CELEX: 62008TJ0208
Kilpailu
Kartellit
Kansainvälisten muuttopalvelujen markkinat Belgiassa
Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan
Hintojen vahvistaminen
Markkinoiden jakaminen
Tarjouskilpailujen vääristäminen
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Yrityksen käsite
Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen saattaminen
Sakot
Sakkojen määrän laskennasta vuonna 2006 annetut suuntaviivat
Vakavuus
Kesto

Tosiseikat
1.
Riidan kohde
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 11.3.2008 tehdyssä komission päätöksessä K(2008) 926
lopullinen (asia COMP/38.543 – Kansainväliset muuttopalvelut) (jäljempänä päätös), josta on julkaistu 11.8.2009 tiivistelmä
Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 188, s. 16), todetaan, että Gosselin Group NV on osallistunut Belgiassa kansainvälisten
muuttopalvelujen markkinoilla muodostettuun kartelliin, joka koskee hintojen suoraa ja välillistä vahvistamista, markkinoiden
jakamista ja tarjousten jättämismenettelyn manipulointia. Euroopan komissio toteaa kartellin toimineen lähes 19 vuoden ajan
(lokakuusta 1984 syyskuuhun 2003). Sen jäsenet olivat vahvistaneet hintoja, antaneet fiktiivisiä hinta-arvioita (ns. peitetarjouksia)
asiakkaille ja maksaneet toisilleen korvauksia hylätyistä tarjouksista korvausjärjestelmän avulla (jäljempänä provisiot).
2.
Kantajat
Asian T‑208/08 kantaja Gosselin Group (jäljempänä Gosselin) perustettiin vuonna 1983, ja se on toiminut tällä toiminimellä
20.12.2007 alkaen. Gosselinin osakkeista 92 prosenttia omistaa asian T‑209/08 kantaja Stichting Administratiekantoor Portielje
(jäljempänä Portielje) ja 8 prosenttia Vivet en Gosselin NV. Viimeksi mainitun yhtiön osakkeista 99,87 prosenttia omistaa
Portielje, joka on taloudellista toimintaa harjoittamaton säätiö ja jossa perheyhtiön osakkaat pyrkivät varmistamaan yhdenmukaisen
hallinnoinnin.
Gosselinin konsolidoitu kokonaisliikevaihto oli 30.6.2006 päättyneenä tilikautena 143 639 000 euroa ja Portieljen konsolidoitu
kokonaisliikevaihto 0 euroa.
3.
Hallinnollinen menettely
Päätöksen mukaan komissio aloitti menettelyn omasta aloitteestaan, sillä sen käytettävissä olleiden tietojen mukaan tietyt
kansainvälisten muuttopalvelujen alalla toimivat belgialaiset yhtiöt osallistuivat sopimuksiin, jotka saattoivat kuulua EY
81 artiklassa tarkoitetun kiellon piiriin.
Siten Allied Arthur Pierre NV:n, Interdean NV:n, Transworld International NV:n ja Zieglerin tiloissa tehtiin syyskuussa 2003
yllätystarkastuksia 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 81] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
(EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohdan nojalla. Näiden tarkastusten seurauksena Allied Arthur Pierre teki hakemuksen
sakkoimmuniteetin saamiseksi tai sakon lieventämiseksi sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa
asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3) perusteella. Allied Arthur Pierre myönsi osallistuneensa provisio-
ja peitetarjoussopimuksiin, luetteli mukana olleet kilpailijat, muun muassa komission virkamiehille aikaisemmin tuntemattoman
kilpailijan, ja toimitti suullisia lausumiaan tukevia asiakirjoja.
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY)
N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 18 artiklan mukaisesti kilpailunvastaisissa sopimuksissa mukana oleville yrityksille, kilpailijoille
sekä ammatilliselle järjestölle osoitettiin useita kirjallisia tietojensaantipyyntöjä. Väitetiedoksianto hyväksyttiin ja annettiin
tiedoksi 18.10.2006 useille yhtiöille. Kaikki, joille se oli osoitettu, vastasivat siihen. Heidän edustajansa Amertranseuro
International Holdings Ltd:n, Stichting Administratiekantoor Portieljen, Team Relocations Ltd:n ja Trans Euro Ltd:n edustajia
lukuun ottamatta vetosivat oikeuteensa saada tutustua komission asiakirja-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin, joihin oli
mahdollisuus tutustua ainoastaan komission tiloissa. Heille annettiin oikeus tutustua näihin asiakirjoihin 6.11. ja 29.11.2006
välisenä aikana. Kuulemistilaisuus pidettiin 22.3.2007.
Komissio teki 11.3.2008 päätöksen.
4.
Päätös
Komissio väittää, että päätöksen adressaatit, joihin kantajat kuuluvat, ovat osallistuneet kansainvälisten muuttopalvelujen
alan kartelliin Belgiassa tai niiden katsotaan olevan siitä vastuussa. Kartellin osallistujat ovat komission mukaan vahvistaneet
hintoja, jakaneet asiakkaita ja manipuloineet antamiaan tarjouksia ainakin vuosina 1984–2003. Tästä syystä ne ovat syyllistyneet
yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun EY 81 artiklan rikkomiseen.
Komission mukaan nämä palvelut kattavat sekä luonnollisten henkilöiden, jotka ovat yksityishenkilöitä taikka yritysten tai
julkisten laitosten työntekijöitä, tavaroiden muutot että yritysten tai julkisten laitosten tavaroiden muutot. Näissä muutoissa
Belgia on lähtö- tai kohdepaikkana. Kun otetaan lisäksi huomioon, että kaikki kyseiset kansainvälisiä muuttopalveluja tarjoavat
yritykset ovat sijoittautuneet Belgiaan ja että kartelli toimii Belgiassa, komissio katsoo Belgian olleen kartellin maantieteellisenä
keskuksena.
Kartellin osallistujien yhteenlaskettu liikevaihto kansainvälisistä muuttopalveluista Belgiassa oli komission arvion mukaan
41 miljoonaa euroa vuonna 2002. Koska se arvioi alan liikevaihdon suuruudeksi noin 83 miljoonaa euroa, kartellissa mukana
olleiden yritysten yhteenlasketuksi markkinaosuudeksi vahvistettiin noin 50 prosenttia.
Komissio toteaa, että kartellin tarkoituksena oli erityisesti vahvistaa ja pitää voimassa korkeita hintoja ja jakaa markkinat
samanaikaisesti tai peräkkäin usein eri tavoin: hintasopimuksin, sopimuksin markkinoiden jakamisesta turvautumalla fiktiivisten
hinta-arvioiden (peitetarjousten) järjestelmään ja sopimuksin korvausjärjestelmästä tarjousten hylkäämisen tai tarjouksista
pidättäytymisen tapauksissa (provisiot).
Komissio katsoo, että vuoden 1984 ja 1990-luvun alun välillä kartelli toimi erityisesti hintojen vahvistamista koskevien kirjallisten
sopimusten perusteella. Samanaikaisesti otettiin käyttöön provisiot ja peitetarjoukset. Provisiot piilotettiin lopulliseen
hintaan, joka tuli kuluttajan maksettavaksi ilman, että tämä olisi saanut vastaavaa suoritusta. Kyseessä oli rahasumma, joka
kansainvälistä muuttoa koskevan sopimuksen saaneen muuttoyhtiön oli maksettava kilpailijoille, jotka eivät olleet saaneet
sopimusta, riippumatta siitä, olivatko nämä kilpailijat myös esittäneet tarjouksen vai pidättyneet tarjouksen tekemisestä.
Kyseessä oli siis eräänlainen korvaus niille muuttoyhtiöille, jotka eivät olleet saaneet sopimusta. Kartellin jäsenet laskuttivat
toisiltaan provisiot hylätyistä tarjouksista tai tarjouksista, joiden tekemisestä ne olivat pidättyneet, vetoamalla fiktiivisiin
palveluihin, ja näiden provisioiden summa laskutettiin asiakkailta. Komissio väittää, että tätä käytäntöä on pidettävä Belgian
kansainvälisten muuttopalvelujen välillisenä hintojen vahvistamisena.
Kartellin jäsenet tekivät lisäksi yhteistyötä esittääkseen peitetarjouksia, jotka saivat asiakkaat eli muuton maksavat työnantajat
virheellisesti uskomaan, että he voivat tehdä valintansa kilpailuun perustuvien kriteerien mukaisesti. Peitetarjous on keinotekoinen
tarjous, jonka asiakas tai muuttava henkilö saa muuttoyhtiöltä, jolla ei ole aikomusta suorittaa muuttoa. Peitetarjouksen
toimittamisella muuttoyhtiö, joka haluaa saada sopimuksen (jäljempänä saajayhtiö), toimii siten, että laitos tai yritys saa
useita tarjouksia joko suoraan tai välillisesti sen henkilön välityksellä, joka aikoo muuttaa. Tässä tarkoituksessa saajayhtiö
ilmoittaa kilpailijoilleen hinnan, vakuutettavan määrän ja varastointikulut, jotka niiden pitäisi tästä palvelusta laskuttaa.
Tämä hinta, joka on korkeampi kuin saajayhtiön esittämä hinta, ilmoitetaan tämän jälkeen peitetarjouksissa. Komissio katsoo,
että koska työnantaja valitsee yleensä alhaisimman hinnan tarjoavan muuttoyhtiön, saman kansainvälisen muuton tarjouskilpailuun
osallistuneet yhtiöt tiesivät lähtökohtaisesti etukäteen, mikä niistä voisi saada tämän muuttosopimuksen.
Lisäksi komissio tuo esille, että saajayhtiön pyytämä hinta saattoi olla korkeampi kuin se muutoin olisi ollut, koska muut
saman muuton tarjouskilpailuun osallistuneet yhtiöt antoivat peitetarjouksia, joissa oli saajayhtiön ilmoittama hinta. Esimerkkinä
komissio mainitsee päätöksen 233 perustelukappaleessa 11.7.1997 päivätyn Allied Arthur Pierren sisäisen sähköpostin, jossa
todetaan seuraavaa: ”asiakas on pyytänyt kahta [peitetarjousta], joten voimme pyytää korkeaa hintaa.” Näin ollen komissio
väittää, että peitetarjousten esittäminen asiakkaille merkitsi tarjousten jättämismenettelyn manipulointia siten, että kaikissa
tarjouksissa mainitut hinnat olivat tarkoituksella saajayhtiön hintaa korkeammat ja joka tapauksessa korkeammat kuin ne olisivat
olleet kilpailutilanteessa.
Komissio väittää, että näistä järjestelyistä oli sovittu vuoteen 2003 asti. Sen mukaan näiden monimutkaisten toimien yhteisenä
tarkoituksena oli hintojen vahvistaminen, markkinoiden jakaminen ja siten kilpailun vääristäminen.
Johtopäätöksenään komissio antoi päätöksen päätösosan, jonka 1 artikla kuuluu seuraavasti:
”Seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa vahvistamalla kansainvälisten muuttojen hintoja Belgiassa suoraan
ja välillisesti, jakamalla osan markkinoista ja manipuloimalla tarjousten jättämismenettelyä seuraavassa ilmoitettuina aikoina:
– –
c)      [Gosselin] 31. tammikuuta 1992–18. syyskuuta 2002; – – yrityksen [Portielje] kanssa 1. tammikuuta 2002–18. syyskuuta 2002,
– –”
Näin ollen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa komissio määräsi Gosselinille 4,5 miljoonan euron sakon, josta Portielje on
yhteisvastuussa 370 000 euron osalta.
Sakkojen määrän laskemiseksi komissio sovelsi päätöksessä laskentamenetelmää, joka on esitetty sen asetuksen N:o 1/2003 23
artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta antamissa suuntaviivoissa (EUVL 2006, C 210, s. 2;
jäljempänä vuoden 2006 suuntaviivat).
Komissio teki 24.7.2009 päätöksen K(2009) 5810 lopullinen, jolla päätöstä muutettiin Gosselinille ja Portieljelle määrätyn
sakon perusmäärän laskemisessa huomioon otettavan myynnin arvon osalta. Näin ollen Gosselinille määrättyä sakkoa alennettiin
3,28 miljoonaan euroon, josta Portielje on yhteisvastuussa 270 000 euron osalta.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat nyt käsiteltävät kanteet unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.6.2008 toimittamillaan kannekirjelmillä.
Asiat T‑208/08 ja T‑209/08 yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomiota varten unionin yleisen tuomioistuimen kahdeksannen
jaoston puheenjohtajan 5.3.2010 antamalla määräyksellä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn
ja esittää asianosaisille tiettyjä kysymyksiä. Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin
kysymyksiin kuultiin 29.4.2010 pidetyssä istunnossa.
Asiassa T-208/08 Gosselin vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa päätöksen siihen kohdistuvilta osin
–        toissijaisesti kumoaa päätöksen 1 artiklan siihen kohdistuvilta osin sikäli kuin siinä katsotaan sen osallistuneen jatkettuun
kilpailusääntöjen rikkomiseen 31.1.1992–18.9.2002 ja alentaa 2 artiklassa määrätyn sakon määrää siihen kohdistuvilta osin
näin mukautetun keston mukaisesti
–        tai ainakin kumoaa päätöksen 2 artiklan e alakohdan siihen kohdistuvilta osin ja alentaa siten 2 artiklassa määrätyn sakon
määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Asiassa T‑209/08 Portielje vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa päätöksen sitä koskevilta osin
–        toissijaisesti kumoaa päätöksen 2 artiklan e alakohdan sitä koskevilta osin ja alentaa siten 2 artiklassa määrätyn sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii asioissa T‑208/08 ja T‑209/08, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteet
–        määrää, että kantajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja lisäksi tarvittaessa velvoittaa ne korvaamaan kohtuullisen
osan komission oikeudenkäyntikuluista.

Oikeudellinen arviointi
Gosselin esittää kolme kanneperustetta päätöksen kumoamiseksi ja sakon kumoamiseksi tai alentamiseksi. Portielje, jonka komissio
on nimennyt Gosselinin emoyhtiöksi, esittää kaksi lisäperustetta, joka koskevat yrityksen käsitettä ja Gosselinin toteuttamasta
kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista. Muilta osin Portieljen esittämät kanneperusteet ovat samoja kuin Gosselinin
esittämät kanneperusteet.
Kolmatta, neljättä ja viidettä kanneperustetta koskevana alustavana toteamuksena Portielje tuo esille, että toimet, jotka
voisivat merkitä kilpailuoikeuden rikkomista, on toteuttanut yksinomaan Gosselin ja että se itse voi olla vastuussa ainoastaan,
jos Gosselinin voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailuoikeuden perusteella.
1.
Portieljen ensimmäinen ja toinen kanneperuste, jotka koskevat EY 81 artiklan rikkomista
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Portielje vetoaa siihen, ettei se ole yhteisön kilpailuoikeudessa tarkoitettu yritys. Toisessa
kanneperusteessaan se väittää, ettei sen voida katsoa olevan yhteisvastuussa Gosselinin toteuttamista toimista.

Asianosaisten lausumat
Portieljen lausumat
Portielje väittää, ettei se ole yhteisön kilpailuoikeudessa tarkoitettu yritys, koska se ei harjoita taloudellista toimintaa.
Se esittää tältä osin, ettei se toimi yksilläkään tavaroiden tai palvelujen markkinoilla ja että sillä on pelkästään hallinnoitavana
osakkeita, jotka olivat aikaisemmin perheyhtiön osakkaiden itsensä hallussa. Näitä osakkeita ei voida tuoda millekään markkinoille
kaupankäyntiä varten, eikä Portieljellä ole myöskään mitään aikomusta hallinnoida kolmansien osakkeita. Näin ollen Portielje-säätiö
(”stichting”) ei maksa yhtiö- tai liikevaihtoveroa Alankomaissa. Tästä seuraa Portieljen mukaan, ettei sen ja Gosselinin välillä
ole emo- ja tytäryhtiön välistä suhdetta.
Vastauskirjelmässään Portielje toteaa, että tämä kanneperuste on täysin erillinen suhteessa sen toiseen kanneperusteeseen,
joka koskee Portieljen joutumista vastuuseen Gosselinin toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Tästä toisesta kysymyksestä Portielje väittää, että emoyhtiön saattaminen vastuuseen tytäryhtiönsä toiminnasta edellyttää
aina sitä, että emoyhtiön näytetään todella käyttäneen määräämisvaltaansa. Se ei kuitenkaan ole käyttänyt lainkaan ratkaisevaa
vaikutusvaltaa Gosselinin liiketoimintapolitiikkaan tai strategiseen toimintaan. Se toteaa ensinnäkin, että sen hallitus (bestuur)
kokoontui ensimmäisen kerran 5.11.2004 eli paljon kilpailusääntöjen rikkomisen lakkaamisen jälkeen. Koska sen hallitus ei
ole kokoontunut kyseisen ajanjakson kuluessa, on käytännössä mahdotonta, että Portielje olisi käyttänyt vaikutusvaltaa Gosseliniin.
Toiseksi Portielje toteaa, että sen ainoa toiminta muodostuu kyseisiin osakkeisiin perustuvien äänioikeuksien käyttämisestä
Gosselinin osakkeenomistajien yhtiökokouksessa. Portieljen ainoa (välillinen) mahdollisuus vaikuttaa Gosselinin politiikkaan
olisi siis ollut käyttää näitä äänioikeuksia tämän yhtiön yhtiökokouksessa.  On kuitenkin selvää, että tarkasteltavana ajanjaksona
(1.1.–18.9.2002) ei ole pidetty yhtään Gosselinin osakkeenomistajien yhtiökokousta. Kolmanneksi Portielje toteaa, ettei sillä
ole ollut mitään vaikutusvaltaa Gosselinin hallituksen kokoonpanoon kyseisenä ajanjaksona. Gosselinin hallituksen jäsenet
ovat olleet hallituksessa jo ennen kuin Portielje sai Gosselinin osakkeet hallinnoitavikseen.
Tämän vuoksi Portielje katsoo, että vaikka komission oletettaisiin voivan vedota oikeuskäytäntöön perustuvaan olettamaan,
joka koskee omistamista kokonaisuudessaan (asia T‑354/94, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok.,
s. II‑2111, 79 kohta), nämä toteen näytetyt tiedot kumoaisivat kyseisen olettaman.
Vastauskirjelmässään se lisää, että Portieljen ja Gosselinin hallitukset muodostuvat vain osittain samoista jäsenistä. Portieljen
hallituksen muodostavista kuudesta jäsenestä vain puolet on istunut myös Gosselinin hallituksessa. Lisäksi Portielje on toiminut
sääntöjensä mukaisesti, sillä vuoden 2002 toimintakertomus on laadittu kirjallisesti.
Komission lausumat
Komissio selittää, että syy, jonka vuoksi se katsoo Portieljen olevan yhteisvastuussa Gosselinin toimista, liittyy näiden
kahden yksikön välisiin elimellisiin ja toiminnallisiin yhteyksiin. Se ei kuitenkaan ole pitänyt Portieljeä itsessään yrityksenä
vaan pikemminkin kilpailusääntöjä rikkoneen yrityksen muodostavana osana. Näiden kahden yksikön muodollinen erillään pitäminen
siitä syystä, että ne ovat eri oikeushenkilöitä, ei voi estää sitä, että kilpailusääntöjä sovellettaessa niiden katsotaan
toimivan markkinoilla yhtenäisesti.
Komissio huomauttaa, että se on perustanut Portieljen yhteisvastuun lähinnä todistusolettamaan, joka on johdettu sillä perusteella,
että tämä yksikkö omistaa Gosselinin lähes kokonaisuudessaan. Portieljen väite, jonka mukaan sen hallitus kokoontui ensimmäisen
kerran vasta 5.11.2004 eli kilpailusääntöjen rikkomisen päätyttyä, olisi sen omien sääntöjen vastainen. Tämä seikka ei sitä
paitsi merkitsisi sitä, että Portielje ei ole käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Gosselinin liiketoimintapolitiikkaan tai
strategiseen toimintaan. Sillä on ollut mahdollisuus jopa ilman hallituksensa kokouksia käyttää suoraa vaikutusvaltaa tähän
politiikkaan, sillä sen kolme tärkeintä hallituksen jäsentä olivat samaan aikaan Gosselinin hallituksen jäseniä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka komissio on käsitellyt yhdessä Portieljen kahta kanneperustetta, ne on syytä tutkia erikseen.
Ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Portielje väittää, ettei se ole yhteisön kilpailuoikeudessa tarkoitettu yritys. Tältä osin
on todettava, että sekä EY 81 artiklaa että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklaa sovelletaan ainoastaan yritysten menettelytapoihin
(yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio,
tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 59 kohta).
Komissio myöntää itsekin vastineessaan, että Portielje ei ole ”itsessään yritys”.
Komissio väittää tosin myös, että Portielje on ”kilpailusääntöjä rikkoneen yrityksen muodostava osa” ja että näiden kahden
yksikön muodollinen erillään pitäminen siitä syystä, että ne ovat eri oikeushenkilöitä, ei voi estää sitä, että kilpailusääntöjä
sovellettaessa niiden katsotaan toimivan markkinoilla yhtenäisesti. Tässä päättelyssä sekoitetaan kuitenkin kaksi eri asiaa,
nimittäin yrityksen käsite ja emoyhtiön joutuminen vastuuseen tytäryhtiönsä toiminnasta.
On totta, että oikeuskäytännön mukaan yrityksen käsitteellä on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista
kokonaisuutta kysymyksessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden, vaikkakin oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen
kokonaisuuden muodostaa useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (asia 170/83, Hydrotherm, tuomio 12.7.1984,
Kok., s. 2999, 11 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan myöskään se, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, ei
riitä tekemään mahdottomaksi sitä, että sen emoyhtiön voitaisiin katsoa olevan vastuussa sen toiminnasta etenkin silloin,
kun tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla vaan noudattaa pääasiallisesti emoyhtiön sille antamia ohjeita
(asia 48/69, Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 132 ja 133 kohta
ja asia C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9925, 26 kohta).
Edellä mainituissa asioissa oli kuitenkin selvää, että emoyhtiö oli yritys, vaikka se ei ollutkaan osallistunut toimintaan,
josta oli määrätty seuraamus. Taloudellisen kokonaisuuden, joka voi käsittää useita erillisiä oikeushenkilöitä, käsite on
siis otettu käyttöön, jotta oikeudellinen yksikkö (emoyhtiö) voidaan saattaa vastuuseen toisen yksikön (tytäryhtiön) toiminnasta,
eikä perusteeksi emoyhtiön luokittelulle yritykseksi. Taloudellisen kokonaisuuden käsite ei siten voi korvata sitä, että emoyhtiö
ei ole yritys.
Tästä seuraa, että EY 81 artiklaa rikkoneen yrityksen emoyhtiölle ei voida määrätä seuraamusta EY 81 artiklan soveltamisesta
tehdyllä päätöksellä, jos se ei itse ole yritys.
Näin ollen on tutkittava, onko Portielje yritys.
Kilpailuoikeutta koskevissa tapauksissa yrityksen käsitteellä tarkoitetaan oikeuskäytännön mukaan jokaista yksikköä, joka
harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta ja rahoitustavasta (asia C-41/90, Höfner
ja Elser, tuomio 23.4.1991, Kok., s. I-1979, Kok. Ep. XI, s. I-147, 21 kohta).
Esillä olevassa asiassa on riitautettu ainoastaan kysymys siitä, harjoittaako Portielje taloudellista toimintaa.
On selvää, ettei Portielje harjoita suoraa taloudellista toimintaa. Se on selittänyt, ettei se toimi yksilläkään tavaroiden
tai palvelujen markkinoilla, että sillä on pelkästään hallinnoitavana osakkeita, jotka olivat aikaisemmin perheyhtiön osakkaiden
itsensä hallussa, että näitä osakkeita ei voida tuoda markkinoille kaupankäyntiä varten ja ettei sillä ole myöskään aikomusta
hallinnoida kolmansien osakkeita. Komissio ei ole kiistänyt näitä väitteitä.
Komissio tukeutuu kuitenkin unionin tuomioistuimen tuomioon, jonka perusteella se väittää, että välillisesti Portielje osallistuu
Gosselinin harjoittamaan taloudelliseen toimintaan. Unionin tuomioistuin on katsonut, että yksikön, joka omistaa määräysvaltaan
oikeuttavia osuuksia yhtiöstä ja joka käyttää tosiasiallisesti tätä määräysvaltaa osallistumalla välittömästi tai välillisesti
yhtiön hallinnointiin, on katsottava osallistuvan määräysvallassaan olevan yrityksen taloudellisen toiminnan harjoittamiseen,
ja se on siten myös itse luokiteltava kilpailuoikeudessa tarkoitetuksi yritykseksi. Sitä vastoin pelkkä osuuksien omistaminen,
vaikka ne oikeuttaisivat määräysvaltaankin, ei riitä tekemään kyseisten osuuksien omistavan yksikön toiminnasta taloudellista
toimintaa, mikäli omistaminen johtaa ainoastaan osakkeen- tai osuudenomistajan ominaisuuteen liittyvien oikeuksien käyttämiseen
ja mahdollisesti osinkojen saamiseen, jossa on kyse vain omaisuuden omistajan saamasta tuotosta (ks. vastaavasti asia C‑222/04,
Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I‑289, 111–113 kohta).
Näin ollen on tutkittava, onko Portielje ”osallistunut välittömästi tai välillisesti” Gosselinin hallinnointiin. Tämä kysymyksenasettelu
on hyvin samankaltainen kuin ratkaisevaa perustetta koskeva kysymyksenasettelu toisen kanneperusteen yhteydessä, joka koskee
Portieljen saattamista vastuuseen Gosselinin toiminnasta. Vaikka Portieljen oletettaisiin olevan yritys, sen joutuminen vastuuseen
Gosselinin toiminnasta edellyttäisi tutkimusta siitä, onko se käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa viimeksi mainittuun. Toisin
kuin tämän viimeksi mainitun kysymyksenasettelun osalta (ks. jäljempänä 52 kohta) unionin tuomioistuin ei ole vahvistanut
kumottavissa olevaa olettamaa edellä 47 kohdassa mainitussa asiassa Cassa di Risparmio di Firenze ym. annetussa tuomiossa
tarkoitetusta ”osallistumisesta”. Tässä tuomiossa se antoi ainoastaan ohjeita ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle,
jotta se voisi arvioida kyseisessä asiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön perusteella, ovatko pankkisäätiöt mahdollisesti
osallistuneet pankkiyhtiöidensä hallinnointiin. Näin ollen esillä olevassa asiassa todistustaakka ”osallistumisesta” on komissiolla.
Komissio on tyytynyt toteamaan, että Portielje omistaa Gosselinin lähes kokonaisuudessaan ja että sen kolme tärkeintä hallituksen
jäsentä olivat samaan aikaan Gosselinin hallituksen jäseniä. Toisin sanoen se on vedonnut vain rakenteellisiin perusteluihin,
jotka kuuluvat sitä paitsi ratkaisevan vaikutusvallan käyttöä koskevaan – erilliseen – käsitteeseen. Se ei kuitenkaan ole
esittänyt konkreettisia todisteita, jotka osoittaisivat Portieljen tosiasiallisesti osallistuneen Gosselinin hallinnointiin.
Tästä seuraa, että komissio ei ole näyttänyt Portieljen olleen EY 81 artiklassa tarkoitettu yritys ja että tämän kantajan
esittämä kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä.
Toinen kanneperuste
Ylimääräisenä seikkana on tutkittava, että jos Portieljen oletettaisiin olevan yritys, voitaisiinko se saattaa vastuuseen
Gosselinin toiminnasta sillä perusteella, että se on käyttänyt ”ratkaisevaa vaikutusvaltaa” viimeksi mainittuun.
Komissio tukeutuu tässä oikeuskäytäntöön, jonka mukaan sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kilpailunvastaista
toimintaa harjoittaneen tytäryhtiönsä kokonaan, on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö vaikuttaa
ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan (ks. vastaavasti asia 107/82, AEG-Telefunken v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok.,
s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 50 kohta). Kun emoyhtiö riitauttaa unionin tuomioistuimissa komission päätöksen, jonka mukaan
emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta, sen asiana on näin ollen kumota tämä olettama esittämällä todisteita
siitä, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti (ks. asia C-97/08 P, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, Kok., s. I‑8237,
60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esillä olevassa tapauksessa Portielje omistaa Gosselinin lähes kokonaisuudessaan. Se on kuitenkin tosiasiallisesti kyennyt
kumoamaan olettaman ratkaisevan vaikutusvallan käyttämisestä Gosseliniin.
Portielje toteaa ensinnäkin, että sen hallitus kokoontui ensimmäisen kerran 5.11.2004 eli yli kaksi vuotta sen jälkeen, kun
kilpailusääntöjen rikkominen oli päättynyt 18.9.2002. Komissio kiistää tämän sillä perusteella, että koska Portielje oli perustettu
kesäkuussa 2001 ja koska sen sääntöjen mukaan hallituksen on pidettävä vähintään yksi kokous vuodessa, tällainen menettely
on vastoin sen omia sääntöjä. Gosselinin osuudet siirtyivät säätiölle kuitenkin vasta 11.12.2002. Lisäksi Portieljen sääntöjen
5.2 kohdassa sallitaan myös kirjallinen päätöksenteko. Portielje toteaa komission sitä kiistämättä, että ennen 5.11.2004 pidettyä
kokousta näin oli tehty vain kerran, 10.3.2003 vuoden 2002 toimintakertomuksen laatimiseksi. Näin ollen on todettava, että
Portielje on toiminut sääntöjensä mukaisesti ja että sekä kirjallinen menettely 10.3.2003 että ensimmäinen muodollinen kokous
5.11.2004 on pidetty kilpailusääntöjen rikkomisen päättymisen jälkeen. Pelkästään tällä perusteella on poissuljettua, että
Portielje olisi käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan.
Toiseksi Portielje toteaa, että sen toiminta muodostuu yksinomaan kyseisiin osakkeisiin perustuvien äänioikeuksien käyttämisestä
Gosselinin osakkeenomistajien yhtiökokouksessa. Portieljen ainoa mahdollisuus vaikuttaa Gosselinin politiikkaan olisi siis
ollut käyttää näitä äänioikeuksia sen yhtiökokouksessa. On kuitenkin näytetty, että tarkasteltavana ajanjaksona (1.1.2002–18.9.2002)
ei ole pidetty yhtään Gosselinin osakkeenomistajien yhtiökokousta.
Kolmanneksi Portielje huomauttaa, ettei sillä ole ollut mitään vaikutusvaltaa Gosselinin hallituksen kokoonpanoon kyseisenä
ajanjaksona. Komissio väittää, että vaikka sen hallitus ei ole kokoontunut, Portieljella on ollut mahdollisuus käyttää suoraa
vaikutusvaltaa Gosselinin liiketoimintapolitiikkaan ja strategiseen toimintaan, sillä sen kolme tärkeintä hallituksen jäsentä
olivat samaan aikaan Gosselinin hallituksen jäseniä. Portielje huomauttaa kuitenkin perustellusti, että sen ja Gosselin hallitukset
muodostuvat vain osittain samoista jäsenistä. Portieljen hallituksen kuudesta jäsenestä vain puolet istuu myös Gosselinin
hallituksessa. Kyseisenä ajanjaksona Portielje ei ole muuttanut Gosselinin hallituksen kokoonpanoa. Gosselinin hallituksen
jäsenet olivat jo tässä hallituksessa ennen kuin Portielje sai Gosselinin osakkeet hallinnoitavikseen. Tämä aikajärjestys
osoittaa, ettei näiden henkilöiden mukanaolo hallituksessa ole ilmaus Portieljen vaikutusvallasta.
Asiassa on hylättävä väite, jonka mukaan kolme henkilöä, jotka muodostavat Gosselinin hallituksen mutta edustavat vain puolta
Portieljen hallituksesta, käyttävät määräysvaltaa Gosseliniin – eivät sen hallituksen jäseninä – vaan sitä kautta, että Portielje
käyttää vaikutusvaltaa Gosselinin yhtiökokouksessa. Komissio myöntää, että olisi ”hyvin keinotekoista” katsoa, että Portieljen
tärkeimmät hallituksen jäsenet käyttävät Gosselinin yhtiökokouksen välityksellä vaikutusvaltaa viimeksi mainitun hallitukseen
eli elimeen, jossa ne itse istuvat. Se, että hallitusten jäsenet ovat osittain samoja, ei voi mitenkään merkitä sitä, että
kaikki yritykset, joissa nämä kolme Gosselinin hallituksen jäsentä ovat niin ikään edustettuina tässä ominaisuudessa, pitäisi
katsoa tästä syystä Gosselinin emoyhtiöiksi. Esillä olevassa asiassa Gosselinin kolme hallituksen jäsentä omistivat osaltaan
Portieljen, joka oli vain väline omistusoikeuksien käyttämiseksi. Vaikka oletettaisiin, että nämä kolme henkilöä eivät ole
toimineet vain Gosselinin hallituksen jäseninä, olisi todennäköisempää, että he ovat toimineet omassa intressissään.
Edellä esitetyn perusteella Portielje on esittänyt todisteita, jotka osoittavat, ettei se ole käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa
Gosseliniin tai ettei se ole edes kyennyt käyttämään tällaista vaikutusvaltaa. Näin ollen se on onnistunut kumoamaan olettaman,
joka perustuu edellä 32 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio 14.5.1998 annettuun tuomioon
ja edellä 52 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annettuun tuomioon.
Tästä seuraa, että Portieljen ensimmäinen ja toinen kanneperuste on hyväksyttävä ja päätös kumottava siltä osin kuin se koskee
tätä kantajaa.
2.
Portieljen kolmas kanneperuste ja Gosselinin ensimmäinen kanneperuste, jotka koskevat EY 81 artiklan rikkomista
Tämä peruste on kaksiosainen. Ensimmäisessä osassa Portielje ja Gosselin kyseenalaistavat väitteen, jonka mukaan niiden menettelytavat
ovat rajoittaneet tuntuvasti kilpailua. Toisessa osassa ne kiistävät tuntuvan vaikutuksen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

Väite, jonka mukaan kilpailua ei ole rajoitettu tuntuvasti
Asianosaisten lausumat
Kantajat huomauttavat, että Gosselin ei ole millään tavoin osallistunut hintasopimukseen ja että näin ollen sitä ei ole mainittu
ollenkaan tähän liittyvissä päätöksen perustelukappaleissa. Gosselin ei kiistä, että joissakin tapauksissa se on saanut tai
maksanut provisioita ja että kyse oli tuolloin eräänlaisesta korvauksesta muuttoyhtiölle, joka ei ollut saanut sopimusta.
Se väittää kuitenkin saaneensa provision vain muutoista, joissa se oli tosiasiallisesti antanut kilpailukykyisen tarjouksen.
Näin ollen Gosselinin osalta provisiojärjestelmä ei ole liittynyt asiakkaiden jakamista koskevaan järjestelmään. Se ei myöskään
ole soveltanut vähimmäishintoja.
Gosselin ei kiistä pyytäneensä ja antaneensa peitetarjouksia, mutta se väittää, että peitetarjouksia pyydettiin tai toimitettiin
ainoastaan, jos se katsoi, ettei se voisi enää saada kyseistä sopimusta. Gosselin väittää, ettei sen tiedossa ole peitetarjouksia,
joita olisi pyydetty tai annettu ilman, että asiakas, joka haluaa muuttaa ja joka oli jo päätynyt tiettyyn yhtiöön, olisi
pyytänyt sellaista. Se ei ole koskaan turvautunut provisioihin ja peitetarjouksiin saman muuttotehtävän osalta.
Kantajat väittävät, että päätöksessä ei näin ollen osoiteta, että provisiot ja peitetarjoukset olisivat rajoittaneet tuntuvasti
kauppaa. Lisäksi ne väittävät, että Gosselinin ei voida katsoa olevan vastuussa toiminnasta, jota se ei ole toteuttanut. Ne
korostavat, että Gosselin ei ole osallistunut yhteenkään kartellin kokoukseen ja ettei se ole tiennyt hintasopimuksista.
Komissio väittää, ettei sillä ole minkäänlaista velvollisuutta näyttää kilpailunvastaisten vaikutusten tosiasiallista olemassaoloa.
Lisäksi se kiistää kantajien väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että – toisin kuin sen otsikko antaa ymmärtää – kanneperusteen ensimmäinen osa ei viittaa ns. de minimis
-sääntöön, jonka mukaan vähämerkityksiset sopimukset jäävät EY 81 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon ulkopuolelle, jos ne
rajoittavat kilpailua ainoastaan merkityksettömällä tavalla (ks. vastaavasti asia 56/65, LTM, tuomio 30.6.1966, Kok., s. 337,
360, Kok. Ep. I, s. 251 ja asia 5/69, Völk, tuomio 9.7.1969, Kok., s. 295, Kok. Ep. I, s. 407, 7 kohta), eikä myöskään siihen
liittyvään komission tiedonantoon eli tiedonantoon vähämerkityksisistä sopimuksista, jotka eivät [EY] 81 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetulla tavalla rajoita tuntuvasti kilpailua (de minimis -sopimukset) (EYVL 2001, C 368, s. 13).
Kantajat vetoavat pikemminkin siihen, ettei kilpailunvastaisista vaikutuksista tai kilpailunrajoituksista ylipäätään ole todisteita.
Lisäksi ne kiistävät Gosselinin vastuun toiminnasta, jota se ei ilmoituksensa mukaan ole toteuttanut.
–       Väite, jonka mukaan kilpailua ei ole rajoitettu
Sikäli kuin kantajat kyseenalaistavat provisioiden ja peitetarjousten luokittelun kilpailunrajoituksiksi on korostettava,
että näiden kahden menettelytavan tarkoituksena oli asiakkaiden jakaminen ja tarjousten jättämismenettelyjen manipulointi,
toisin sanoen kaksi ilmeistä kilpailunrajoitusta. Peitetarjousten laatimiseksi kyseiset muuttoyhtiöt vaihtoivat tietoja, kuten
tiedot suoritettavan muuton tarkasta päivämäärästä ja yksityiskohdista sekä tämän palvelun hinnoista, jolloin peitetarjouksen
antava yritys luopui tarkoituksella kaikesta todellisesta kilpailusta tätä tarjousta pyytäneen yrityksen kanssa. Lopputuloksena
oli kehittynyt järjestelmä, joka johti keinotekoiseen hintojen nousuun.
Kuten komissio on osoittanut päätöksessä, henkilöllä, joka aikoo muuttaa, on intressi saada peitetarjouksia sen vuoksi, ettei
hänen tarvitse pyytää useiden tarjousten laatimista. Kun työnantaja maksaa muuton, on siis epätodennäköistä, että tämä henkilö
kääntyisi sitten muiden muuttoyhtiöiden puoleen saadakseen vilpittömässä mielessä laadittuja tarjouksia. Siten valitun yhtiön
ei täydy varautua minkäänlaiseen kilpailuun muiden kartellissa mukana olevien muuttoyhtiöiden taholta, minkä vuoksi sen voidaan
odottaa käyttävän korkeampia hintoja. Laitos tai yritys, joka maksaa muuton, ei näin ollen voi hyötyä kilpailusta, vaikka
juuri siitä syystä se pyytää tarjousten toimittamista. Tämä johtopäätös ilmenee nimenomaisesti päätöksen 233 perustelukappaleessa
mainitusta Allied Arthur Pierren sisäisestä sähköpostista, jonka mukaan ”asiakas on pyytänyt kahta [peitetarjousta], joten
voimme pyytää korkeaa hintaa”.
Myös provisiot nostivat väistämättä hintatasoa, sillä niistä aiheutuneet kustannukset vyörytettiin asiakkaille. Toisin kuin
kantajat väittävät, näiden menettelytapojen tarkoituksena oli siis nimenomaan kilpailun vääristäminen EY 81 artiklassa tarkoitetulla
tavalla.
On vielä korostettava, että henkilö, joka aikoo muuttaa ja joka on yhteydessä toimittajaan, ei ole muuttoyhtiöiden todellinen
asiakas. Päätöksen 264 perustelukappaleessa komissio tuo esiin, että yrityksen tai julkisen laitoksen, joka maksaa muuton,
on valittava muuttoyhtiö. Yritykset ja julkiset laitokset edellyttävät useiden tarjousten antamista juuri voidakseen tehdä
valinnan. Näin ollen väitteet, joiden mukaan peitetarjouksia annettiin, koska niillä vastattiin markkinoiden kysyntään, tai
joiden mukaan niitä annettiin vasta ”asiakkaan” tehtyä valintansa, on hylättävä.
Näin ollen väite, jonka mukaan kilpailua ei ole lainkaan rajoitettu, ei voi menestyä.
–       Näyttö kilpailunvastaisista vaikutuksista
Kilpailunvastaisista vaikutuksista esitetyn näytön osalta on todettava, että pääsääntöisesti arvioitaessa tiettyä sopimusta
EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta on otettava huomioon se konkreettinen asiayhteys, johon sopimuksen vaikutukset kohdistuvat,
etenkin kysymyksessä olevien yritysten taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö, tässä sopimuksessa tarkoitetut palvelut
sekä kyseisten markkinoiden rakenne ja niiden toiminnan tosiasialliset edellytykset (ks. yhdistetyt asiat T‑374/94, T‑375/94,
T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok., s. II‑3141, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten komissio on perustellusti tuonut esiin, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimuksen konkreettisia vaikutuksia ei
tarvitse ottaa huomioon sovellettaessa EY 81 artiklan 1 kohtaa, jos on ilmeistä, että sopimuksen tarkoituksena on kilpailun
estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen yhteismarkkinoilla (yhdistetyt asiat 56/64 ja 58/64, Consten ja Grundig v. komissio,
tuomio 13.7.1966, Kok., s. 429, 496, Kok. Ep. I, s. 275 ja asia T‑143/89, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok.,
s. II‑917, 30 kohta). Näin ollen arvioitaessa tiettyä sopimusta EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta ei ole otettava huomioon
sitä konkreettista asiayhteyttä, johon sopimuksen vaikutukset kohdistuvat, jos sopimus merkitsee ilmeisiä kilpailunrajoituksia
kuten hintojen vahvistamista taikka markkinoiden jakamista tai valvontaa (ks. vastaavasti edellä 72 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat European Night Services ym. v. komissio, tuomion 136 kohta).
Esillä olevassa asiassa Gosselinin menettelytavat käsittivät ilmeisiä kilpailunrajoituksia (ks. edellä 67 kohta). Näissä olosuhteissa
komissiolla ei ollut velvollisuutta näyttää kilpailunvastaisia vaikutuksia toteen.
–       Vastuu kirjallisista sopimuksista
Kantajat väittävät, että Gosselinin ei voida katsoa olevan vastuussa toimista, joihin se ei ole osallistunut.
On riidatonta, että Gosselin on osallistunut kahteen päätöksessä kuvatuista kolmesta menettelytavasta eli provisiosopimukseen
ja peitetarjoussopimukseen. Sitä vastoin se ei ole koskaan osallistunut kirjalliseen hintasopimukseen. Vaikka yritys, joka
on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen sille ominaisella käyttäytymisellään, voi olla vastuussa myös muiden yritysten
käyttäytymisestä saman rikkomisen osalta, tämä koskee vain sitä aikaa, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen (asia C-49/92
P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 83 kohta). Näin ollen Gosselinin ei voida katsoa olevan
vastuussa toiminnasta, joka on lakannut ennen kuin se tuli mukaan kartelliin.
Päätöksessä komissio on kuitenkin todennut Gosselinin rikkoneen EY 81 artiklan 1 kohtaa ainoastaan 31.1.1992–18.9.2002. Näin
ollen kartelliin osallistumisen kestoa arvioidessaan komissio on asianmukaisesti ottanut huomioon, että se on osallistunut
kartelliin vasta vuodesta 1992 alkaen. Vakavuutta koskevaa kysymystä tarkastellaan jäljempänä 134 kohdassa ja sitä seuraavissa
kohdissa.
Tästä samasta syystä Gosselinin väitteellä, jonka mukaan se ei tiennyt kirjallisista sopimuksista, ei ole merkitystä, sillä
päätöksessä komissio katsoo sen olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta vasta tuosta ajankohdasta lukien.
Peitetarjousten ja provisioiden osalta on katsottava, että Gosselinin täytyi välttämättä tietää kartellin muiden osallistujien
kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, koska nämä kaksi menettelytapaa perustuivat molemminpuoliseen yhteistyöhön
kussakin tilanteessa vaihtelevien yhteistyökumppanien kesken. Tämä järjestelmä perustui nimittäin vastavuoroisuuden periaatteeseen,
koska jokainen provisiota maksava tai peitetarjouksen antava yritys odotti voivansa tulevaisuudessa hyötyä itse tästä järjestelmästä
ja saada provisioita tai peitetarjouksia. Nämä järjestelyt eivät siten olleet satunnaisia vaan niillä oli täydentävä merkitys.
Näin ollen tämä kanneperusteen osa on hylättävä.

Väite, jonka mukaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ei ole vaikutettu tuntuvasti
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät ensinnäkin, että sellaisten palvelujen suorittamista, jotka edellyttävät, että asiakkaan omaisuus ylittää
rajan, ei voida rinnastaa tavaroiden tuontiin tai vientiin.
Tämän jälkeen kantajat kiistävät komission väitteen, jonka mukaan asianosaisten liikevaihto on näiden palvelujen kanssa ylittänyt
[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa tarkoitettua kauppaan kohdistuvan vaikutuksen käsitettä koskevien suuntaviivojen (EUVL 2004,
C 101, s. 81; jäljempänä vuoden 2004 suuntaviivat) 53 kohdassa tarkoitetun 40 miljoonan euron rajan. Ne huomauttavat, että
540 perustelukappaleessa mainittu myynnin yhteismäärä on 21 323 734 euroa eli lähellä puolta tästä rajasta. Markkinaosuutta
koskevan viiden prosentin rajan osalta kantajat korostavat, että kun komissio haluaa vedota markkinaosuuksiin, sen on määriteltävä
relevantit markkinat. Päätöksessä esitetään kuitenkin ”kuvaus markkinoista” mutta ei minkäänlaista analyysiä tai päättelyä,
jonka avulla relevantit markkinat voitaisiin määritellä oikeudellisesti asianmukaisella tavalla. Kantajat väittävät lisäksi,
että ne eivät ole voineet havaita pienintäkään eroa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvassa vaikutuksessa, oli se
sitten tuntuva tai ei, kilpailusääntöjen rikkomisen päättymistä edeltäneenä ja sen jälkeisenä ajanjaksona.
Kantajat vetoavat vielä siihen, että päätös ei vastaa työskentelymenetelmää, joka on esitetty nimenomaisesti vain yhteen jäsenvaltioon
ulottuvia kartelleja koskevissa vuoden 2004 suuntaviivojen 78–82 kohdassa.

Vuoden 2004 suuntaviivojen mukaisista raja-arvoista komissio toteaa, että näissä suuntaviivoissa otetaan käyttöön kumottavissa
oleva positiivinen olettama, jonka mukaan vaikutus kauppaan on tuntuvaa, kun yhteenlaskettu liikevaihto on yli 40 miljoonaa
euroa tai kun yhteenlaskettu markkinaosuus on yli viisi prosenttia. Komission mukaan kartellin osallistujien yhteenlaskettu
liikevaihto vuonna 2002 on ollut noin 41 miljoonaa euroa kansainvälisten muuttopalvelujen markkinoilla. Lisäksi näiden markkinoiden
laajuutta koskevien arvioiden perusteella komissio on voinut katsoa, että kartellin osallistujien yhteenlaskettu markkinaosuus
oli noin 50 prosenttia. Sitä vastoin päätöksen 540 perustelukappale koskee sakon määrän määrittämistä kunkin yrityksen tilanteen
perusteella.
Komissio huomauttaa vielä, että vaikka kantajat kyseenalaistavat noin 50 prosentin yhteenlaskettua markkinaosuutta koskevan
arvion oikeellisuuden, ne eivät kiistä sitä, että tämä markkinaosuus oli yli viisi prosenttia. Komissiolla ei ole missään
tapauksessa velvollisuutta rajata markkinoita, kun se on todennut, että sopimuksen tarkoituksena on ollut kilpailun rajoittaminen
yhteismarkkinoilla ja että se oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tarkasteltaessa heti alkuun väitteitä, jotka koskevat kansainvälisten muuttopalvelujen ja tavaroiden tuonti- ja vientitoiminnan
välisiä mahdollisia eroja, on todettava, että näillä eroilla ei ole merkitystä määritettäessä unionin kilpailuoikeuden soveltamisalaa.
”Jäsenvaltioiden välinen kauppa” on laaja käsite, joka kattaa kaiken taloudellisen toiminnan. Kilpailuoikeuden soveltamisalaan
voivat kuulua jopa sopimukset, jotka ulottuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle (ks. vastaavasti asia 172/80, Züchner, tuomio
14.7.1981, Kok., s. 2021, Kok. Ep. VI, s. 187, 18 kohta ja asia C‑309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok., s. I‑1577,
95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Vuoden 2004 suuntaviivojen 78–82 kohdassa viitataan sitä paitsi nimenomaisesti tähän
viimeksi mainittuun tilanteeseen. Kun kantajat väittävät, että komissio ei ole noudattanut tältä osin omia suuntaviivojaan,
ne eivät kuitenkaan täsmennä, miten näitä sääntöjä olisi rikottu.
Muista väitteistä komissio toteaa, että markkinoiden rajaamisen ja siten sen toteamuksen, jonka mukaan vuoden 2004 suuntaviivojen
53 kohdassa tarkoitetut rajat on saavutettu, riitauttaminen on tehoton.
Tätä argumentaatiota ei voida hyväksyä.
EY 81 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa komission ei tosin tarvitse näyttää toteen sellaisten sopimusten tai menettelytapojen
todellisia kilpailunvastaisia vaikutuksia, joilla on tarkoitus estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua (edellä 73 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Consten ja Grundig v. komissio ja edellä 73 kohdassa mainittu asia Ferriere Nord v. komissio, tuomion
30 kohta, pysytetty asiassa C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, 17.7.1997 annetulla tuomiolla, Kok., s. I-4411, 12–15 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohta ei kuitenkaan ole sovellettavissa, jos kartellin vaikutus yhteisön
sisäiseen kauppaan tai kilpailuun ei ole ”tuntuva”. Sopimus ei kuulu EY 81 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon piiriin, jos
se rajoittaa kilpailua tai vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ainoastaan merkityksettömällä tavalla (edellä 65 kohdassa
mainittu asia LTM; edellä 65 kohdassa mainittu asia Völk, tuomion 7 kohta; asia C‑306/96, Javico, tuomio 28.4.1998, Kok.,
s. I‑1983, 12 ja 17 kohta ja asia T‑213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-913, 207 kohta).
Komissiolla on näin ollen velvollisuus rajata markkinat EY 81 artiklan mukaisesti tehtävässä päätöksessä, jos ilman tällaista
rajausta ei ole mahdollista päätellä, onko kyseinen sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen tai onko sillä tällainen
vaikutus (asia T‑62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II‑2707, 230 kohta).
Kantajat ovat tässä kanneperusteessa kyseenalaistaneet juuri komission arvioinnin näistä EY 81 artiklan soveltamisedellytyksistä,
sillä markkinoiden määrittely ja koko sekä saadut markkinaosuudet ovat tosiasiassa vain ennakkoedellytyksiä (ks. vastaavasti
asia T-29/92, SPO ym. v. komissio, tuomio 21.2.1995, Kok., s. II-289, 75 kohta).
Osoittaakseen tuntuvan vaikutuksen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan komissio tukeutuu päätöksessä vuoden 2004 suuntaviivoihinsa,
joissa esitetään raja-arvot kyseisten yritysten markkinaosuuksille ja konsolidoiduille liikevaihdoille. Näiden suuntaviivojen
55 kohdan mukaan suuntaviivojen 52 ja 53 kohdassa tarkoitetun markkinaosuuksia koskevan viiden prosentin raja-arvon soveltaminen
edellyttää relevanttien markkinoiden määrittelyä etukäteen.
Relevanttien markkinoiden virheellistä määrittelyä ja markkinoiden koon sekä kyseisten yritysten markkinaosuuksien virheellistä
arviointia koskevat väitteet eivät näin ollen ole tehottomia siltä osin kuin niissä viitataan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan
kohdistuvan tuntuvan vaikutuksen arviointiin ja erityisesti viiden prosentin raja-arvoon.
Komissio korostaa lisäksi, että vaikka kantajat kyseenalaistavat noin 50 prosentin yhteenlaskettua markkinaosuutta koskevan
arvion oikeellisuuden, ne eivät nimenomaisesti kiistä sitä, että tämä markkinaosuus oli yli viisi prosenttia. Koska vuoden
2004 suuntaviivojen 53 kohdassa tarkoitetun positiivisen olettaman mukaisesti riittää, että toinen kahdesta vaihtoehtoisesta
edellytyksestä täyttyy, komissio katsoo, että kantajien väitteet eivät voi kyseenalaistaa sen toteamusta, jonka mukaan kilpailusääntöjen
rikkomista merkitsevä toiminta oli omiaan vaikuttamaan tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kantajat huomauttavat
kuitenkin, että kun komissio haluaa tukeutua markkinaosuuksiin, sen on määritettävä relevantit markkinat taloudellisten seikkojen
perusteella. Näin ollen ne kiistävät epäsuorasti viiden prosentin rajan ylittymisen.
On siis tutkittava, onko komissio näyttänyt päätöksessä tuntuvan vaikutuksen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
–       Rajat ylittävä luonne
Istunnossa komissio väitti, että kyseisten muuttojen rajat ylittävä luonne riittää osoittamaan vaikutuksen kauppaan. On kuitenkin
todettava, että tämä luonne, jota ei ole riitautettu, ei voi itsessään olla osoitus tuntuvasta vaikutuksesta jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan.
Jos kaikki rajat ylittävät liiketoimet olisivat automaattisesti omiaan vaikuttamaan tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan,
tuntuvuuden käsite, joka on kuitenkin oikeuskäytännössä vahvistettu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytys, menettäisi
täysin merkityksensä. Jopa silloin, kun tarkoituksena on kilpailusääntöjen rikkominen, on tarpeen, että rikkominen on omiaan
vaikuttamaan tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tämä ilmenee myös vuoden 2004 suuntaviivoista, sillä suuntaviivojen
53 kohdassa tarkoitettua positiivista olettamaa sovelletaan ainoastaan sopimuksiin tai menettelytapoihin, jotka ovat luonteensa
vuoksi omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Istunnossa komissio vetosi kuitenkin asiassa 311/85, Vereniging van Vlaamse Reisbureaus, 1.10.1987 annettuun tuomioon (Kok.,
s. 3801, Kok. Ep. IX, s. 189) tukeakseen väitettään, jonka mukaan muuttojen rajat ylittävä luonne olisi itsessään riittävä
peruste sen toimivallalle. On kuitenkin todettava, ettei kyseisessä tuomiossa, etenkään sen 18 kohdassa, käsitellä kysymystä
tuntuvasta vaikutuksesta kauppaan. Tätä käsitettä ei edes mainita kyseisessä tuomiossa.
Joka tapauksessa on todettava, ettei päätöksessä ole yhtään perustelua, joka perustuisi yksinomaan kyseisten muuttojen rajat
ylittävään luonteeseen. Sekä päätöksen 372 perustelukappaleen, jossa ei mainita edellä 99 kohdassa mainitussa asiassa Vereniging
van Vlaamse Reisbureaus annettua tuomiota, sanamuodosta että sen asiayhteydestä ilmenee, että sillä ei ole tarkoitus osoittaa
kauppaan kohdistuvan vaikutuksen tuntuvuutta.
–       40 miljoonan euron raja-arvo
Tarkastellessaan vuoden 2004 suuntaviivojen 53 kohdassa tarkoitettua 40 miljoonan euron raja-arvoa kantajat väittävät perustellusti,
että on tehtävä ero alihankkijana toteutetun liikevaihdon ja kansainvälisessä muutossa määräysvaltaa käyttävänä yhtiönä toteutetun
liikevaihdon välillä. Jotta samaa lukua ei sisällytettäisi kahteen kertaan kyseisiä myyntejä koskevaan arvioon, on tarpeen
vähentää kyseisistä palveluista toteutetusta liikevaihdosta liikevaihto alihankkijana. Päinvastaisessa tapauksessa yhden ainoan
muuton osalta tämä viimeksi mainittu luku sisällytettäisiin ensimmäisen kerran palvelun osalta määräysvaltaa käyttävän yhtiön
liikevaihtoon ja toisen kerran alihankkijan liikevaihtoon. Lisäksi alihankkijan liikevaihto ei ole toteutunut loppukuluttajalle
kohdistettujen muuttopalvelujen markkinoilla.
Komission päätöksen 530 perustelukappaleessa esittämä selitys sille, miksi se on jättänyt tämän myynnin ulkopuolelle sakon
määrää laskiessaan, on vakuuttava. Se ei kuitenkaan selitä sitä, miksi sama luku olisi syytä sisällyttää kahteen kertaan arvioon
markkinoiden koosta sen määrittämiseksi, onko kyseessä tuntuva vaikutus kauppaan. Tähän arviointiin ja kartellin osallistujien
yhteenlasketun liikevaihdon arviointiin liittyy siten ilmeinen virhe.
Tätä johtopäätöstä tukevat komission vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin ja suullisiin kysymyksiin.
Komissio on ensinnäkin pyrkinyt vetoamaan vuoden 2004 suuntaviivojen 54 kohtaan. Tässä kohdassa ainoastaan jätetään ulkopuolelle
saman konsernin yhtiöiden välinen myynti, eikä siinä käsitellä lainkaan kysymystä alihankinnasta. Siitä ei etenkään saada
tukea komission vastakkaispäätelmälle, johon se näyttäisi vetoavan.
Toiseksi komissio väittää kirjallisessa vastauksessaan, että sen lähestymistapa ei ”välttämättä” johda saman muuton kirjaamiseen
kahteen kertaan, sillä useat belgialaiset muuttoyritykset eivät kuuluneet kartelliin, ja alihankinta toteutui tietyissä tapauksissa
ulkomaisten muuttoyritysten lukuun. Komissio myöntää siten implisiittisesti, että muissa tapauksissa tämä lähestymistapa johti
alihankkijana toteutetun liikevaihdon sisällyttämiseen kahteen kertaan. Komissio myönsi lisäksi istunnossa, että liikevaihto
kirjattiin kahteen kertaan, kun alihankinta toteutui kahden kartellin osallistujan välillä. Se myönsi niin ikään, että jos
sen laskentamenetelmää olisi korjattu tältä osin, 40 miljoonan euron raja-arvoa ei olisi saavutettu.
Edellä esitetyn perusteella komissio ei ole näyttänyt, että 40 miljoonan euron raja-arvo olisi saavutettu käsiteltävässä tapauksessa.
–       Viiden prosentin raja-arvo
Viiden prosentin raja-arvoa tarkastellessaan kantajat väittävät, että komission olisi pitänyt määritellä markkinat voidakseen
tukeutua tämän raja-arvon ylittymiseen.
Markkinaosuuden laskemisen loogisena ennakkoedellytyksenä on näiden markkinoiden määrittely. Kuten unionin yleinen tuomioistuin
on jo edellä 92 kohdassa todennut, vuoden 2004 suuntaviivojen 55 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että ”markkinaosuutta koskevan
raja-arvon soveltamiseksi on välttämätöntä määritellä merkitykselliset markkinat. Ne muodostuvat merkityksellisistä tuotemarkkinoista
ja merkityksellisistä maantieteellisistä markkinoista”. Tämä velvollisuus ilmenee vielä selvemmin tämän kohdan muista kieliversioista
(esim. englanniksi ”it is necessary” ja saksaksi ”muss”) kuin ranskankielisestä kieliversiosta (”il convient de”).
Komission antamien suuntaviivojen sitovuudesta unionin tuomioistuin on jo todennut, että kun komissio antaa tällaisia käytännesääntöjä
ja ne julkaisemalla ilmoittaa, että niitä sovelletaan tuosta hetkestä lähtien niissä tarkoitettuihin tilanteisiin, se rajoittaa
oman harkintavaltansa käyttämistä eikä se voi poiketa näistä säännöistä, tai muuten sen mahdollisesti katsottaisiin loukanneen
yleisiä oikeusperiaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tai luottamuksensuojan periaatetta (yhdistetyt asiat
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425,
211 kohta).
On selvää, ettei komissio ole noudattanut vuoden 2004 suuntaviivojen 55 kohdassa asetettua velvollisuutta. Kirjelmissään ja
istunnossa se on vedonnut paitsi siihen, ettei sillä ollut velvollisuutta määritellä relevantteja markkinoita, myös siihen,
ettei se ole tehnyt sitä. Näin ollen komission toteamus, jonka mukaan viiden prosentin raja-arvo oli saavutettu, pitäisi lähtökohtaisesti
hylätä.
Käsiteltävän asian olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin katsoo kuitenkin, että komissio on näyttänyt oikeudellisesti
riittävällä tavalla toteen, että vuoden 2004 suuntaviivojen 53 kohdan oletuksessa tarkoitettu toinen vaihtoehtoinen edellytys
oli täyttynyt.
Komissio on päätöksen 88–94 perustelukappaleessa esittänyt kyseisestä alasta riittävän yksityiskohtaisen kuvauksen, joka käsittää
tarjonnan, kysynnän ja maantieteellisen ulottuvuuden. Komissio on näin ollen kartoittanut täsmällisesti kyseiset palvelut
sekä markkinat. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että tällainen alan kuvaus voi olla riittävä, jos se on niin yksityiskohtainen,
että unionin yleinen tuomioistuin voi tarkistaa komission perusväitteet, ja jos tällä perusteella yhteenlaskettu markkinaosuus
mitä ilmeisimmin ylittää selvästi viiden prosentin raja-arvon.
Tässä yhteydessä on ensinnäkin huomattava, että komissio saattoi perustellusti todeta, että kyseiset palvelut olivat kansainvälisiä
muuttopalveluja Belgiassa. Komissio on perustellusti tuonut esille, että kartellin tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua Belgiasta
tai Belgiaan tapahtuvien kansainvälisten muuttojen alalla. Näissä muutoissa Belgia oli lähtö- tai kohdepaikkana, kaikki kyseiset
muuttoyhtiöt olivat sijoittautuneet Belgiaan ja kartelli toimi Belgiassa. Lisäksi komissio on ottanut markkinoiden kokoa arvioidessaan
huomioon näillä markkinoilla toimineiden ulkomaisten yhtiöiden liikevaihdon.
Toiseksi komissio on tällä perusteella arvioinut markkinoiden kooksi 83 miljoonaa euroa ja kartellin osallistujien yhteenlasketuksi
markkinaosuudeksi noin 50 prosenttia. Näitä lukuja on mukautettava, jotta huomioon voidaan ottaa päätökseen K(2009) 5810 (edellä
19 kohta) ja alihankintana toteutetun myynnin ulkopuolelle jättämiseen (edellä 102 kohta) perustuvat korjaukset, mikä johtaa
komission mukaan yli 20 miljoonan euron yhteenlaskettuun liikevaihtoon ja lähes 30 prosentin yhteenlaskettuun markkinaosuuteen.
Markkinaosuus on kuitenkin edelleen selvästi viiden prosentin raja-arvoa suurempi.
Kolmanneksi Gosselin on itse todennut istunnossa vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin, että jotta viiden
prosentin raja-arvoa ei ylitettäisi, markkinoiden koon pitäisi olla paljon suurempi. Markkinoiden koon pitäisi tällöin olla
yli 400 miljoonaa euroa. Ainoa mahdollisuus päästä tällaiseen markkinoiden kokoon olisi lähteä liikkeelle paljon laajemmista
markkinoista kuin kansainvälisten muuttopalvelujen markkinoista Belgiassa, jotka komissio on kuitenkin perustellusti yksilöinyt
relevanteiksi markkinoiksi.
Tässä tilanteessa unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että poikkeuksellisesti komissio saattoi tukeutua vuoden 2004 suuntaviivojen
53 kohdan toiseen vaihtoehtoiseen edellytykseen ja olla määrittelemättä nimenomaisesti markkinoita näiden suuntaviivojen 55
kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Kuten komissio on perustellusti tuonut esille, vuoden 2004 suuntaviivojen 53 kohdassa tarkoitetun positiivisen olettaman yhteydessä
riittää, että toinen kahdesta vaihtoehtoisesta edellytyksestä täyttyy, jotta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan
vaikutuksen tuntuvuus voidaan näyttää toteen.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on hylättävä väite, jonka mukaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ei ole vaikutettu tuntuvasti.
Näin ollen tämä kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
3.
Portieljen neljäs kanneperuste ja Gosselinin toinen kanneperuste, jotka koskevat sakon alentamista
Tämä valitusperuste jakautuu neljään osaan. Ensimmäisessä osassa kantajat vetoavat asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan
a alakohdan ja 3 kohdan ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan rikkomiseen ja vuoden 2006 suuntaviivojen noudattamatta jättämiseen
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä. Muut osat koskevat näiden samojen sääntöjen rikkomista kilpailusääntöjen
rikkomisen kestoa määritettäessä (toinen osa, johon ainoastaan Gosselin vetoaa), myynnin arvoa määritettäessä sakon perusmäärän
laskemiseksi (toinen ja kolmas osa) ja lieventävien seikkojen huomiotta jättämisen yhteydessä (kolmas ja neljäs osa).

Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että ”perinteiseen” hintakartelliin, johon liittyi kokouksia ja kirjallisia sopimuksia, osallistuneiden
muuttoyhtiöiden ja muiden yhtiöiden (kuten Gosselinin), jotka olivat mukana ainoastaan provisioissa ja peitetarjouksissa,
välillä on merkittävä laadullinen ero. ”Perinteinen” kartelli on tarjonnut puitteet kartellin osallistujien markkinakäyttäytymiselle,
kun taas provisioita ja peitetarjouksia on sovellettu tapauskohtaisesti.
Komissio on kuitenkin soveltanut kaikkiin kyseisiin yhtiöihin samaa 17 prosentin osuutta suorittamatta tapauskohtaista arviointia
ja ottamatta huomioon kaikkia asian kannalta merkityksellisiä olosuhteita vuoden 2006 suuntaviivojen 20 kohdassa edellytetyllä
tavalla. Näin ollen kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin ainakin vahvistaa sakon laskemisen kannalta merkityksellisen
prosenttiosuuden tasolle, joka on alle 17 prosenttia.
Komission mukaan kantajien väitteet perustuvat virheelliseen ajatukseen, jonka mukaan provisiota ja peitetarjouksia koskevat
sopimukset olisivat vähemmän vakavia kuin vähimmäishintoja koskevat sopimukset.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajat vetoavat ennen kaikkea siihen, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset
olosuhteet ja että hintakartellin ja muiden menettelytapojen välillä on merkittävä laadullinen ero.
–       Velvollisuus ottaa huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset olosuhteet
Komissio on päätöksen 542 perustelukappaleessa todennut, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, jotka merkitsevät
tässä tapauksessa todetun kaltaista rajoitusta, voidaan pitää ”erittäin vakavina” pelkästään niiden luonteen itsensä perusteella
ilman, että on tarpeen, että tällaisella toiminnalla on tietty maantieteellinen laajuus tai vaikutus. Komissio mainitsee tämän
väitteensä tueksi sekä päätöksessä että vastineessa asiassa T‑241/01, Scandinavian Airlines System vastaan komissio, 18.7.2005
annetun tuomion (Kok., s. II‑2917).
Kyseisessä tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa
on erityisesti otettava huomioon aiheutettujen kilpailunrajoitusten luonne, että rikkomisen vakavuus voidaan näyttää toteen
viittaamalla väärinkäyttöä merkitsevien menettelytapojen luonteeseen ja tarkoitukseen ja että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan menettelytavan tarkoitukseen liittyvillä seikoilla voi olla sakon määrää vahvistettaessa suurempi merkitys kuin sen
vaikutuksiin liittyvillä seikoilla (ks. tuomion 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kilpailusääntöjen rikkomisen tarkoituksena oli hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen. Tällainen
kilpailuoikeuden ilmeinen rikkominen on luonteensa vuoksi erityisen vakavaa.
Lisäksi sakkojen laskennasta vuonna 2006 annetuissa suuntaviivoissa ei asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan
5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetuista suuntaviivoista (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä vuoden
1998 suuntaviivat) poiketen mainita enää vakavuuden arvioimiseksi tarvetta ottaa huomioon rikkomiseen syyllistyneiden todellista
taloudellista kapasiteettia aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailijoille eikä myöskään kilpailusääntöjen rikkomisen ”todellista
vaikutusta markkinoihin, jos se on mitattavissa”.
Vuoden 2006 suuntaviivojen 20 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että ”kunkin rikkomistyypin vakavuus arvioidaan tapauskohtaisesti
kaikkien tapauksessa merkityksellisten seikkojen perusteella”. Vuoden 2006 suuntaviivoilla on kuitenkin muutettu perustavanlaatuisesti
sakkojen laskentamenetelmää. Erityisesti kilpailusääntöjen rikkomisten jakaminen kolmeen luokkaan (”vakavaa vähäisemmät”,
”vakavat” ja ”erittäin vakavat”) on poistettu, ja hienosäätöisemmän erottelun mahdollistamiseksi käyttöön on otettu asteikko
0 prosentista 30 prosenttiin. Vuoden 2006 suuntaviivojen 19 kohdan mukaan sakon perusmäärä lasketaan osuutena myynnin arvosta,
ja tämä osuus ”määritetään rikkomisen vakavuuden perusteella”. ”Sakon perusmäärässä huomioon otettava osuus” myynnin arvosta
on ”yleensä enintään 30 prosenttia” (suuntaviivojen 21 kohta).
Komissio ei näin ollen voi käyttää sakkojen vahvistamista koskevaa harkintavaltaansa ja siten määrittää tarkkoja prosenttiosuuksia,
jotka sijoittuvat 0 prosentin ja 30 prosentin väliin, ottamatta huomioon asian erityisiä olosuhteita. Vuoden 2006 suuntaviivojen
22 kohdassa todetaan, että ”päättäessään, olisiko tietyssä tapauksessa otettava huomioon asteikon ala- vai yläpäähän sijoittuva
osuus” myynnin arvosta, ”komissio ottaa huomioon tiettyjä tekijöitä, kuten rikkomisen luonne, kaikkien osapuolten yhteenlaskettu
markkinaosuus, rikkomisen maantieteellinen ulottuvuus ja se, onko rikkominen toteutunut käytännössä”.
Täsmällisen prosenttiosuuden määrittämisen vaikeus on jossain määrin vähentynyt hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista
koskevien salaisten horisontaalisten sopimusten tapauksessa, jossa vuoden 2006 suuntaviivojen 23 kohdan mukaisesti huomioon
otettava osuus myynnistä sijoittuu yleensä ”asteikon yläpäähän”. Mainitusta kohdasta ilmenee, että vakavimpien rajoitusten
osalta prosenttiosuuden pitäisi olla ainakin yli 15 prosenttia.
Käsiteltävässä asiassa päätöstä ei ole syytä kumota sillä perusteella, että 17 prosentin taso on vahvistettu pelkästään kilpailusääntöjen
rikkomisen sellaisenaan vakavan luonteen perusteella. Kun komissio tyytyy soveltamaan kaikkein vakavimmille kilpailunrajoituksille
säädetyn vähimmäistason suuruista tai lähes sen suuruista prosenttia, muita tekijöitä tai olosuhteita ei ole tarpeen ottaa
huomioon. Näin on ainoastaan silloin, jos asiassa pitäisi vahvistaa korkeampi prosenttiosuus. Gosselin ei varmasti ole esittänyt,
että komission olisi pitänyt vahvistaa korkeampi prosenttiosuus, eikä komissio ole pyytänyt unionin yleistä tuomioistuinta
korottamaan sakon määrää.
Näin ollen väite kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden abstraktista määrittämisestä on hylättävä.
–       Väite merkittävästä laadullisesta erosta
Tarkasteltaessa hintakartellin ja muiden menettelytapojen välisestä merkittävästä laadullisesta erosta esitettyä väitettä,
jolla tuetaan yhdenvertaisuusperiaatteen loukkaamista koskevaa Portieljen viidettä kanneperustetta, on palautettava mieliin
vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan yhteisön oikeuden perusperiaatteisiin kuuluvan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
nojalla on kiellettyä paitsi se, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita kohdellaan eri tavalla, myös se, että erilaisia
tilanteita kohdellaan samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. vastaavasti asia 91/85,
Christ-Clemen ym. v. komissio, tuomio 8.10.1986, Kok., s. 2853, 10 kohta ja asia C‑174/89, Hoche, tuomio 28.6.1990, Kok.,
s. I‑2681, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin todettava, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta tarkastellessaan komissio ei ole todellisuudessa kohdellut
osallistujia eri tavalla päättäessään yrityskohtaisesta myynnin arvon osuudesta, vaan se on soveltanut yhtä yhtenäistä 17
prosentin osuutta kaikkiin kyseessä oleviin yrityksiin. Komissio perustelee tätä lähestymistapaa sillä, että kyseessä oli
yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen.
Näin ollen on pohdittava, saattoiko komissio oikeuskäytännön valossa olla tekemättä mitään eroa kilpailusääntöjen rikkomiseen
osallistuneiden yritysten välillä ja olla ottamatta huomioon asian erityisiä olosuhteita määrittäessään Gosselinin toteuttaman
kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden.
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä on tutkittava kunkin yrityksen osuuden suhteellinen
vakavuus (yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio
16.12.1975, Kok., s. 1663, 623 kohta ja edellä 76 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 150 kohta).
Tämä päätelmä on johdonmukainen seuraus periaatteesta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti
ja jonka nojalla yritykselle voidaan määrätä seuraamus vain teoista, joihin sen itsensä katsotaan syyllistyneen, ja jota sovelletaan
kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen yhteisön kilpailusääntöjen nojalla
(asia T-62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5057, 119 kohta).
Lisäksi useista unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomioista ilmenee, että kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuutta on arvioitava yrityskohtaisesti, jolloin on otettava huomioon useita seikkoja, joihin kuuluvat erityisesti asiaan
liittyvät erityisolosuhteet, asiayhteys ja sakkojen ennalta ehkäisevä vaikutus (ks. edellä 89 kohdassa mainittu asia Ferriere
Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion
française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 106 kohta ja edellä 125 kohdassa mainittu
asia Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomion 83 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Siten unionin tuomioistuin on katsonut,
että se, että yritys ei ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin osatekijöihin tai että sillä on ollut vähäinen asema
niiltä osin kuin se on osallistunut, on otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnin yhteydessä ja
tarvittaessa sakon suuruutta määritettäessä (ks. edellä 76 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion
90 kohta ja yhdistetyt asiat T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02, Bolloré
ym. v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II‑947, 429 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössä yrityskohtaisia olosuhteita ei kuitenkaan ole yleensä arvioitu kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta arvioitaessa, toisin sanoen sakon perusmäärää vahvistettaessa, vaan mukautettaessa perusmäärää lieventävien
ja raskauttavien seikkojen perusteella (ks. asia T‑73/04, Carbone‑Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II‑2661,
100 kohta ja sitä seuraavat kohdat; tuomio on pysytetty valitusasiassa C‑554/08 P, Carbone-Lorraine v. komissio, 12.11.2009
annetulla tuomiolla, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tämä oikeuskäytäntö on kuitenkin yhdenmukainen edellä 137 ja 138 kohdassa mainitun oikeuskäytännön kanssa. Näissä asioissa
annetuissa tuomioissa käsitettä ”vakavuus” on käytetty yleisesti kuvaamaan kilpailusääntöjen rikkomisen intensiteettiä eikä
sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen teknisessä merkityksessä. Näin ollen komissio saattoi vapaasti ottaa huomioon
tiettyjä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklassa tarkoitetun ”vakavuuden” muodostavia tekijöitä lieventävinä ja raskauttavina seikkoina,
eikä arvioidessaan ”vakavuutta” sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla.
Tämä pätee erityisesti tapaukseen, jossa arvioidaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen
osallistuneen usean yrityksen osuuden vakavuutta. Unionin tuomioistuin on vahvistanut soveltaessaan asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettuja suuntaviivoja
(EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä vuoden 1998 suuntaviivat), että kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneen yrityksen
osuuden vakavuutta on arvioitava mahdollisten raskauttavien tai lieventävien seikkojen soveltamisen yhteydessä (edellä 139
kohdassa mainittu asia Carbone-Lorraine v. komissio, tuomio 12.11.2009, 27 kohta). Yhtenä kokonaisuutena pidettävässä jatketussa
kilpailusääntöjen rikkomisessa käsitteellä ”rikkominen”, sellaisena kuin sitä käytetään vuoden 1998 suuntaviivoissa, viitataan
siis useita yrityksiä käsittävään rikkomisen kokonaisuuteen, ja tämä yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen
on yhtä ”vakavaa” kaikkien osallistujien osalta.
Edellä 139 kohdassa mainitussa asiassa Carbone-Lorraine vastaan komissio 12.11.2009 annettu tuomio koskee kuitenkin vuoden
1998 suuntaviivoja. Kuten edellä 129 kohdassa on jo todettu, vuoden 2006 suuntaviivoilla muutettiin perustavanlaatuisesti
sakkojen laskentamenetelmää. Ensinnäkin kilpailusääntöjen rikkomisten jako kolmeen luokkaan (”vakavaa vähäisempiin”, ”vakaviin”
ja ”erittäin vakaviin” rikkomisiin) on poistettu. Nykyisessä järjestelmässä, jossa asteikko on 0 prosentista 30 prosenttiin,
voidaan tehdä hienojakoisempi ero kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella.
Toiseksi on todettava, että kiinteämääräiset summat on poistettu. Vastedes perusmäärän laskemisessa käytetään rikkomiseen
suoraan tai epäsuorasti liittyvän, kunkin yksittäisen yrityksen toteuttaman myynnin arvoa. Tässä uudessa laskentamenetelmässä
voidaan siis ottaa helpommin huomioon kunkin yrityksen yrityskohtainen osuus kilpailusääntöjen rikkomisessa sen vakavuutta
arvioitaessa. Sen avulla voidaan myös ottaa huomioon se, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen
on mahdollisesti ajan mittaan muuttunut vähemmän vakavaksi.
Kolmanneksi on todettava komission vahvistaneen istunnossa, että se ei enää välttämättä sovella päätöksentekokäytännössään
yhtä yhtenäistä osuutta kaikkiin tällaiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneisiin yrityksiin. [EY] 81 artiklan ja
ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 1.10.2008 tehdyssä ns. Candle waxes -päätöksessä K(2008) 5476 (asia COMP/C.39.181
– Kynttilävahat), josta on julkaistu 4.12.2009 tiivistelmä Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 295, s. 17), ja
[EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 11.11.2009 tehdyssä ns. Heat stabilisers -päätöksessä
K(2009) 8682 (asia COMP/38.589 – Lämmönkestäväksi tekevät aineet), josta on julkaistu 12.11.2010 tiivistelmä Euroopan unionin
virallisessa lehdessä (EUVL C 307, s. 9), komissio sovelsi eri prosenttiosuuksia kyseisten kartellien osallistujien eri luokkiin
niiden kilpailusääntöjen rikkomista koskevan osuuden vakavuuden perusteella. Jälkimmäisessä tapauksessa vahvistettiin korkeampi
prosenttiosuus yrityksille, jotka olivat osallistuneet paitsi hintojen vahvistamiseen myös asiakkaiden ja/tai markkinoiden
jakamiseen.
Uusi laskentamenetelmä ei kuitenkaan edellytä tällaista lähestymistapaa. Vaikka edellä 137 ja 138 kohdassa mainitun oikeuskäytännön
mukaan huomioon on otettava kilpailusääntöjen rikkomista koskevan osuuden suhteellinen vakavuus ja tapauksen erityiset olosuhteet,
komissio voi edelleen vuoden 2006 suuntaviivojen nojalla ottaa nämä seikat huomioon arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen
vakavuutta tai mukauttaessaan perusmäärää lieventävien ja raskauttavien seikkojen perusteella. Tilanteessa, jossa komissio
omaksuu viimeksi mainitun lähestymistavan, lieventävien ja raskauttavien seikkojen arvioinnissa on kuitenkin voitava ottaa
asianmukaisesti huomioon yhtenä kokonaisuutena pidettävää kilpailusääntöjen rikkomista koskevan osuuden suhteellinen vakavuus
sekä tämän vakavuuden mahdollinen vaihteleminen eri aikoina.
Esillä olevassa tapauksessa komissio on vahvistanut kaikille kyseessä oleville yrityksille yhden yhtenäisen 17 prosentin osuuden.
Siltä osin kuin Gosselin väittää, että sen osuus on suhteellisesti vähemmän vakava kuin muiden mukana olleiden yritysten ja
että huomioon olisi pitänyt ottaa useita erityisiä tai epätavallisia olosuhteita, sen esittämiä perusteluja tarkastellaan
tutkittaessa väitteitä, joiden mukaan komissio on arvioinut virheellisesti lieventäviä seikkoja.
Näin ollen tämän kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä ja Gosselinin väitteet on otettava huomioon neljättä osaa tutkittaessa
(jäljempänä 180 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto
Ainoastaan Gosselin on vedonnut tähän kanneperusteen osaan.
Asianosaisten lausumat
Gosselin huomauttaa, että komissio myöntää nimenomaisesti päätöksen 379 perustelukappaleessa, että asiakirja-aineistoon ei
sisälly asiakirjoja, jotka osoittaisivat sen panneen täytäntöön kilpailunvastaisia sopimuksia yli kolme täyttä vuotta kattavana
ajanjaksona eli 30.10.1993–14.11.1996.
Tätä näytön puuttumista ei voida Gosselinin mukaan paikata väitteellä, jonka mukaan kyse on yhtenä kokonaisuutena pidettävästä
jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta tai jonka mukaan se ei ole missään vaiheessa sanoutunut irti tästä kilpailusääntöjen
rikkomisesta. Ensin mainitusta väitteestä se toteaa, että tämä seikka ei poista komissiolta konkreettista todistustaakkaa
Gosselinin osallistumisen kestosta. Toisesta väitteestä Gosselin toteaa, että päätöksessä mainittu oikeuskäytäntö, jonka mukaan
kyseisen yrityksen on avoimesti ja kiistattomasti sanouduttava irti kartellista, on aina koskenut ”perinteisiä” kartelleja,
joiden puitteissa on pidetty monenvälisiä kokouksia ja joissa kilpailua rajoittaviin tavoitteisiin on vedottu nimenomaisesti.
Näin ollen tätä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa Gosseliniin, joka ei ole osallistunut yhteenkään kartellin kokoukseen. Gosselin
tuo vielä esiin, että kolmen vuoden ajanjakso on erityisen pitkä ja että siten sen osalta kyse ei voi olla näytetystä jatkuvuudesta.
Komissio myöntää, että asiakirja-aineistossa ei ole Gosselinin osalta yhtään asiakirjaa provisioita ja peitetarjouksia koskevista
konkreettisista tapauksista ajanjaksolta 30.10.1993–14.11.1996, mutta se katsoo, että objektiivisten ja yhtäpitävien seikkojen
perusteella Gosselinin osallistumisen kartelliin voidaan päätellä jatkuneen tuona ajanjaksona. Se toteaa, että kyse on välivaiheesta
ja että Gosselin ei lakannut osallistumasta lopullisesti kartelliin lokakuussa 1993. Käytettävissä olevien todisteiden mukaan
kartellin toiminta sinänsä jatkui muuttumattomana kyseisenä ajanjaksona eikä sitä ole keskeytetty. Komissio toteaa vielä,
että Gosselin ei ole julkisesti ja kiistatta ottanut etäisyyttä kartelliin kyseisen ajanjakson alussa.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Gosselin vetoaa ennen kaikkea siihen, että ajanjaksona 30.10.1993–14.11.1996 (jäljempänä riidanalainen ajanjakso) se ei ole
osallistunut kartelliin ja että näin ollen kerrointa, jossa otetaan huomioon osallistumisvuosien lukumäärä, pitäisi alentaa.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että todistustaakka EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisesta on komissiolla ja että
sen on esitettävä täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty rikkominen
on tapahtunut (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomio 28.3.1984, Kok., s. 1679,
20 kohta ja yhdistetyt asiat T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP, Dresdner Bank ym. v. komissio,
tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3567, 62 kohta).
Tämä koskee erityisesti todisteita kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta, ja tämän vaatimuksen painoarvoa on lisätty huomattavasti
vuoden 2006 suuntaviivoissa. Jollei ole olemassa todisteita, jotka osoittavat suoraan rikkomisen keston, komission on esitettävä
sellaista näyttöä, joka koskee ajallisesti riittävän lähellä toisiaan olevia seikkoja, joiden perusteella voidaan kohtuudella
päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tiettyjen kahden ajankohdan välillä (ks. asia T-61/99, Adriatica di Navigazione
v. komissio, tuomio 11.12.2003, Kok., s. II‑5349, 125 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esillä olevassa asiassa on selvää, ettei riidanalaiselta ajanjaksolta ole asiakirjatodisteita.
Komissio on kuitenkin päätöksessä ja kirjelmissään vedonnut oikeuskäytäntöön, jonka mukaan vastuunsa päättämiseksi yrityksen
on avoimesti ja kiistattomasti sanouduttava irti kartellista siten, että muut osallistujat ovat tietoisia siitä, ettei se
enää tue kartellin yleisiä tavoitteita.
On totta, että jos osallistuminen monenvälisiin kokouksiin on toteennäytetty, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä
siitä, että se ei osallistunut kyseisiin kokouksiin rajoittaakseen kilpailua, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen,
että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa (edellä 37 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym.
v. komissio, tuomion 81 kohta ja asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 155 kohta).
Tämä oikeuskäytäntö koskee kuitenkin kartelleja, joiden puitteissa on pidetty monenvälisiä kokouksia ja joissa on viitattu
kilpailunvastaisiin tavoitteisiin. Kuten yhteisöjen tuomioistuin selitti edellä 37 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa
Aalborg Portland ym. vastaan komissio antamansa tuomion 82 kohdassa, tämän oikeusperiaatteen taustalla on se perustelu, että
koska yritys on osallistunut tällaisiin kokouksiin sanoutumatta julkisesti irti niiden sisällöstä, se on antanut toisille
osallistujille sen vaikutelman, että se hyväksyi niiden tuloksen ja noudattaisi sitä. Esillä olevassa asiassa Gosselin ei
kuitenkaan ole osallistunut tällaisiin kokouksiin.
Näin ollen komission asiana oli esittää näyttöä Gosselinin osallistumisen kestosta, eikä sen todistustaakkaa voida keventää
edellä mainitun oikeuskäytännön perusteella.
On kuitenkin todettava, että riidanalaisen ajanjakson osalta komission esittämät todisteet eivät osoita oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että Gosselin on osallistunut kartelliin.
Ensinnäkin siltä osin kuin komissio toteaa, että riidanalainen ajanjakso on välivaihe ja että Gosselin ei ole lopullisesti
lakannut osallistumasta kartelliin lokakuussa 1993, tämän on todettava tarkoittavan sitä, että kyse on keskeytyksestä. Pelkästään
se, että Gosselin on osallistunut kartelliin sekä ennen riidanalaista ajanjaksoa että sen jälkeen, on siis merkityksetöntä.
Lisäksi se, että Gosselinin katsotaan olevan vastuussa kartelliin osallistumisesta ainoastaan 18.9.2002 asti eli päivään,
jolta on viimeinen asiakirjatodiste, vaikka kartelli on ollut olemassa syyskuuhun 2003 asti, osoittaa, että kartelliin osallistuminen
voi lakata jopa ilman nimenomaista ilmoitusta.
Toiseksi komissio väittää, että Gosselin on osallistunut samoihin kilpailusääntöjen rikkomista merkitseviin menettelytapoihin
sekä marraskuun 1996 jälkeen että ennen lokakuuta 1993 ja että näiden kahden päivämäärän välillä sen toiminta kartellin puitteissa
ei ole mitenkään muuttunut. Koska kartellin toimintatapa ei ole muuttunut riidanalaisen ajanjakson kuluessa, Gosselinin osallistuminen
saattoi ilmetä vain samoissa muodoissa kuin aikaisemmin.
Kolmanneksi komissio toteaa päätöksen 274 perustelukappaleessa, että pelkästään se, että sen asiakirja-aineistossa ei ole
peitetarjousta, ei merkitse sitä, ettei tätä tarjousta olisi koskaan laadittu. Asiakirja-aineiston todisteet osoittavat, että
tietyt peitetarjoukset lähetettiin joskus suoraan henkilölle, joka aikoi muuttaa. Tämän perustelukappaleen mukaan Allied Arthur
Pierren sisäinen muistio, joka koski muuttoa Brysselistä (Belgia) Lissaboniin (Portugali), osoittaa, että Gosselinilta ja
Ziegleriltä oli pyydetty peitetarjouksia. Siinä myös täsmennettiin, että Gosselin ”lähettää tänään peitetarjouksen postitse
[ja että] asiakkaalle on ilmoitettu tästä”. Tämä muutto on kuitenkin vuodelta 1998 ja on siis tapahtunut riidanalaisen ajanjakson
jälkeen.
Neljänneksi komissio on myöntänyt istunnossa, ettei Gosselinin osallistumisesta riidanalaisena ajanjaksona ollut muita todisteita.
Viidenneksi riidanalaisen ajanjakson kestoa tarkasteltaessa on todettava, että kysymystä siitä, onko kyseinen ajanjakso riittävän
pitkä merkitäkseen kilpailusääntöjen rikkomisen keskeytystä, ei voida tutkia abstraktisti. Päinvastoin sitä on arvioitava
kyseessä olevan kartellin toiminnan asiayhteydessä (asia T‑18/05, IMI ym. v. komissio, tuomio 19.5.2010, 89 kohta ja sitä
seuraavat kohdat, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Esillä olevassa asiassa päätöksen 280 perustelukappaleessa olevasta taulukosta nro 3 ilmenee, että kyseiset yritykset olivat
yleensä yhteydessä useita kertoja vuodessa laatiakseen peitetarjouksia tai maksaakseen provisioita. Se, että nämä menettelytavat
perustuivat vastavuoroisuuden periaatteeseen (ks. edellä 79 kohta), edellytti tiettyä jatkuvuutta kartellin puitteissa harjoitettavassa
yhteistyössä. Ajanjakso, jonka kuluessa Gosselin ei osallistunut näihin menettelytapoihin, on kestoltaan yli kolme vuotta.
Koska tämä kesto on selvästi pidempi kuin ne ajanjaksot, joiden kuluessa kyseiset yritykset yleensä ilmaisivat pyrkimyksensä
rajoittaa kilpailua laatimalla peitetarjouksia tai maksamalla provisioita, on katsottava, että komissio ei ole esittänyt sellaista
näyttöä, joka koskee ajallisesti riittävän lähellä toisiaan olevia seikkoja, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä,
että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä 30.10.1993–14.11.1996.
Kuudenneksi komissio on päätöksessä tukeutunut siihen, että kyse on yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen
rikkomisesta. Gosselinin tavoin on katsottava, että asiakirjatodisteiden puuttumista riidanalaiselta ajanjaksolta ei voida
paikata päätöksen 380 perustelukappaleessa esitetyllä väitteellä, jonka mukaan tässä kartellissa on kyse yhtenä kokonaisuutena
pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tällainen toteamus ei voi johtaa Gosselinin vastuuseen koko kartellin
keston osalta. Vuoden 2006 suuntaviivojen 24 kohdassa ei viitata kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon vaan kunkin yrityksen
osallistumisen kestoon. Näin ollen on tarpeen määrittää yrityskohtaisen kartelliin osallistumisen kesto, kuten komissio on
tehnyt päätöksessä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on määritetty
virheellisesti, on hyväksyttävä ja näin ollen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä katsotaan Gosselinin olevan vastuussa
osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen riidanalaisen ajanjakson kuluessa. Tämän vuoksi riidanalaisen ajanjakson kestoa
on lyhennettävä päätöksen 548 perustelukappaleessa todetusta 10 vuodesta ja 7 kuukaudesta. Gosselinin osallistuminen on siten
kestänyt 7 vuotta ja 6 kuukautta.
Kun otetaan huomioon, että Gosselin on riidanalaisen ajanjakson jälkeen jälleen osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen
ja toistanut sen ja ettei se kiistä kyseessä olevan sama kartelli kuin se, johon se osallistui ennen keskeytystä, asetuksen
N:o 1/2003 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua vanhentumisaikaa ei voida soveltaa tässä tapauksessa. Päätöstä on kuitenkin
muutettava Gosselinille määrätyn sakon alentamiseksi siten, että sen tosiasiallisen kartelliin osallistumisen kesto otetaan
huomioon. Tämän muutoksen konkreettiset seuraukset täsmennetään jäljempänä 174 kohdassa.

Perusmäärän laskemisessa huomioon otettava myynnin arvo
Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät, että päätöksessä komissio lähtee liikkeelle virheellisestä summasta myynnin arvon osalta. Tämä virhe johtuu
siitä, että Gosselinin tilikausi ei vastaa kalenterivuotta. Näin ollen komission olisi pitänyt pitää ”sen ajanjakson viimeisenä
täytenä vuotena, jona yritys osallistui rikkomiseen” (vuoden 2006 suuntaviivojen 13 kohdassa tarkoitetulla tavalla), kilpailusääntöjen
rikkomisen lakkaamista edeltänyttä viimeistä tilikautta. Koska päätöksen mukaan kilpailusääntöjen rikkominen lakkasi 18.9.2002,
tämä viimeinen tilikausi oli 1.7.2001–30.6.2002 (jolta liikevaihto on 1 607 946,90 euroa) eikä tilikausi 1.7.2000–30.6.2001,
joka on kuitenkin hyväksytty päätöksessä lähtökohdaksi.
Vastineessaan komissio myöntää, että vuoden 2006 suuntaviivoista ei saada täydellistä vastausta kysymykseen siitä, mitä tietoja
sen on periaatteessa pidettävä lähtökohtana. Vastauskirjelmässään komissio myöntää niin ikään, että ajanjakso 1.7.2001–30.6.2002
sopii paremmin vertailuvuodeksi kuin päätöksessä hyväksytty ajanjakso.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Komissio teki 24.7.2009 päätöksen K(2009) 5810, jolla päätöstä muutettiin Gosselinille ja Portieljelle määrätyn sakon perusmäärän
laskemisessa huomioon otettavan myynnin arvon osalta (ks. edellä 19 kohta). Tässä päätöksessä komissio hyväksyi vertailuvuodeksi
ajanjakson 1.7.2001–30.6.2002 ja siten asian kannalta merkitykselliseksi liikevaihdoksi 1 607 946 euroa. Näin ollen Gosselinille
määrättyä sakkoa alennettiin 3,28 miljoonaan euroon, josta Portielje on yhteisvastuussa 270 000 euron osalta.
Siltä osin kuin komissio on myöntänyt tämän kanneperusteen kolmannen osan perusteltavuuden ja on tämän vuoksi muuttanut päätöstä,
tästä kanneperusteen osasta ei ole enää tarpeen lausua.
Koska kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa on jo lyhennetty 7 vuoteen ja 6 kuukauteen (ks. edellä 168 kohta), Gosselinille
määrätyn sakon määrää on alennettava 2,32 miljoonaan euroon (korjattu liikevaihto kerrottuna 0,17:llä ja 7,5:llä ja korotettuna
lisäsummalla ehkäisevän vaikutuksen takaamiseksi).

Lieventävät seikat
Asianosaisten lausumat
Kantajat katsovat, että päätöksessä komissio jättää perusteettomasti huomiotta lieventävät seikat, jotka liittyvät Gosselinin
vähäiseen osuuteen ja vähäiseen asemaan. Ne väittävät ensinnäkin, että Gosselin ei ollut mukana kartellin perustamisessa ja
että se ei osallistunut hintasopimuksiin. Sen väitetty mukanaolo provisiosopimuksissa oli hyvin rajallista ja satunnaista.
Toiseksi niiden mukaan päätöksessä ei ole millään tavoin näytetty Gosselinin tienneen tai täytyneen välttämättä tietää, että
sen toimet olivat osa kokonaissuunnitelmaa ja että tämä kokonaissuunnitelma kattoi kaikki kartellin muodostavat osatekijät.
Lisäksi ne kiistävät, että mahdollinen vastuu koko kartellista olisi riittävä peruste jättää huomiotta lieventävä seikka,
joka perustuu juuri tietyn yrityksen hyvin vähäiseen asemaan.
Kolmanneksi kantajat väittävät, että yritysten ja elinten muutoista vastaavat yksiköt olivat täysin tietoisia peitetarjousten
periaatteesta ja näkivät siinä keinon täydentää helposti muuttoja koskevia hallinnollisia asiakirjoja. Koska kyse oli menettelytavasta,
jota kyseiset muuttoyhtiöt eivät salanneet, muutoista vastaavien yksiköiden olisi pitänyt tietää peitetarjousten olemassaolosta.
Gosselinin osalta asiakirja-aineisto sisältää esimerkin yhteisön virkamiehestä, jolla on toimivalta allekirjoittaa kansainvälistä
muuttoa koskevat asiakirjat ja joka oli pyytänyt peitetarjouksia.
Komissio kiistää nämä väitteet.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Päätöksestä ilmenee, että komissio ei ole hyväksynyt yhtään lieventävää seikkaa. Kantajat väittävät kuitenkin, että komission
olisi pitänyt ottaa huomioon, että Gosselin ei ollut mukana kartellin perustamisessa ja että se ei osallistunut hintasopimuksiin
(ensimmäinen väite), että Gosselin ei tiennyt sen toimien olevan osa kokonaissuunnitelmaa (toinen väite) ja että tietyt komission
virkamiehet olivat tietoisia peitetarjouksia koskevasta menettelytavasta (kolmas väite).
–       Ensimmäinen ja toinen väite
Tarkasteltaessa ensinnäkin väitettä, jonka mukaan Gosselin ei ollut mukana kartellin perustamisessa eikä osallistunut kirjallisiin
sopimuksiin, on todettava, että sen ensimmäinen dokumentoitu osallistuminen provisiosopimuksen täytäntöönpanoon on vuodelta
1992, kun taas nämä menettelytavat otettiin käyttöön 1980-luvulla. Tällä seikalla on kuitenkin merkitystä ainoastaan arvioitaessa,
onko yritys toiminut kartellin johtajana tai alkuunpanijana, mitä voidaan pitää raskauttavana seikkana vuoden 2006 suuntaviivojen
28 kohdan nojalla. Sitä vastoin se, että yritys ei ole osallistunut aktiivisesti kyseisten kilpailunvastaisten järjestelyjen
käyttöön ottamiseen, ei itsessään ole lieventävä seikka.
Tarkasteltaessa toiseksi väitettä Gosselinin hyvin vähäisestä osuudesta kilpailusääntöjen rikkomisessa on selvää, että viimeksi
mainittu ei ole koskaan osallistunut kirjallisiin sopimuksiin hintojen vahvistamisesta tai kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen
tarkoitus.
Vuoden 2006 suuntaviivojen 29 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan sakon alentaminen lieventävien seikkojen perusteella
edellyttää, että kyseinen yritys ”esittää todisteet siitä, että sen osuus rikkomisessa on ollut huomattavan vähäinen”, ja
”siten osoittaa, että ollessaan osapuolena rikkomiseen liittyvään sopimukseen se tosiasiassa jätti soveltamatta sopimusta
ja kävi käytännössä kilpailua markkinoilla”. Nämä edellytykset eivät kuitenkaan ole täyttyneet nyt käsiteltävässä asiassa.
Ilmaisun ”esimerkiksi” käyttäminen kuitenkin osoittaa, ettei vuoden 2006 suuntaviivojen 29 kohdassa mainittujen olosuhteiden
luettelo ole tyhjentävä. Kuten Portieljen neljännen kanneperusteen ja Gosselinin toisen kanneperusteen osalta on todettu,
asian erityiset olosuhteet ja erityisesti se, osallistuuko yritys kaikkiin kilpailusääntöjen rikkomisen muodostaviin osatekijöihin,
on otettava huomioon joko kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa tai ainakin mukautettaessa perusmäärää lieventävien
ja raskauttavien seikkojen perusteella. Tämä velvollisuus oli yksi niistä syistä, jonka vuoksi unionin tuomioistuin saattoi
katsoa, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteen kanssa ei ole ristiriidassa
periaate, jonka mukaan vastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta on yrityskohtaista (edellä 76 kohdassa mainittu asia komissio
v. Anic Partecipazioni, tuomion 84 kohta). Pelkästään tämän 29 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa mainitut kriteerit eivät
voi taata tätä mahdollisuutta. Näin ollen on arvioitava asian erityisiä olosuhteita.
On selvää, että kyseinen kilpailusääntöjen rikkominen on kehittynyt ajan mittaan. Kirjallisia sopimuksia sovellettiin kilpailusääntöjen
rikkomisen ensimmäisessä vaiheessa vuodesta 1984 aina 1990-luvun alkuun, ja niistä on sittemmin luovuttu. Kilpailusääntöjen
rikkomisen toisessa vaiheessa turvauduttiin peitetarjouksiin ja provisioihin. Näin ollen vuoden 2006 suuntaviivojen 19 kohdan
nojalla huomioon otettava osuus myynnin arvosta voisi lähtökohtaisesti vaihdella eri ajanjaksoina. Tämä voisi myös oikeuttaa
sakon alentamisen lieventävien seikkojen perusteella.
On kuitenkin katsottava, että menettelytavat, joihin Gosselin osallistui, eivät ole lievempiä kilpailusääntöjen rikkomisia
kuin kirjalliset sopimukset hintojen vahvistamisesta tai hintojen vahvistaminen tapauskohtaisesti tietyille muutoille. Toisin
kuin Gosselin väittää, myös peitetarjoukset ja provisiot ovat vaikuttaneet hintoihin (ks. edellä 67 kohta ja sitä seuraavat
kohdat). Esillä olevan asian olosuhteissa sillä, ettei Gosselin ole osallistunut kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen
tarkoitus ja joita ei enää järjestetty sen kartelliin kuulumisen aikana, ei ole merkitystä arvioitaessa kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuutta, sillä kartelli on toiminut sellaisten mekanismien avulla, jotka ovat tehneet tällaisista kokouksista
tarpeettomia.
Tästä seuraa, että komissio saattoi vahvistaa yhden yhtenäisen prosenttiosuuden yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun
kilpailusääntöjen rikkomisen koko kestolle ja olla ottamatta huomioon tämän kilpailusääntöjen rikkomisen ajan mittaan tapahtunutta
kehitystä lieventävänä seikkana.
Tarkasteltaessa kolmanneksi kantajien väitettä, jonka mukaan mahdollinen vastuu yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta
kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole riittävä peruste olla ottamatta huomioon lieventävää seikkaa, joka liittyy tietyn yrityksen
vähäiseen asemaan, on todettava, että tämä väite pitää paikkansa. Se, että Gosselin ei ole ollut tietoinen kartellin kokonaissuunnitelmasta,
ei kuitenkaan ole lieventävä seikka. Tällä väitteellä olisi merkitystä, jos kantajat aikoisivat kyseenalaistaa toteamuksen
yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, mitä ne eivät kuitenkaan ole tehneet.
Nämä väitteet on näin ollen hylättävä.
–       Kolmas väite
Tarkasteltaessa väitettä, jonka mukaan komissio oli tietoinen peitetarjouksia koskevasta menettelytavasta, on todettava, että
vuoden 2006 suuntaviivojen 29 kohdan viimeisen luetelmakohdan mukaan ”sakon perusmäärää voidaan alentaa, kun – – yrityksen
kilpailunvastainen toiminta on viranomaisten hyväksymää tai edistämää taikka se on hyväksytty tai sitä on edistetty lainsäädännöllä”.
Asiakirja-aineistoon ei kuitenkaan sisälly mitään seikkaa, joka osoittaisi komission toimielimenä hyväksyneen, edistäneen
tai pyytäneen peitetarjouksia. Komissiolla ei itse asiassa ole ollut mitään intressiä edistää tai sietää peitetarjousten järjestelmää,
sillä se oli sen omien intressien vastainen. Se, että tietyt työntekijät ovat pyytäneet peitetarjouksia komission lopulta
korvaamaa muuttoa varten, ei merkitse sitä, että tämä toimielin olisi tiennyt tästä menettelytavasta tai että se olisi osallistunut
siihen, sillä komission virkamiehet ja komissio toimielimenä on pidettävä erillään. Henkilö, joka on yhteydessä muuton suorittavaan
yritykseen, ei ole itse muuttoyhtiöiden todellinen asiakas. Todellinen asiakas on elin tai yritys, jonka palveluksessa tämä
henkilö työskentelee ja joka vastaa muuttokuluista.
Jos oletetaan, että toimielimen virkamies on pyytänyt peitetarjouksia, Gosselinin olisi pitänyt tietää, ettei tällaisia pyyntöjä
voitu esittää toimielinten nimissä tai niiden kehotuksesta, koska ne olivat selvästi niiden taloudellisten etujen vastaisia.
Vaatimuksella kahden tai kolmen tarjouksen toimittamisesta oli nimenomaan tarkoitus varmistaa kilpailun vähimmäismäärä ja
välttää se, että yksi ainoa muuttoyritys voisi yksipuolisesti määrittää muuton hinnan.
Pelkkä tieto kilpailunvastaisesta toiminnasta ei myöskään merkitse sitä, että tämä toiminta olisi implisiittisesti komission
”hyväksymää tai edistämää” vuoden 2006 suuntaviivojen 29 kohdan viimeisessä luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla. Väitettyä
toimimatta jättämistä ei nimittäin voida rinnastaa hyväksymisen tai edistämisen kaltaiseen positiiviseen toimeen.
Joka tapauksessa on todettava, että Gosselinin väitteet koskevat ainoastaan peitetarjouksia. Peitetarjouksia koskeva menettelytapa
on kuitenkin vain yksi yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista osatekijöistä.
Esitetyt perustelut eivät voi missään tapauksessa oikeuttaa provisioiden maksamista.
Näin ollen tämä väite ja siten esillä olevan kanneperusteen viimeinen osa on hylättävä.
4.
Portieljen viides kanneperuste ja Gosselinin kolmas kanneperuste, jotka koskevat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
Tähän kanneperusteeseen vedotaan toissijaisesti, ja se jakautuu kahteen osaan.

Asianosaisten lausumat
Kantajat väittävät ensinnäkin, että jos niiden tältä osin aikaisempien kanneperusteiden yhteydessä esittämiä väitteitä ei
hyväksyttäisi, päätöksen 2 artiklan e alakohta pitäisi kumota yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen vuoksi sillä
perusteella, että komissio ei ota millään tavoin sakkoa määrittäessään huomioon sen toiminnan ja ”perinteiseen” kartelliin
osallistuneiden muuttoyhtiöiden (Arthur Pierre, Interdean, Transworld ja Ziegler) toiminnan välillä olevaa objektiivista ja
laadullista eroa.
Toiseksi kantajat väittävät, että jos niiden aikaisempien kanneperusteiden yhteydessä tältä osin esittämiä väitteitä ei hyväksyttäisi,
tämä merkitsisi sitä, että sakon laskemiseksi huomioon otettavaa myynnin arvoa määritettäessä Gosselinia on kohdeltu epäyhdenvertaisesti
ilman objektiivista perustelua.
Komissio viittaa aikaisempien kanneperusteiden yhteydessä esittämiinsä huomautuksiin.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tämän kanneperusteen ensimmäinen osa ei ole millään tavoin itsenäinen suhteessa Gosselinin toiseen kanneperusteeseen. Se on
asiallisesti jo tutkittu (ks. edellä 134 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
Koska komissio on myöntänyt, että myynnin arvoa koskeva Gosselinin toisen kanneperusteen kolmas osa on perusteltu, tämän vain
toissijaisesti esitetyn kanneperusteen toista osaa ei ole enää tarpeen tutkia.
Kaiken edellä esitetyn perusteella päätös on kumottava siltä osin kuin se koskee Portieljea (edellä 59 kohta) ja siltä osin
kuin siinä todetaan, että Gosselin on osallistunut EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen 30.10.1993–14.11.1996 (edellä 168 kohta).
Gosselinille määrätyn sakon perusmäärän laskemisessa huomioon otettavaa myynnin arvoa koskevasta kanneperusteen osasta ei
ole enää tarpeen lausua (edellä 173 kohta). Tämän sakon määrää on siten alennettava 2,32 miljoonaan euroon (edellä 174 kohta).
Muilta osin kanne asiassa T-208/08 on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian T-209/08, se on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut Portieljen vaatimusten mukaisesti. Asiassa T-208/08 kaikki asianosaiset ovat hävinneet osan vaatimuksistaan
ja lausunnon antamisen on todettu raukeavan osittain. Näin ollen on katsottava työjärjestyksen 87 artiklan 3 ja 6 kohdan mukaisesti,
että asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan tässä asiassa.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Asiassa T-208/08 [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 11.3.2008 tehty komission päätös K(2008)
926 lopullinen (asia COMP/38.543 – Kansainväliset muuttopalvelut) kumotaan siltä osin kuin siinä todetaan, että Gosselin Group
NV on osallistunut EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen 30.10.1993–14.11.1996.
2)
Päätöksen K(2008) 926, sellaisena kuin se on muutettuna 24.7.2009 tehdyllä komission päätöksellä K(2009) 5810 lopullinen,
2 artiklassa Gosselin Groupille määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 2,32 miljoonaa euroa.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Asiassa T-209/08 päätös K(2008) 926, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä K(2009) 5810, kumotaan siltä osin kuin se
koskee Stichting Administratiekantoor Portieljea.
5)
Asiassa T-208/08 asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
6)
Asiassa T-209/08 Euroopan komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Julistettiin Luxemburgissa 16 päivänä kesäkuuta 2011.
Allekirjoitukset
Sisällys
Tosiseikat
1.  Riidan kohde
2.  Kantajat
3.  Hallinnollinen menettely
4.  Päätös
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
1.  Portieljen ensimmäinen ja toinen kanneperuste, jotka koskevat EY 81 artiklan rikkomista
Asianosaisten lausumat
Portieljen lausumat
Komission lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäinen kanneperuste
Toinen kanneperuste
2.  Portieljen kolmas kanneperuste ja Gosselinin ensimmäinen kanneperuste, jotka koskevat EY 81 artiklan rikkomista
Väite, jonka mukaan kilpailua ei ole rajoitettu tuntuvasti
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Väite, jonka mukaan kilpailua ei ole rajoitettu
–  Näyttö kilpailunvastaisista vaikutuksista
–  Vastuu kirjallisista sopimuksista
Väite, jonka mukaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ei ole vaikutettu tuntuvasti
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Rajat ylittävä luonne
–  40 miljoonan euron raja-arvo
–  Viiden prosentin raja-arvo
3.  Portieljen neljäs kanneperuste ja Gosselinin toinen kanneperuste, jotka koskevat sakon alentamista
Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Velvollisuus ottaa huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset olosuhteet
–  Väite merkittävästä laadullisesta erosta
Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Perusmäärän laskemisessa huomioon otettava myynnin arvo
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Lieventävät seikat
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Ensimmäinen ja toinen väite
–  Kolmas väite
4.  Portieljen viides kanneperuste ja Gosselinin kolmas kanneperuste, jotka koskevat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
Asianosaisten lausumat
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.