste sakkojen suuruuden määrittämiseksi. Tästä
seuraa, että valitusperuste, joka koskee tätä osaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelystä, on tehoton.
Joka tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vastasi päättelyllään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen todellisen
markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen osoittamista, siihen valittajien esittämään väitteeseen, joka on kuvattu yhteenvedonomaisesti
valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa ja jonka mukaan riidanalaiseen päätökseen sisältyvät perustelut ja päätelmät, jotka
koskevat kartellin todellista vaikutusta markkinoihin, ovat virheellisiä, niitä ei ole tuettu tosiseikoilla ja ne ovat ristiriitaisia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että olemassa oli seikkoja, joiden perusteella voitiin todeta markkinoihin kohdistunut
todellinen vaikutus, muttei saattanut kyseenalaiseksi sitä, ettei vaikutusta voida mitata tarkasti.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siten toiminut ristiriitaisesti, kun se yhtäältä muistutti periaatteesta, jonka mukaan
rikkomisen todellista markkinoihin kohdistuvaa vaikutusta koskeva peruste ei ole ratkaiseva arviointiperuste sakkojen suuruuden
määrittämiseksi, ja kun se toisaalta tutki riidanalaisen päätöksen perustelut, jotka koskevat tällaisen vaikutuksen olemassaoloa.
Valittajat ovat näin ollen väärässä päätellessään ensimmäisen valitusperusteen sanamuodosta ilmenevin tavoin, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen harjoittama valvonta merkitsee sitä, että rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin olisi otettava
huomioon valittajille määrätyn sakon laskentapohjan määrittämiseksi. Tämä väite perustuu virheelliselle olettamalle.
Arvostelusta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti valittajien sille esittämät taloudelliset todisteet
huomioon vääristyneellä tavalla, ei ole väitetty, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tulkinnut talouskatsauksia
virheellisesti selvästi vastoin niiden sanamuotoa (ks. vastaavasti asia C-260/09 P, Activision Blizzard Germany v. komissio,
tuomio 10.2.2011, 57 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), vaan pikemminkin, että se teki ilmeisen arviointivirheen
näiden talouskatsausten sisällön osalta. Valittajat eivät missään tapauksessa ole yksilöineet täsmällisesti niitä mainittujen
talouskatsausten kohtia, joiden selkeän ja täsmällisen merkityksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi jättänyt ottamatta
huomioon. Tästä seuraa, että tämä väite on jätettävä tutkimatta.
Näistä seikoista seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.

Toinen valitusperuste, joka perustuu erinäisiin liikevaihdon huomioon ottamiseen liittyviin oikeudellisiin virheisiin
Asianosaisten lausumat
Toinen valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 85–94 kohtaa. Valitusperusteen kohteena ovat olennaisilta osin kyseisen
tuomion 90–94 kohta, joissa todetaan seuraavaa:
”90      Kantajat väittävät tältä osin yhtäältä, etteivät teollisuusputkien valmistajat voi vaikuttaa kuparin hintaan, koska se vahvistetaan
[London Metal Exchangessä], ja toisaalta, että teollisuusputkien ostajat itse päättävät, mihin hintaan metallia hankitaan.
Kantajat korostavat myös sitä, ettei metallin hinnanvaihteluilla ole minkäänlaista vaikutusta niiden liikevoittoon.
91      On kuitenkin todettava, ettei ole olemassa mitään pätevää syytä sille, että kyseisten markkinoiden liikevaihto laskettaisiin
siten, että tietyt tuotantokustannukset jätetään ottamatta huomioon. Kuten komissio on perustellusti todennut, kaikilla teollisuuden
aloilla on sellaisia lopputuotteeseen erottamattomasti liittyviä kustannuksia, joihin valmistaja ei voi vaikuttaa mutta jotka
kuitenkin merkitsevät olennaista valmistajan toimintaan vaikuttavaa tekijää ja joita ei näin ollen voida jättää ottamatta
huomioon vahvistettaessa sakon laskentapohjaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95,
T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v.
komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 5030 ja 5031 kohta). Se, että kuparin hinta muodostaa huomattavan osan teollisuusputkien
loppuhinnasta tai että hinnanvaihteluihin liittyvä vaara on kuparin kohdalla huomattavasti suurempi kuin muiden raaka-aineiden
kohdalla, ei horjuta kyseistä päätelmää.
92      Niiltä osin kuin on kyse kantajien sellaisista väitteistä, joilla pyritään osoittamaan, että sen sijaan, että tukeuduttaisiin
relevanttien markkinoiden liikevaihtoa koskevaan perusteeseen, olisi sakkojen ehkäisevä päämäärä ja yhdenvertaisen kohtelun
periaate huomioon ottaen tarkoituksenmukaisempaa vahvistaa sakkojen määrä asianomaisen alan tuottavuuden tai siihen liittyvän
lisäarvon perusteella, on todettava, ettei kyseisillä väitteillä ole merkitystä. Tältä osin on ensinnäkin todettava, että
rikkomisen vakavuus määritetään tukeutumalla moniin tekijöihin, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa (yhdistetyt asiat
T-101/05 ja T-111/05, BASF v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 65 kohta), koska pakollisesti huomioon otettavista
arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa ([em.] asia Dalmine v. komissio, tuomion 129 kohta),
joten komission eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on valita harkintavaltaansa käyttäen yhdenvertaisen kohtelun
periaatteesta ja asetuksesta N:o 17 seuraavien rajoitusten mukaisesti ne tekijät ja numeeriset tiedot, jotka se ottaa huomioon
pannessaan täytäntöön politiikkaa, jolla varmistetaan EY 81 artiklassa määrättyjen kieltojen noudattaminen.
93      Seuraavaksi on todettava, että on kiistatonta, että tietyn yrityksen tai tiettyjen markkinoiden liikevaihto on rikkomisen
vakavuuden arviointiperusteena väistämättä väljä ja epätäydellinen. Kyseisen perusteen avulla ei ole mahdollista erottaa toisistaan
sellaisia aloja, joilla syntyy runsaasti lisäarvoa, sellaisista aloista, joilla syntyy niukasti lisäarvoa, eikä kannattavia
yrityksiä vähemmän kannattavista yrityksistä. On kuitenkin todettava, että huolimatta liikevaihdon likimääräisestä luonteesta
niin yhteisön lainsäätäjä kuin komissio ja yhteisöjen tuomioistuinkin pitävät sitä nykyään kilpailuoikeuden osalta riittävänä
perusteena arvioitaessa asianomaisten yritysten kokoa ja taloudellista voimaa (ks. esim. [em.] yhdistetyt asiat Musique Diffusion
française ym. v. komissio, tuomion 121 kohta; asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ja yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004
annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 (EUVL L 24, s. 1) johdanto-osan 10 perustelukappale ja 14 ja 15 artikla).
94      Näin ollen on todettava, että komissio on perustellusti ottanut huomioon kuparin hinnan, kun se on määrittänyt kyseisten markkinoiden
kokoa.”
Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti yhteisön oikeutta ja esitti epäasianmukaiset
perustelut, kun se hyväksyi sen, että arvioidessaan niiden markkinoiden kokoa, joihin rikkominen vaikutti, komissio tukeutui
sakon vakavuustekijän määrittämiseksi markkina-arvoon, johon virheellisesti sisällytettiin kartellisoiduista markkinoista
erillisillä tuotantoketjun alkupään markkinoilla saadut myyntitulot siitä huolimatta, etteivät kartellin jäsenet olleet vertikaalisesti
integroituneet näillä alkupään markkinoilla.
Valittajat katsovat, että kuparinjalostusteollisuuteen liittyy erityispiirteitä. Ne esittävät erityisesti, että ostaja päättää
kuparimetallin ostoajankohdan London Metal Exchangessä ja täten määrittää sen hinnan. Vaikka putkien valmistaja veloittaa
tämän hinnan ostajalta jalostusmarginaaleineen, tämän seikan huomioon ottaminen yrityksen liikevaihdon laskemiseksi merkitsee
valittajien mukaan siitä, ettei huomioon oteta kyseisten markkinoiden todellista taloustilannetta, jolle on luonteenomaista
erityisesti se, että raaka-aineen kustannukset muodostavat merkittävän osan tuotteen kustannuksista ja kyseisen raaka-aineen
hinta vaihtelee huomattavasti. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi nämä tosiseikat paikkansapitäviksi.
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei todennut, että komission
olisi pitänyt ottaa huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja oma ratkaisukäytäntönsä, joiden mukaan
silloin, kun komissio määrittää sakon laskentapohjan ja/tai kun se soveltaa ylärajaa, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta,
sen on otettava huomioon kyseisten markkinoiden erityispiirteet.
Valittajat väittävät lisäksi, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei erottanut valittajia niistä muista yrityksistä,
joiden liikevaihtoon raaka-aineen hinta ei vaikuta yhtä merkittävästi kuin valittajien liikevaihtoon, se loukkasi syrjintäkiellon
periaatetta, jonka mukaan erilaisia tilanteita on kohdeltava keskenään eri tavalla.
Valittajat saattavat myös kyseenalaiseksi oikeuskäytännön, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tukeutui ja joka perustuu
komission harkintamarginaaliin. Valittajat väittävät, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkinut, olivatko arviointiperusteet,
joita komissio käytti kartellin vakavuuden määrittämisessä, merkityksellisiä ja asianmukaisia.
Komissio väittää, että nyt käsiteltävä valitusperuste on jätettävä tutkimatta, sillä valittajat vaativat unionin tuomioistuinta
esittämään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnista poikkeavan arvioinnin siitä, onko teollisuusputkien ala ainutlaatuinen
vai ei. Lisäksi komissio kiistää sen KME-konsernin esittämän tosiseikkoja koskevan kuvauksen paikkansapitävyyden, jonka mukaan
putkien tuottajat toimivat usein asiakkaan edustajana kuparinostossa, ja sen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi
lausunut tästä kysymyksestä.
Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli joka tapauksessa oikeassa todetessaan valituksenalaisen tuomion
91 kohdassa, että kaikilla teollisuuden aloilla on sellaisia lopputuotteeseen erottamattomasti liittyviä kustannuksia, joihin
valmistaja ei voi vaikuttaa mutta jotka kuitenkin merkitsevät olennaista valmistajan toimintaan vaikuttavaa tekijää ja joita
ei näin ollen voida jättää ottamatta huomioon vahvistettaessa sakon laskentapohjaa.
Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli oikeassa myös todetessaan valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa,
että huolimatta liikevaihdon likimääräisestä luonteesta niin yhteisön lainsäätäjä kuin komissio ja yhteisöjen tuomioistuinkin
pitävät sitä nykyään kilpailuoikeuden osalta riittävänä perusteena arvioitaessa asianomaisten yritysten kokoa ja taloudellista
voimaa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi on otettava huomioon monia seikkoja, joiden luonne
ja tärkeys vaihtelevat kyseessä olevan rikkomistyypin ja kyseiselle rikkomiselle tyypillisten olosuhteiden mukaan. Näitä tekijöitä
voi tapauksesta riippuen olla kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden volyymi ja arvo, yrityksen koko ja
taloudellinen valta ja siten myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla (ks. vastaavasti em. yhdistetyt
asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta).
Vaikka unionin tuomioistuin on katsonut, että sakon määrittämiseksi on mahdollista ottaa huomioon paitsi rikkomiseen syyllistyneen
yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa yrityksen kokoa ja sen taloudellista valtaa, myös se osa liikevaihdosta, joka
tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka on näin ollen omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta,
se on myös tunnustanut, että yrityksen kokonaisliikevaihto on ainoastaan likimääräinen ja epätäydellinen osoitus yrityksen
koosta (em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 121 kohta; asia C-185/95 P, Baustahlgewebe
v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 139 kohta; yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P
ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 243 kohta; asia C-397/03 P, Archer Daniels
Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I‑4429, 100 kohta ja asia C-510/06 P,
Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I‑1843, 74 kohta).
Unionin tuomioistuin on korostanut moneen otteeseen, ettei kummallekaan näistä liikevaihdoista pidä antaa sellaista merkitystä,
joka olisi suhteeton verrattuna muihin rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin (em. yhdistetyt asiat
Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 121 kohta; em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion
243 kohta; em. asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, 100 kohta
ja em. asia Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 19.3.2009, 74 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siten tehnyt oikeudellisia virheitä, kun se muistutti valituksenalaisen tuomion 93
kohdassa, että vaikka liikevaihto on rikkomisen vakavuuden arviointiperusteena väljä ja epätäydellinen, se on asianmukainen
peruste arvioitaessa asianomaisten yritysten kokoa ja taloudellista voimaa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei myöskään tehnyt oikeudellista virhettä, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 91
kohdassa, ettei ole mitään pätevää syytä, joka edellyttäisi, että merkityksellisten markkinoiden liikevaihto laskettaisiin
siten, että tietyt tuotantokustannukset jätetään ottamatta huomioon. Kuten julkisasiamies muistutti ratkaisuehdotuksensa 141
kohdassa, jos bruttoliikevaihto voitaisiin ottaa huomioon joissain tapauksissa mutta joissain toisissa taas ei, olisi määritettävä
jonkinlainen kynnysarvo, joka perustuisi nettoliikevaihdon ja bruttoliikevaihdon väliseen suhteeseen; tällaisen kynnysarvon
soveltaminen olisi erittäin vaikeaa ja johtaisi loputtomiin ja ratkaisemattomiin oikeusriitoihin ja syrjintää koskeviin väitteisiin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli valituksenalaisen tuomion asianmukaisesti ja tutki sen tehtäviensä mukaisesti.
Koska valittajat riitauttivat liikevaihdon käyttämisen kyseisten markkinoiden koon arvioinnissa, ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin hylkäsi siis valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa komission väitteen, jonka mukaan valittajille määrätyn sakon
laskentapohja ei olisi välttämättä ollut pienempi kuin 35 miljoonaa euroa, vaikka kuparin hinta olisi vähennetty markkinoiden
liikevaihdosta. Tämän jälkeen kyseinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 90 ja 91 kohdassa, toimiko komissio väärin
ottaessaan kuparin hinnan huomioon markkinoiden koon arvioinnissa.
Edellä todetusta seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin harjoitti valvontaa tehtäviensä mukaisesti, vastasi kanneperusteeseen,
johon valittajat vetosivat, eikä tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa, että komissio
otti perustellusti huomioon kuparin hinnan kyseisten markkinoiden koon määrittämiseksi.
Arvostelusta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tutkinut, olivatko arviointiperusteet, joita komissio
käytti kartellin vakavuuden määrittämisessä, merkityksellisiä ja asianmukaisia, on muistutettava, että kilpailualan päätöksestä
nostetussa kanteessa kantajan on esitettävä tältä osin perusteet eikä ole unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä tutkia
viran puolesta, millaisen painoarvon komissio on antanut seikoille, jotka se on ottanut huomioon sakon suuruutta määrittäessään.
Toinen valitusperuste on täten perusteeton.

Kolmas valitusperuste, joka perustuu erinäisiin rikkomisen keston huomioon ottamiseen liittyviin oikeudellisiin virheisiin
Asianosaisten lausumat
Valittajien mukaan niiden kolmas valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 100–105 kohtaa. Valittajat väittävät, että
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti yhteisön oikeutta ja esitti epäselvät, epäjohdonmukaiset ja puutteelliset
perustelut kyseiselle tuomiolle, kun se vahvisti riidanalaisen päätöksen sen osan, jossa komissio sovelsi virheellisesti suuntaviivoja
ja loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisuusperiaatetta, kun se korotti sakon laskentapohjaa rikkomisen keston
perusteella suurimmalla mahdollisella korotusprosentilla.
Valittajien mukaan suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdasta käy ilmi, että rikkomisen keston perusteella tehtävän sakkojen korottamisen
tarkoituksena on ”[määrätä tehokkaita] seuraamuksia rajoituksista, jotka ovat aiheuttaneet jatkuvia haitallisia vaikutuksia
kuluttajille”. Valittajat katsovat, että oikeuskäytännön mukaan rikkomisen keston ja kuluttajille aiheutuneen haitallisen
vaikutuksen välillä on lisäksi oltava yhteys. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan tutkinut,
antoiko komissio rikkomisen vakavuutta arvioidessaan asianmukaisen painoarvon sille, että kartelliin liittyvien toimintojen
intensiivisyys ja tehokkuus vaihtelivat kartellin keston kuluessa. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
oli siten väärässä arvioidessaan valituksenalaisen tuomion 104 kohdassa, ettei sakon laskentapohjan korottaminen 125 prosentilla
ollut selvästi suhteetonta.
Komissio katsoo, ettei unionin tuomioistuimella ole toimivaltaa korvata ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittamaa
sakon määrää koskevaa arviointia omalla arvioinnillaan. Valitusperuste on sen mukaan siis jätettävä tutkimatta.
Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on joka tapauksessa antanut selkeän ja johdonmukaisen selityksen arvioinnilleen,
jossa se vastasi kaikkiin niihin kanneperusteisiin, joihin KME-konserni vetosi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat riitauttavat kolmannella valitusperusteellaan sekä periaatteen, jonka mukaan sakon määrää on korotettava rikkomisen
keston huomioon ottamiseksi, että tämän periaatteen soveltamisesta johtuvan lopputuloksen omalta osaltaan eli kyseisen rikkomisen
perusteella määritetyn 35 miljoonan euron suuruisen sakon laskentapohjan korottamisen 125 prosentilla – josta jokainen 10
prosenttiyksikön korotus vastaa yhtä osallistumisvuotta – 12 vuotta ja 10 kuukautta jatkuneen kilpailusääntöjen rikkomisen
keston huomioon ottamiseksi. Sakon perusmäärä on siten 56,88 miljoonaa euroa.
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 162 kohdassa, tätä lopputulosta koskeva arvostelu perustuu virheelliselle
oletukselle siitä, että kyseinen korotus olisi ollut suuruudeltaan 125 prosenttia, sillä todellisuudessa se oli ainoastaan
62,51 prosenttia (56,88/35 = 1,6251).
Periaatteesta, jonka mukaan sakon määrää on korotettava rikkomisen keston huomioon ottamiseksi, on todettava, ettei ole tarpeen
osoittaa aineellisesti suoraa yhteyttä rikkomisen keston ja kilpailusäännöissä tarkoitettuihin yhteisön tavoitteisiin kohdistuvien
haitallisempien vaikutusten välillä.
Sopimuksen todellisia vaikutuksia ei näet tarvitse ottaa huomioon sovellettaessa EY 81 artiklan 1 kohtaa, jos on ilmeistä,
että sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 56/64 ja 58/64,
Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok., s. 429, Kok. Ep. I, s. 275). Näin on erityisesti silloin, kun sopimukset
sisältävät nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien sopimusten tavoin ilmeisiä kilpailun rajoituksia, kuten hintojen vahvistaminen
ja markkinoiden jakaminen. Jos sopimuksella vahvistetaan markkinatilanne sen tekemishetkellä, sopimuksen pitkä kesto voi jähmettää
markkinoiden rakenteita ja kannustaa siten kartelliin osallistuvia yrityksiä entistä vähemmän innovaatioon ja kehitystyöhön.
Vapaan kilpailun palauttaminen on sitä vaikeampaa ja hitaampaa mitä kauemmin kartelli itsessään on kestänyt.
Vaikka kartellin intensiivisyys ja tehokkuus vaihtelevat kartellin keston kuluessa, kyseisen kartellin olemassaolo jatkuu,
ja se jähmettää siten markkinoiden rakenteita entisestään.
Siitä tapauksesta, ettei sopimusta ole pantu lainkaan täytäntöön, on muistutettava, että suuntaviivojen 3 kohdan mukaan kilpailusääntöjen
vastaisten sopimusten tai toimintatapojen tosiasiallista soveltamatta jättämistä voidaan pitää lieventävä olosuhteena, jonka
perusteella sakon perusmäärää voidaan alentaa. Nyt käsiteltävässä asiassa näin ei kuitenkaan ole, koska valittajat eivät ole
kiistäneet kartellin täytäntöönpanoa omalta osaltaan vaan väittävät ainoastaan, että täytäntöönpanon intensiteetin vaihtelua
ja kartellin kuluttajiin kohdistuvaa todellista ja objektiivista vaikutusta ei otettu huomioon.
Kuluttajille tosiasiassa aiheutuneen vahingon määrittäminen voi olla vaikeaa, kun otetaan huomioon erityisesti valmistetun
tuotteen hinnanmuodostukseen vaikuttavien tekijöiden suuri määrä.
Joka tapauksessa yhteisön lainsäätäjä on maininnut kilpailusääntöjen rikkomisen keston seikkana, joka on otettava huomioon
sellaisenaan sakkojen määrää vahvistettaessa.
Kun otetaan huomioon nämä seikat, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toimi perustellusti, kun se hylkäsi valituksenalaisen
tuomion 105 kohdassa perusteettomana kanneperusteen, joka koski sakon määrän korottamista kartellin keston perusteella.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, ettei kolmas valitusperuste ole perusteltu.

Neljäs valitusperuste, joka perustuu erinäisiin valittajien yhteistyön huomioon ottamiseen liittyviin oikeudellisiin virheisiin
Asianosaisten lausumat
Valittajat toteavat, että niiden neljäs valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 123–134 kohtaa. Valittajien mukaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti yhteisön oikeutta, kun se vahvisti riidanalaisen päätöksen sen
osan, jossa komissio suuntaviivojen 3 kohdan kuudennen luetelmakohdan sekä oikeudenmukaisuuden periaatteen ja yhdenvertaisuusperiaatteen
vastaisesti jätti soveltamatta sakon alennusta valittajien hyväksi sillä perusteella, että ne olivat toimineet yhteistyössä
yhteistyötiedonannon soveltamisalan ulkopuolella.
Valittajien mukaan ainoastaan niille määrätyn sakon määrää olisi pitänyt alentaa sillä perusteella, että ne olivat toimittaneet
todisteet rikkomisen kestosta toisin kuin Outokumpu-konserni, joka oli toimittanut ainoastaan tietoja kartellin kokonaiskestosta.
Komissio väittää, että valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin KME-konserni vaatii unionin tuomioistuinta korvaamaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnin omalla arvioinnillaan.
Komissio katsoo lisäksi, että nyt käsiteltävä valitusperuste on perusteeton. Sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
antoi vastauksena kaikkiin KME-konsernin väitteisiin selkeän ja johdonmukaisen selityksen arvioinnilleen niistä tapauksista,
joissa osittainen sakkoimmuniteetti voidaan myöntää.
Komission mukaan Outokumpu-konsernin sakon määrää alennettiin sillä perusteella, että komissio pystyi tämän toimittamien tietojen
perusteella selvittämään asiaa ja tutkimaan todisteita. Komissio katsoo, että valittajat ainoastaan helpottivat sen tehtävää
toimittamalla todisteita. Toisin kuin valittajat väittävät valituksessaan, niille ei myöskään olisi voitu myöntää osittaista
sakkoimmuniteettia sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon
mukaisesti, koska tällainen immuniteetti koskee ainoastaan ”todisteita komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista”,
joihin kartellin kokonaiskesto ei kuulunut.
Lopuksi komissio toteaa, että osittaisen sakkoimmuniteetin soveltaminen valittajien esittämässä tapauksessa olisi vastoin
yhteistyötiedonannon D kohtaa, jonka mukaan yritykselle määrätyn sakon määrää voidaan alentaa, jos tämä toimittaa komissiolle
tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomisen todistamisessa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että yhteistyötiedonannon mukaan yritykselle jätetään määräämättä sakko tai sille määrätyn sakon määrää
alennetaan huomattavasti ainoastaan siinä tapauksessa, että tämä toimittaa ensimmäisenä komissiolle ratkaisevia todisteita,
jotka auttavat kartellin olemassaolon todistamisessa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli valituksenalaisen tuomion 144 ja 145 kohdassa valittajien ja Outokumpu-konsernin
yhteistyön olosuhteita. Kyse on kuitenkin tosiseikkoja koskevista huomioista ja arvioinneista, joita unionin tuomioistuimen
ei kuulu tutkia muutoksenhaun yhteydessä.
Kun otetaan huomioon toteamus, jonka mukaan valittajien yhteistyö komission kanssa ajoittui Outokumpu-konsernin yhteistyötä
myöhempään ajankohtaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toimi perustellusti, kun se valituksenalaisen tuomion 147 kohdassa
totesi, etteivät valittajat ja Outokumpu-konserni olleet toisiinsa verrattavissa tilanteissa eikä valittajia siten syrjitty.
Valittajat eivät täsmennä, millä tavoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin niiden mukaan teki oikeudellisen virheen valituksenalaisen
tuomion 130 ja 131 kohdassa esittämässään päättelyssä, eivätkä erityisesti selitä, miten jo komission tiedossa olevien todisteiden
toimittaminen oikeuttaisi lieventävänä olosuhteena sakkojen määrän alentamiseen suuremmalla syyllä kuin uusien tietojen toimittaminen
komissiolle tätä aikaisempana ajankohtana. Tästä seuraa, että kolmas väite on liian epätäsmällinen ja se on siten jätettävä
tutkimatta.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että neljäs valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja se on osittain perusteeton.

Viides valitusperuste, joka perustuu tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamiseen
Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin oikeutta ja loukkasi valittajien
perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa täysimääräisesti ja tehokkaasti, kun se ei tutkinut perusteellisesti
ja tarkasti niiden väitteitä ja kun se tukeutui liiallisesti ja kohtuuttomasti komission harkintavaltaan.
Valittajat väittävät, että komission harkintamarginaalia ja tuomioistuimen pidättyväisyyttä koskevaa periaatetta ei nykyään
pitäisi enää soveltaa, koska unionin oikeudelle on nykyään luonteenomaista se, että komission määräämät sakot ovat määrältään
erittäin suuria, mihin usein viitataan osoituksena unionin kilpailuoikeuden muuttumisesta tosiasiallisesti luonteeltaan rikosoikeudelliseksi.
Sitä paitsi EY 81 artiklan 3 kohdassa määrätyn poikkeuksen suora sovellettavuus, joka otettiin käyttöön asetuksella N:o 1/2003
ja jolla korvattiin tätä edeltänyt lupajärjestelmä, jo määritelmänsä mukaan poistaa komissiolta kaiken harkintamarginaalin
kilpailusääntöjen soveltamisessa ja edellyttää siis erittäin vähäistä pidättyvyyttä tuomioistuimilta, jotka valvovat komission
suorittamaa kilpailusääntöjen soveltamista yksittäistapauksissa.
Valittajat väittävät lisäksi, ettei komission harkintamarginaalia voida perustella sillä, että se on väitetysti pätevämpi
tutkimaan monitahoisia tosiseikkoja tai taloudellisia kysymyksiä. Valittajat toteavat tästä, että niin unionin tuomioistuin
kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinkin ovat harjoittaneet tyydyttävästi erityisen tiukkaa tuomioistuinvalvontaa monitahoisissa
tapauksissa.
Valittajat esittävät myös, että kun otetaan huomioon se, että EY 229 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimelle annetaan täysi harkintavalta, kyseisen tuomioistuimen ei pitäisi tunnustaa komissiolle harkintamarginaalia
sakon määrän eikä myöskään komission sen laskennassa käyttämän menetelmän asianmukaisuuden ja oikeasuhteisuuden osalta. Valittajien
mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava, miten komissio arvioi lainvastaisen menettelyn vakavuutta ja
kestoa kussakin tapauksessa, ja se voi siis korvata komission arvioinnin omalla arvioinnillaan poistamalla sakon tai alentamalla
tai korottamalla sen määrää.
Valittajat muistuttavat myös, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, ettei hallinto-oikeuden täytäntöönpano hallinnollisilla
päätöksillä ja sakoilla sinällään ole vastoin ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen, joka
on allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950 (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), 6 artiklan 1 kappaletta. Hallinto-oikeuden
täytäntöönpanossa on kuitenkin noudatettava riittävän tiukkoja menettelyllisiä takeita, ja siihen on sovellettava tehokkaiden
oikeussuojakeinojen järjestelmää, johon sisältyy täysi harkintavalta hallinnollisten päätösten tuomioistuinvalvonnassa. Oikeus
”tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa” on kirjattu myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja)
47 artiklaan.
Komissio väittää ensinnäkin, että viides valitusperuste on liian yleisluonteinen ja epätäsmällinen, jotta unionin tuomioistuin
voisi tutkia sen. Komissio toteaa, ettei KME-konserni riitauta komission päätöksiin kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan perusrakennetta
eikä esitä mitään sellaisia seikkoja, jotka selittäisivät, miltä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viittaukset
komission harkintavaltaan osoittaisivat, ettei kyseinen tuomioistuin tutkinut asianmukaisesti riidanalaisen päätöksen sisällön
lainmukaisuutta KME-konsernin toisen, kolmannen ja neljännen kanneperusteen perusteella.
Lopuksi komissio katsoo, että KME-konserni ainoastaan viittaa ”syytteisiin” ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1
kappaleeseen muttei tarkastele niitä päätelmiä, joita näiden perusteella olisi tehtävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Viidennellä valitusperusteellaan valittajat riitauttavat sekä sen, miten komission laaja harkintavalta oli ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen mukaan otettava huomioon, että sen tavan, jolla kyseinen tuomioistuin tosiasiallisesti tutki riidanalaisen
päätöksen. Valittajat vetoavat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaan ja perusoikeuskirjaan esittämättä kuitenkaan täsmällisesti,
riitauttavatko ne tältä osin tuomioistuinvalvontaa koskevat periaatteet vai sen tavan, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
nyt käsiteltävässä asiassa harjoitti mainittua valvontaa.
Tehokkaan oikeussuojan periaate on eräs unionin oikeuden yleisperiaatteista, ja se on nykyisin ilmaistu perusoikeuskirjan
47 artiklassa (ks. asia C-279/09, DEB, tuomio 22.12.2010, 30 ja 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; asia
C-457/09, Chartry, määräys 1.3.2011, 25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia C-69/10, Samba Diouf, tuomio
28.7.2011, 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toimielinten päätösten tuomioistuinvalvonnasta määrätään perussopimuksissa. Laillisuusvalvonnan, josta määrätään nykyisin
SEUT 263 artiklassa, lisäksi asetuksissa säädettyjen seuraamusten osalta on määrätty täyden harkintavallan valvonnasta.
Laillisuusvalvonnasta unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka komissiolla on harkintavaltaa taloudellisissa asioissa
aloilla, joilla on tehtävä monitahoisia taloudellisia arviointeja, se ei tarkoita sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen
on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin yleisen tuomioistuimen on
paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös
tarkistettava, ovatko nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen
arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. asia C-12/03 P, komissio v. Tetra
Laval, tuomio 15.2.2005, Kok., s. I‑987, 39 kohta ja asia C-525/04 P, Espanja v. Lenzing, tuomio 22.11.2007, Kok., s. I‑9947,
56 ja 57 kohta).
Kilpailusääntöjen rikkomisesta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että sakon suuruutta
määritettäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.
Oikeuskäytännössä on todettu, että sakkojen suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen kesto
ja kaikki muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen
käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistetun menettelytavan luomisessa, hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista,
yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu Euroopan
yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle (ks. em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 129 kohta;
em. yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 242 kohta ja asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio,
tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 96 kohta).
Lisäksi oikeuskäytännössä on todettu, että huomioon on otettava objektiivisia tekijöitä, kuten kilpailunvastaisten menettelytapojen
sisältö ja kesto, niiden lukumäärä ja intensiteetti, asianomaisten markkinoiden laajuus ja valtion talouselämän perusteille
aiheutunut vahinko. Selvityksessä on otettava huomioon myös vastuussa olevien yritysten suhteellinen merkitys ja markkinaosuus
sekä mahdollinen kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P,
C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 91 kohta).
Näiden seikkojen suuri määrä edellyttää komissiolta sitä, että se tutkii kilpailusääntöjen rikkomisen olosuhteet perin pohjin.
Avoimuuden varmistamiseksi komissio antoi suuntaviivat, joissa se tarkentaa, millä tavalla se ottaa kilpailusääntöjen rikkomisen
kunkin olosuhteen huomioon ja mitä seurauksia niistä voi olla sakon määrän kannalta.
Suuntaviivoissa – joissa oikeuskäytännön mukaan vahvistetaan käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja
joista komissio voi poiketa yksittäistapauksessa vain, jos se perustelee kyseisen poikkeamisen syillä, jotka ovat sopusoinnussa
yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa (em. asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio,
tuomio 18.5.2006, 91 kohta) – ainoastaan kuvataan komission kilpailusääntöjen rikkomisen tutkinnassa käyttämä menetelmä ja
arviointiperusteet, jotka se sitoutuu ottamaan huomioon sakon määrän vahvistamiseksi.
On syytä muistuttaa unionin toimielinten toimia koskevasta perusteluvelvollisuudesta. Tällä velvollisuudella on erityisen
suuri merkitys nyt käsiteltävässä asiassa. Komission on perusteltava päätöksensä ja erityisesti selitettävä huomioon ottamistaan
seikoista tekemänsä punninnat ja arvioinnit (ks. vastaavasti em. asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 87 kohta).
Tuomioistuimen on varmistettava viran puolesta, että päätöksessä on esitetty perustelut.
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava sille kuuluvaa laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka
kantaja on esittänyt niiden kanneperusteiden tueksi. Tässä laillisuusvalvonnassa unionin yleinen tuomioistuin ei voi tukeutua
komission harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettava huomioon sovellettaessa suuntaviivoissa
mainittuja arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, ettei mainittu tuomioistuin harjoita oikeudellisia
seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa.
Laillisuusvalvontaa täydentää täysi harkintavalta, joka on annettu unionin tuomioistuimille asetuksen N:o 17 17 artiklalla
ja nyttemmin asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti. Tämän harkintavallan nojalla unionin yleinen
tuomioistuin voi täten paitsi pelkästään tutkia seuraamuksen laillisuuden myös korvata komission arvioinnin omallaan ja siten
poistaa määrätyn sakon taikka uhkasakon tai alentaa tai korottaa sen määrää (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-238/99 P,
C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio
15.10.2002, Kok., s. I-8375, 692 kohta).
On kuitenkin korostettava, ettei täyden harkintavallan käyttö vastaa viran puolesta suoritettavaa valvontaa, ja muistutettava,
että menettely unionin tuomioistuimissa on kontradiktorista. Lukuun ottamatta oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvia
perusteita – kuten riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttuminen –, jotka unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen
on tutkittava viran puolesta, kantajan on esitettävä kyseistä päätöstä koskevat kanneperusteet ja todisteet niiden tueksi.
Tämä menettelyä koskeva edellytys ei ole ristiriidassa sen säännön kanssa, jonka mukaan silloin, kun kysymys on kilpailusääntöjen
rikkomista koskevasta oikeudenkäynnistä, komission on esitettävä selvitys niistä rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi,
ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkit täyttävistä tosiseikoista. Kantajan puolestaan
on oikeudenkäynneissä yksilöitävä ne riidanalaisen päätöksen osat, jotka se riitauttaa, muotoiltava tätä koskevat väitteet
ja esitettävä todisteet, joita voidaan pitää painavina osoituksina siitä, että sen väitteet ovat perusteltuja.
Perussopimuksissa määrätty valvonta merkitsee siis sitä, että unionin yleinen tuomioistuin harjoittaa sekä oikeudellisiin
seikkoihin että tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa ja että sillä on toimivalta arvioida todisteita, kumota riidanalainen
päätös tai muuttaa sakkojen määrää. SEUT 263 artiklassa määrätty laillisuusvalvonta, jota täydentää asetuksen N:o 1/2003 31
artiklassa säädetty sakon määrää koskeva täysi harkintavalta, ei siis ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun
tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa.
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on perusteeton siltä osin kuin se koskee tuomioistuinvalvontaa koskevia sääntöjä
suhteessa tehokkaan oikeussuojan periaatteeseen.
Siltä osin kuin nyt käsiteltävä valitusperuste koskee sitä tapaa, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin harjoitti riidanalaiseen
päätökseen kohdistunutta valvontaansa, tämä valitusperuste samastuu toiseen, kolmanteen ja neljänteen valitusperusteeseen,
jotka unionin tuomioistuin on jo tutkinut.
Tästä on todettava, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi useaan otteeseen – muun muassa valituksenalaisen
tuomion 35–37, 92, 103, 115, 118, 129 ja 141 kohdassa – komission ”harkintavaltaan”, ”huomattavaan harkintavaltaan” tai ”laajaan
harkintavaltaan”, tällaiset maininnat eivät estäneet sitä harjoittamasta velvollisuutensa mukaisesti täysimääräistä ja kokonaisvaltaista
valvontaa sekä oikeuskysymysten että tosiseikkoja koskevien kysymysten osalta.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, ettei viides valitusperuste ole perusteltu.
Täten ainuttakaan valitusperustetta, johon KME-konserni on vedonnut, ei voida hyväksyä, ja valitus on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla
valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja koska KME-konserni on hävinnyt asian, KME-konserni on velvoitettava
korvaamaan tässä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
KME Germany AG, KME France SAS ja KME Italy SpA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.