CELEX: 62009CJ0548
Muutoksenhaku
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistetut rajoittavat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on estää ydinaseiden levittäminen
Pankin varojen jäädyttäminen
Päätöstä ei annettu tiedoksi
Oikeudellinen perusta
Puolustautumisoikeudet

Iranin valtion omistama iranilainen liikepankki Bank Melli Iran vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan Euroopan
yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-390/08, Bank Melli Iran vastaan neuvosto, 14.10.2009 antaman
tuomion (Kok., s. II-3967; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla hylättiin Bank Melli Iranin kanne, jossa se vaati Iraniin
kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EY) N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan täytäntöönpanosta 23.6.2008
tehdyn neuvoston päätöksen 2008/475/EY (EUVL L 163, s. 29; jäljempänä riidanalainen päätös) liitteessä olevan taulukon B 4
kohdan kumoamista siltä osin kuin se koski Bank Melli Irania ja sen sivuliikkeitä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmat 1737 (2006) ja 1747 (2007)
Iranin islamilaisen tasavallan painostamiseksi lopettamaan joukkotuhoaseiden leviämistä edistävä ydinenergia-alan toiminta
ja ydinasejärjestelmien kehittäminen (jäljempänä ydinaseiden levittäminen) Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto
(jäljempänä turvallisuusneuvosto) hyväksyi 23.12.2006 päätöslauselman 1737 (2006), jonka liitteessä luetellaan joukko henkilöitä
ja yhteisöjä, jotka ovat osallistuneet ydinaseiden levittämiseen ja joiden varat ja taloudelliset resurssit (jäljempänä varat)
määrättiin jäädytettäviksi. Päätöslauselman 1737 (2006) liitteessä olevaa luetteloa on päivitetty useilla päätöslauselmilla,
muun muassa turvallisuusneuvoston 24.3.2007 hyväksymällä päätöslauselmalla 1747 (2007), jolla iranilaisen Bank Sepah -nimisen
pankin ja sen Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevan Bank Sepah International plc -nimisen tytäryhtiön varat jäädytettiin.
Valittajan varoja ei ole turvallisuusneuvoston toimenpiteillä jäädytetty.

Yhteinen kanta 2007/140/YUTP
Euroopan unionissa päätöslauselma 1737 (2006) on pantu täytäntöön Irania koskevista rajoittavista toimenpiteistä 27.2.2007
hyväksytyllä neuvoston yhteisellä kannalla 2007/140/YUTP (EUVL L 61, s. 49).
Yhteisen kannan 2007/140 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäädytetään kaikki varat – –, jotka kuuluvat suoraan tai välillisesti seuraaville tai ovat suoraan tai välillisesti seuraavien
omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa:
a)      päätöslauselman 1737 (2006) liitteessä luetellut henkilöt ja yhteisöt sekä muut turvallisuusneuvoston tai komitean päätöslauselman
1737 (2006) 12 kohdan mukaisesti nimeämät henkilöt ja yhteisöt; luettelo näistä henkilöistä ja yhteisöistä on liitteessä I;
b)      henkilöt ja yhteisöt, jotka eivät sisälly liitteeseen I ja jotka osallistuvat ydinalan toimiin, joihin liittyy joukkotuhoaseiden
leviämisen vaara, tai ydinasejärjestelmien kehittämiseen Iranissa, tai joilla on suora yhteys tällaiseen toimintaan tai jotka
antavat tukea tällaiselle toiminnalle, tai niiden puolesta tai johdolla toimivat henkilöt tai yhteisöt tai niiden omistuksessa
tai määräysvallassa olevat yhteisöt, myös silloin, kun tällainen omistus tai määräysvalta perustuu laittomiin keinoihin; luettelo
näistä henkilöistä ja yhteisöistä on liitteessä II.”
Valittajaa ei mainita yhteisen kannan 2007/140 liitteissä.

Asetus (EY) N:o 423/2007
Euroopan yhteisön toimivallasta on todettava, että päätöslauselma 1737 (2006) on pantu täytäntöön Iraniin kohdistuvista rajoittavista
toimenpiteistä 19.4.2007 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 423/2007 (EUVL L 103, s. 1), joka on annettu EY 60 artiklan
ja EY 301 artiklan nojalla ja joka koskee yhteistä kantaa 2007/140 sekä jonka sisältö pääasiallisesti vastaa viimeksi mainitun
sisältöä, koska samat yhteisöjen ja luonnollisten henkilöiden nimet ovat tämän asetuksen liitteessä.
Asetuksen N:o 423/2007 5 artiklassa kielletään tietyt liiketoimet Iranissa olevien henkilöiden tai yhteisöjen kanssa tai Iranissa
käytettäviksi.
Asetuksen N:o 423/2007 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Kaikki liitteessä IV luetelluille henkilöille, yhteisöille tai elimille kuuluvat taikka niiden omistuksessa, hallussa
tai määräysvallassa olevat varat – – jäädytetään. Liitteeseen IV sisältyvät henkilöt, yhteisöt ja elimet, jotka – –turvallisuusneuvosto
tai pakotekomitea on nimennyt – – turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1737 (2006) 12 kohdan mukaisesti.
2. Kaikki liitteessä V luetelluille henkilöille, yhteisöille tai elimille kuuluvat taikka niiden omistuksessa, hallussa tai
määräysvallassa olevat varat – – jäädytetään. Liitteeseen V sisältyvät luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt ja
elimet, jotka eivät kuulu liitteen IV soveltamisalaan ja joista on yhteisen kannan 2007/140 – – 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan
mukaisesti todettu, että ne
a)      ovat mukana Iranin harjoittamassa joukkotuhoaseiden leviämistä edistävässä ydinenergia-alan toiminnassa taikka osallistuvat
siihen suoraan tai tukevat sitä; tai
b)      ovat mukana Iranin harjoittamassa ydinasejärjestelmien kehitystyössä taikka osallistuvat siihen suoraan tai tukevat sitä;
tai
c)      toimivat a tai b alakohdassa tarkoitetun henkilön, yhteisön tai elimen puolesta tai johdolla; tai
d)      ovat a tai b alakohdassa tarkoitetun henkilön, yhteisön tai elimen omistuksessa tai määräysvallassa olevia oikeushenkilöitä,
yhteisöjä tai elimiä, mukaan lukien laittomin keinoin.
3.      Mitään varoja tai taloudellisia resursseja ei saa suoraan tai välillisesti asettaa liitteissä IV ja V lueteltujen luonnollisten
henkilöiden, oikeushenkilöiden, yhteisöjen tai elinten saataville tai hyödynnettäviksi.
4.      Tietoinen ja tarkoituksellinen osallistuminen toimintaan, jonka suorana tai välillisenä tavoitteena tai seurauksena on 1,
2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden kiertäminen, on kiellettyä.”
Valittajaa ei mainita asetuksen N:o 423/2007 liitteissä.
Asetuksen N:o 423/2007 8 ja 9 artiklassa säädetään mahdollisuudesta vapauttaa tietyt varat panttioikeuden tai tuomioistuimen,
viranomaisen tai välimiesten antaman ratkaisun täytäntöönpanemisen mahdollistamiseksi taikka erääntyneen saatavan maksamiseksi.
Asetuksen 10 artiklassa säädetään mahdollisuudesta vapauttaa tietyt varat, joilla toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa
katetaan tietyt kulut, kuten henkilöiden, joiden varat on jäädytetty, perustarpeiden täyttämiseksi tarvittavat varat tai oikeudellisista
palveluista aiheutuneet kulut.
Asetuksen N:o 423/2007 13 artiklan mukaan asianomaisten henkilöiden ja yhteisöjen on toimitettava viranomaisille erilaisia
tietoja ja toimittava yhteistyössä niiden kanssa.
Kyseisen asetuksen 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.      Neuvosto laatii luettelon 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista henkilöistä, yhteisöistä ja elimistä sekä tarkastelee ja muuttaa
sitä määräenemmistöpäätöksellä niiden toteamusten mukaisesti, jotka neuvosto on tehnyt yhteisen kannan 2007/140 – – liitteen
II osalta. Liitteessä V olevaa luetteloa tarkastellaan uudelleen säännöllisin väliajoin ja vähintään 12 kuukauden välein.
3.      Neuvosto perustelee 2 kohdan mukaisesti tekemänsä päätökset yksityiskohtaisesti, ja antaa perustelut tiedoksi asianomaisille
henkilöille, yhteisöille ja elimille.”
Asetuksen N:o 423/2007 16 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on määritettävä tämän asetuksen rikkomiseen sovellettavat
seuraamukset.

Turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1803 (2008)
Turvallisuusneuvoston 3.3.2008 antaman päätöslauselman 1803 (2008) 10 kohdassa kehotetaan ”kaikkia valtioita tarkkailemaan
alueellaan olevien rahoituslaitosten toimia kaikkien sellaisten pankkien kanssa, joiden kotipaikka on Iranissa, erityisesti
Melli- ja Saderat-nimisen pankin kanssa, ja näiden ulkomailla sijaitsevien konttoreiden ja tytäryhtiöiden kanssa, sen välttämiseksi,
että tällaiset toimet edistäisivät joukkotuhoaseiden leviämistä tai ydinasejärjestelmien kehittämistä”.

Yhteinen kanta 2008/479/YUTP
Yhteisen kannan 2007/140/YUTP muuttamisesta 23.6.2008 hyväksytyllä neuvoston yhteisellä kannalla 2008/479/YUTP (EUVL L 163,
s. 43) muun muassa korvattiin ensin mainitun kannan liite II. Liitteeseen sisältyy taulukko A, jonka otsikko on ”Luonnolliset
henkilöt”, ja taulukko B, jonka otsikko on ”Yhteisöt”.
Vaikka päätöslauselmassa 1803 (2008) ei määrätty Melli Bankin ja Bank Melli Iranin varojen jäädyttämisestä, siitä määrättiin
yhteisessä kannassa 2008/479. Viimeksi mainitun liitteessä olevan taulukon B 5 kohdan ensimmäiseen sarakkeeseen, jonka otsikko
on ”Nimi”, sisältyy nimittäin seuraavat tiedot:
”Bank Melli, Melli Bank Iran ja kaikki sen konttorit ja tytäryhtiöt:
a)      Melli Bank plc
b)      Bank Melli Iran Zao.”
Toiseen sarakkeeseen, jonka otsikko on ”Tunnistamistiedot”, on merkitty kunkin asianomaisen pankin kohdalle osoite.
Kolmannen sarakkeen, jonka otsikko on ”Perusteet”, teksti on seuraavanlainen:
”Antaa tai pyrkii antamaan rahoitustukea yrityksille, jotka ovat mukana Iranin ydin- ja ohjusohjelmassa tai toimittavat niille
tarvikkeita (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company and DIO). Bank Melli
rahoittaa Iranin arkaluontoisia toimia. Se on rahoittanut lukuisia arkaluonteisen materiaalin toimituksia Iranin ydin- ja
ohjusohjelmiin. Se on toimittanut joukon rahoituspalveluja Iranin ydin- ja ohjusohjelmaan yhteydessä oleville yhteisöille
avaamalla rembursseja ja hallinnoimalla tilejä. Monet edellä mainituista yrityksistä mainitaan [turvallisuusneuvoston] päätöslauselmissa
1737 ja 1747.”
Neljänteen sarakkeeseen, jonka otsikko on ”Luetteloon merkitsemisen päivämäärä”, on merkitty ”23.6.2008”.

Riidanalainen päätös
Neuvosto teki 23.6.2008 myös riidanalaisen päätöksen. Päätöksen liitteellä korvataan asetuksen N:o 423/2007 liite V. Siihen
sisältyy taulukko A, jonka otsikko on ”Luonnolliset henkilöt”, ja taulukko B, jonka otsikko on ”Oikeushenkilöt, yhteisöt ja
elimet”; molemmissa taulukoissa on samat sarakkeet kuin yhteisen kannan 2008/479 liitteessä. Valittaja on merkitty taulukon
B 4 kohtaan. Valittajaa koskevat tiedot ovat samat kuin yhteisen kannan liitteessä. Mainittu päätös julkaistiin Euroopan unionin
virallisessa lehdessä 24.6.2008.
Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistiin 25.6.2009 ilmoitus henkilöille, yhteisöille ja elimille, jotka neuvosto
on sisällyttänyt niiden henkilöiden, yhteisöjen ja elinten luetteloon, joihin sovelletaan neuvoston asetuksen (EY) N:o 423/2007
7 artiklan 2 kohtaa (liite V) (EUVL 2009, C 145, s. 1). Siinä palautetaan mieleen, että kyseisen asetuksen 15 artiklan 2 kohdan
mukaan mainittua luetteloa tarkastellaan uudelleen säännöllisin väliajoin ja vähintään 12 kuukauden välein. Tätä varten kyseiset
henkilöt, yhteisöt ja elimet voivat pyytää neuvostoa tutkimaan uudelleen päätöksen niiden sisällyttämisestä edellä mainittuun
luetteloon ja liittää pyyntöön vaaditut asiakirjat. Tällaiset pyynnöt on lähetettävä neuvostolle yhden kuukauden kuluessa
tämän ilmoituksen julkaisemispäivästä.

Kanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.9.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa
se vaati, että riidanalaisen päätöksen liitteessä olevan taulukon B 4 kohta kumotaan ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        ensisijaisesti kumoaa kyseisen 4 kohdan siltä osin kuin se koskee kantajaa sekä sen tytäryhtiöitä ja sivuliikkeitä
–        toissijaisesti toteaa, ettei käsiteltävässä asiassa voida soveltaa asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohtaa ja 15 artiklan
2 kohtaa
–        joka tapauksessa velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ranskan tasavalta, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ja Euroopan yhteisöjen komissio hyväksyttiin
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia kanteen hylkäämisestä.
Valittaja esitti vaatimuksensa tueksi viisi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koski olennaisten menettelymääräysten,
EY:n perustamissopimuksen ja sen soveltamista koskevien oikeussääntöjen sekä yhteisen kannan 2007/140 7 artiklan 2 kohdan
rikkomista, harkintavallan väärinkäyttöä sekä sitä, että riidanalaisella päätöksellä ei ollut oikeudellista perustaa. Toinen
kanneperuste koski yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista. Kolmas kanneperuste koski suhteellisuusperiaatteen ja
omaisuudensuojan loukkaamista. Neljäs kanneperuste koski puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden
loukkaamista ja asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa säädetyn perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä. Viides kanneperuste
koski sitä, että neuvostolla ei ole perustamissopimuksen puitteissa toimivaltaa määrätä varojen jäädyttämisen kaltaisia ”rikosoikeudellisia
seuraamuksia”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli ensiksi ja ennen kyseisten perusteiden tutkimista valituksenalaisen tuomion
35–37 kohdassa tuomioistuinvalvontaan sovellettavia periaatteita.
Tämän jälkeen se tutki ja hylkäsi kunkin esitetyistä kanneperusteista sekä kanteen kokonaisuudessaan.

Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset valitusasiassa
Bank Melli Iran vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        hyväksyy sen jo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämät vaatimukset
–        velvoittaa vastapuolen korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        korvaa perustelut siltä osin kuin kyse on valituksenalaisen tuomion 86–88 kohdasta, joissa katsottiin, että neuvoston piti
antaa asetuksen N:o 423/2007 perusteella toteutetut varojen jäädyttämistoimet erikseen tiedoksi asianomaisille henkilöille
ja yhteisöille, ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Yhdistynyt kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        toteaa, että mikään valittajan esittämistä valitusperusteista ei johda valituksenalaisen tuomion kumoamiseen ja
–        näin ollen hylkää valituksen.

Asianosaisten ja muiden osapuolten oikeudelliset perusteet ja perustelut
Bank Melli Iran esittää kolme ensisijaista ja kolme toissijaista valitusperustetta.
Ensisijaisesti se toteaa ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei pitänyt
olennaisena menettelymääräyksenä velvollisuutta antaa riidanalainen päätös tiedoksi erikseen, ja että sen päättelyn perustelut
olivat virheelliset, toiseksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tulkitessaan asetuksen
N:o 423/2007 oikeudellisia perustoja ja että sen päättelyn perustelut olivat virheelliset, ja kolmanneksi, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin jätti huomiotta toimien perusteluvelvollisuuden sekä loukkasi puolustautumisoikeuksia ja tehokkaan
oikeussuojan periaatetta.
Toissijaisesti se väittää ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti huomiotta asetuksen N:o 423/2007 7
artiklan 2 kohdan ja esitti ristiriitaisia arvioita, toiseksi, että se arvioi virheellisesti valittajan omaisuudensuojaa,
ja kolmanneksi, että neuvosto arvioi tosiseikat ilmeisen virheellisesti sisällyttäessään valittajan mainitun asetuksen liitteessä
V olevaan luetteloon ja pitäessään sen luettelossa.

Ensimmäinen ensisijainen valitusperuste, jonka mukaan erikseen tapahtuvaa tiedoksiantoa koskeva velvollisuus on laiminlyöty
ja valituksenalainen tuomio on perusteltu virheellisesti
Tämä valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 86−90 kohtaa, joissa todetaan seuraavaa:
”86      Sitä vastoin neuvoston väitettä, jota väliintulijat tukevat ja jonka mukaan velvollisuus antaa päätöksen perustelut kantajalle
tiedoksi on täytetty riidanalaisen päätöksen julkaisemisella Euroopan unionin virallisessa lehdessä, ei voida hyväksyä. Nimittäin
riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen, jolla hyväksytään asetuksen N:o 423/2007 liitteen V muutettu versio, vaikutukset
toteutuvat erga omnes, koska sen adressaatit, jotka ovat velvollisia jäädyttämään mainitussa liitteessä olevaan luetteloon
sisällytettyjen yhteisöjen varat, on määritelty yleisellä ja abstraktilla tavalla. Tällainen päätös ei ole kuitenkaan luonteeltaan
yksinomaan yleisesti sovellettava, koska varojen jäädyttäminen koskee nimeltä mainittuja yhteisöjä, joita niiden suhteen päätetyt
yksittäiset rajoittavat toimenpiteet koskevat suoraan ja erikseen (ks. vastaavasti ja analogisesti [yhdistetyt asiat C-402/05
P ja C-415/05 P, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomio 3.9.2008, Kok., s. I-6351, 241–244
kohta ja asia T-228/02, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto, tuomio 12.12.2006, Kok., s. II-4665] 98
kohta). Lisäksi varojen jäädyttämisellä on huomattavia seurauksia asianomaisten yhteisöjen osalta, koska se voi rajoittaa
niiden perusoikeuksien käyttöä. Kun otetaan huomioon tarve varmistaa mainittujen samalla kertaa aineellisten ja menettelyllisten
oikeuksien kunnioittaminen – –, on siis katsottava, että neuvosto on velvollinen kaikkien mahdollisuuksien mukaan antamaan
varojen jäädyttämistä koskevat toimenpiteet erikseen tiedoksi asianomaisille yhteisöille.
87      Neuvoston esittämät argumentit eivät ole omiaan muuttamaan tätä päätelmää. Nimittäin ensinnäkään se, että erikseen tapahtuva
tiedoksi antaminen osoittautuu joissakin tapauksissa mahdottomaksi, ei vaikuta siihen, että yhteisöillä on intressi tällaiseen
tiedoksiantoon, eikä ole näin ollen merkityksellinen siinä tapauksessa, että asianomaisen yhteisön osoite on tiedossa. Toiseksi
sääntöön, jonka mukaan kaikkien oletetaan tuntevan lain sisältö, ei voida vedota kantajaa vastaan, koska riidanalainen päätös
on sen suhteen luonteeltaan yksittäistapausta koskeva toimi. Kolmanneksi ero, johon neuvosto vetoaa suhteessa terrorismin
torjunnan yhteydessä toteutettuihin varojen jäädyttämistä koskeviin toimenpiteisiin, on tehoton, koska se, ovatko huomioon
otetut perustelut luonteeltaan kunniaa loukkaavia vai eivät, voi olla merkityksellistä ainoastaan tarpeen vaatiessa sen arvioimiseksi,
onko soveliasta julkaista perustelut Euroopan unionin virallisessa lehdessä. Sitä vastoin varojen jäädyttämistä koskevien
toimenpiteiden erikseen tiedoksi antamista koskeva vaatimus johtuu siitä, että kyseiset toimenpiteet vaikuttavat erikseen
ja huomattavalla tavalla asianomaisten yhteisöjen oikeuksiin. Koska asetuksen N:o 423/2007 nojalla ja terrorismin torjunnan
yhteydessä toteutettujen varojen jäädyttämistä koskevien toimenpiteiden vaikutukset ovat rinnastettavissa, toteutetut toimenpiteet
on saatettava kyseessä olevien yhteisöjen tietoon samalla tavalla molemmissa tapauksissa.
88      Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että neuvosto ei ole noudattanut asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdasta
johtuvaa velvollisuutta antaa riidanalaisen päätöksen perustelut kantajalle tiedoksi, koska se ei ole suorittanut tiedoksi
antamista erikseen, vaikka kyseisen päätöksen sisällöstä ilmenee, että kantajan toimipaikan osoite oli sen tiedossa.
89      Kantajan asiassa T-390/08 R tekemän välitoimihakemuksen liitteistä kuitenkin ilmenee, että Ranskan rahoitustarkastus ilmoitti
24.6.2008 päivätyllä kirjeellä kantajan Pariisin sivuliikkeelle riidanalaisen päätöksen hyväksymisestä ja sen samana päivänä
tapahtuneesta Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaisemisesta. Kantajalle ilmoitettiin siten hyvissä ajoin ja virallisesta
lähteestä riidanalaisen päätöksen tekemisestä samoin kuin siitä, että se voi tutustua päätöksen perusteluihin Euroopan unionin
virallisessa lehdessä. Kaiken lisäksi se on ilmeisesti todellakin tutustunut kyseisen päätöksen sisältöön, jonka jäljennöksen
se on liittänyt kannekirjelmään.
90      Näissä poikkeuksellisissa olosuhteissa on pääteltävä, että kantaja ei menettänyt mahdollisuutta saada tietoonsa hyvissä ajoin
riidanalaisen päätöksen perustelut ja arvioida sitä koskevan varojen jäädyttämistoimenpiteen perusteltavuutta sen seurauksena,
ettei neuvosto antanut riidanalaisen päätöksen perusteluja sille erikseen tiedoksi. Tämän vuoksi neuvoston laiminlyönti ei
oikeuta kumoamaan riidanalaista päätöstä.”
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei pitänyt asetuksen N:o
423/2007 15 artiklan 3 kohdassa säädettyä, erikseen tapahtuvaa tiedoksiantoa koskevaa velvollisuutta sellaisena olennaisena
menettelymääräyksenä, jonka noudattamatta jättäminen aiheuttaa toimenpiteen kumoamisen, ja että sen päättelyn perustelut olivat
virheelliset.
Valittaja korostaa, että EY 254 artiklan mukaan yksittäistapausta koskevat päätökset tulevat voimaan, kun ne on annettu tiedoksi.
Riidanalainen päätös oli sitäkin suuremmalla syyllä annettava tiedoksi, koska valittajaa ei ollut kuultu ennen sen tekemistä.
Lainaten asiassa C-227/92 P, Hoechst vastaan komissio, 8.7.1999 annettua tuomiota (Kok., s. I-4443) valittaja toteaa, että
päätöksen tiedoksianto on olennainen menettelymääräys, jonka noudattamatta jättäminen aiheuttaa toimen mitättömyyden. Mitättömyyttä
ei voida korjata sillä, että jokin toinen henkilö tai yhteisö antaa adressaatille tiedon. Valittajan mukaan Ranskan rahoitustarkastuksen
suorittama valituksenalaisen päätöksen tiedoksianto ei voi siis täyttää asetuksessa N:o 423/2007 yksilöityjä tiedoksiannon
edellytyksiä.
Valittaja arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta menettelymääräysten rikkomisen lisäksi siitä, että se on perustellut
tuomionsa virheellisesti katsoessaan, että Ranskan rahoitustarkastuksen valittajalle antamat tiedot korjasivat mitättömyyden,
ja katsoessaan, että puute neuvoston menettelyssä oli perusteltu poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi, vaikka se, että asianomaiselle
vastaista tointa ei anneta tiedoksi, merkitsee unionin oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvan oikeussäännön rikkomista.
Ranskan tasavalta ja komissio kyseenalaistavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyn ja katsovat, että unionin
tuomioistuimen tulisi korvata perustelut. Asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa ei nimittäin velvoiteta riidanalaisen
päätöksen tiedoksi antamiseen erikseen, eikä primaarioikeudesta seuraa minkäänlaista tiedoksiantovelvollisuutta. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on siis valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa virheellisesti edellyttänyt neuvostolta erikseen tapahtuvaa
tiedoksiantoa.
Neuvosto, Ranskan tasavalta ja komissio korostavat varojen jäädyttämistä koskevan päätöksen asetuksen luonteisuutta. Neuvosto
huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei huolimatta tiedoksiantovelvollisuutta koskevasta päättelystään tullut
siihen tulokseen, että riitautettu toimi on päätös eikä asetus.
Ranskan tasavalta kyseenalaistaa lisäksi ensimmäisen oikeusasteen valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa tekemän vertailun
ydinaseiden levittämisen estämiseksi annetun varojen jäädyttämistoimenpiteen, joka koskee kolmansia maita, ja terrorismin
torjumisen yhteydessä annetun varojen jäädyttämistoimenpiteen, joka koskee itsenäisesti toimivia yksilöitä ja yhteisöjä, välillä.
Milloinkaan ei ole väitetty, että kolmatta maata koskeva seuraamustoimenpide pitäisi antaa sille tiedoksi erikseen. Tavoitteiden
ero ilmenee lisäksi siinä, että oikeudelliset perustat ovat erilaisia, koska asetus N:o 423/2007 on annettu EY 60 ja EY 301
artiklan perusteella, kun taas terrorismin alalla toimenpiteet nojautuvat EY 308 artiklaan.
Neuvosto täsmensi istunnossa, että terrorismiin liittyvien henkilöiden varojen jäädyttämistoimenpiteiden tiedoksianto toteutetaan
edellä mainitussa asiassa Tribunal Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran vastaan neuvosto annetun tuomion 147 kohdassa
esitetyn mukaisesti, toisin sanoen jotta ei loukattaisi näiden henkilöiden legitiimejä etuja, Euroopan unionin virallisessa
lehdessä julkaistaan ainoastaan yleiset perustelut, ja erityiset ja konkreettiset perustelut annetaan heille tiedoksi.
Yhdistynyt kuningaskunta muistuttaa, että tiedoksiannon tehtävä on informoida adressaattia päätöksestä ja mahdollistaa se,
että tämä voi nostaa kanteen. Käsiteltävässä asiassa varojen jäädyttämistä ei olisi voitu antaa etukäteen tiedoksi vaadittavan
yllätysvaikutuksen vuoksi. EY 254 artiklassa ei täsmennetä, millä tavoin tiedoksi antamisen on tapahduttava. Yhdistynyt kuningaskunta
katsoo tämän osalta, että Euroopan unionin virallisessa lehdessä samanaikaisesti päätöksen kanssa julkaistava ilmoitus herättää
riittävästi huomiota. Joka tapauksessa asianomainen yhteisö tuntee välittömästi päätöksen täytäntöönpanon vaikutukset. Käsiteltävässä
asiassa valittajan ranskalaiselle sivuliikkeelle ilmoitettiin riidanalaisesta päätöksestä ja valittajalla oli mahdollisuus
nostaa kanne. Yhdistynyt kuningaskunta samoin kuin neuvosto, Ranskan tasavalta ja komissio korostavat, että valittajalle ei
ole aiheutunut mitään vahinkoa siitä, että riidanalaista päätöstä ei annettu tiedoksi.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensiksi todettava, että otsikostaan huolimatta riidanalainen päätös on luonteeltaan samanlainen kuin asetus. Se käsittää
vain yhden liitteen, jolla korvataan asetuksen N:o 423/2007 liite V. Kyseisen liitteen vaikutus määritellään tämän asetuksen
19 artiklan toisessa kohdassa, jossa säädetään, että mainittu asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan
sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa, mikä vastaa asetuksen vaikutuksia sellaisina kuin niistä on määrätty EY 249 artiklassa.
Perustamissopimuksessa ei siis lähtökohtaisesti määrätä tällaisen toimen tiedoksiannosta mutta kylläkin sen julkaisemisesta
EY 254 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti.
Toiseksi siltä osin kuin erityisemmin on kyse asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdasta, on muistettava, että tehokkaan
oikeussuojan periaate merkitsee, että unionin viranomainen, joka antaa toimen, jossa kohdistetaan johonkin henkilöön tai yhteisöön
rajoittavia toimenpiteitä, on velvollinen ilmoittamaan tämän toimen perusteet mahdollisuuksien mukaan joko sinä ajankohtana,
jona toimi annetaan, tai ainakin niin pian kuin mahdollista tämän jälkeen, jotta nämä henkilöt tai yhteisöt voivat käyttää
kanneoikeuttaan (ks. vastaavasti em. asia Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomion 336
kohta).
Juuri tämän periaatteen noudattamiseksi asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa velvoitetaan neuvosto antamaan 7 artiklan
2 kohdan mukaisesti tekemiensä päätösten yksilökohtaiset erityiset syyt ja antamaan ne tiedoksi asianomaisille henkilöille,
yhteisöille ja elimille.
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, varojen jäädyttämisellä on huomattavia
seurauksia asianomaisten yhteisöjen osalta, koska se voi rajoittaa niiden perusoikeuksien käyttöä.
Vaikka asetuksessa N:o 423/2007 ei säädetä, missä muodossa nämä perustelut ”annetaan tiedoksi” asianomaisille henkilöille,
yhteisöille ja elimille, Yhdistyneen kuningaskunnan näkemystä siitä, että julkaiseminen Euroopan unionin virallisessa lehdessä
olisi riittävä, ei voida hyväksyä.
Jos yksilökohtaiset erityiset syyt voidaan katsoa tiedoksi annetuiksi päätöksen julkaisemisella Euroopan unionin virallisessa
lehdessä, on vaikea nähdä, minkä vuoksi tästä tiedoksi antamisesta nimenomaisesti säädetään – kuten asetuksen N:o 423/2007
15 artiklan 3 kohdassa tehdään –, koska mainittu päätös on julkaistava joka tapauksessa EY 254 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti,
kun otetaan huomioon sen asetuksen luonteisuus, joka on todettu edellä 45 kohdassa.
Tästä seuraa, että neuvoston on täytettävä sille kyseisessä säännöksessä asetettu velvoite erikseen suoritettavalla tiedoksiannolla.
Tätä päätelmää ei horjuta EY 254 artiklan 3 kohta, johon valittaja viittaa ja joka koskee päätöksen varsinaista tiedoksi antamista
sekä jonka osalta on lisäksi ilmeistä, että valittaja ei vedonnut sen rikkomiseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
Samoin on edellä mainitun asiassa Hoechst vastaan komissio annetun tuomion 68–73 kohdan osalta, joihin valittaja viittaa ja
jotka on ymmärrettävä niiden asianosaisten väitteiden, joihin niillä vastataan, ja niiden asiayhteyden valossa. Kuten edellä
mainitun asiassa Hoechst vastaan komissio annetun tuomion 44–53 kohdasta ja julkisasiamies Cosmasin kyseisessä asiassa antaman
ratkaisuehdotuksen 21–24 kohdasta käy ilmi, Hoechst AG vetosi siihen, että riidanalaista päätöstä ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi,
ja siihen, että teksti, joka sille oli lähetetty, ei ollut ilmoitettuna päivänä laadittu teksti. Yhteisöjen tuomioistuin vastasi
tähän argumentaatioon mainitun tuomion 69 kohdassa viittaamalla asiassa C-137/92 P, komissio vastaan BASF ym., 15.6.1994 annetun
tuomion (Kok., s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I-239) 48 ja 49 kohtaan, jotka koskivat samankaltaisia sääntöjenvastaisuuksia kuin
mainitussa asiassa eli sitä, että tointa ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi. Edellä mainitussa asiassa Hoechst vastaan
komissio annetun tuomion 72 kohdassa puolestaan viitataan aivan ilmeisesti edellä mainitussa asiassa komissio vastaan BASF
ym. annetulla tuomiolla ratkaistuun kysymykseen eli toimen todistusvoimaiseksi saattamisen laiminlyönnin oikeudellisiin seurauksiin.
Käsiteltävässä asiassa varojen jäädyttämisen yksilökohtaisten erityisten syiden tiedoksi antamista, josta säädetään asetuksen
N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa, ei toimittanut neuvosto, vaan Ranskan rahoitustarkastus lähetti valittajan sivuliikkeelle
riittävät tiedot ja valittajalla oli mahdollisuus nostaa kanne. Näiden seikkojen valossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei myöskään tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa, että valittaja ei menettänyt
mahdollisuutta saada tietoonsa hyvissä ajoin riidanalaisen päätöksen perustelut ja arvioida sitä koskevan varojen jäädyttämistoimenpiteen
perusteltavuutta sen vuoksi, ettei neuvosto antanut riidanalaisen päätöksen perusteluja sille tiedoksi.
Vaikka erikseen toimitettava tiedoksi antaminen on lähtökohtaisesti tarpeen, kuten juuri on tuotu esiin, on riittävää todeta,
että asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdassa ei edellytetä mitään täsmällistä muotoa, vaan siinä mainitaan vain velvollisuus
”antaa tiedoksi”. On tärkeää, että annetaan tälle säännökselle tehokas vaikutus eli tehokas oikeussuoja henkilöille ja yhteisöille,
joita asetuksen 7 artiklan 2 kohdan nojalla toteutetut rajoittavat toimenpiteet koskevat; näin oli tässä tapauksessa.
Kaikista edellä esitetyistä seikoista seuraa, että ensimmäinen valitusperuste ei ole perusteltu.

Toinen ensisijainen valitusperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 423/2007 oikeudellisia perustoja tulkittaessa on tehty oikeudellinen
virhe ja valituksenalaisen tuomion perustelut ovat virheelliset
Tämä valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 45–50 kohtaa, joissa todetaan seuraavaa:
”45      EY 60 ja EY 301 artiklalla on se erityispiirre, että ne muodostavat yhteyden talouspakotteita koskevien yhteisön toimien ja
ulkosuhteita, [yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka (YUTP)] mukaan lukien, koskevien unionisopimuksen [sellaisena kuin
tämä sopimus oli voimassa ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa] tavoitteiden välille (ks. vastaavasti em. asia Kadi [ja
Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio], tuomion 197 kohta). EY 60 ja EY 301 artikla ovat nimittäin
määräyksiä, joissa otetaan huomioon nimenomaan, että yhteisön toimi saattaa olla tarpeen EU 2 artiklassa unionille nimenomaisesti
asetetun tavoitteen eli yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan toimeenpanon toteuttamiseksi.
46      Tämä ei kuitenkaan rajoita tällä hetkellä voimassa olevien perustamissopimusten laatijoiden tahdon mukaista unionin ja yhteisön
rinnakkaiseloa toisiinsa liittyvinä mutta erillisinä oikeusjärjestyksinä eikä perustuslaillista pilarijärjestelmää (ks. vastaavasti
em. asia Kadi [ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio], tuomion 202 kohta). Näin ollen on niin, että
vaikka EY 60 ja EY 301 artiklan puitteissa toteutetulla yhteisön toimella pannaan täytäntöön jokin unionin tavoite, siihen
ryhdytään kuitenkin yhteisön pilarin perusteella. Niin muodoin tällä alalla toteutettujen toimien, kuten asetuksen N:o 423/2007
ja sen täytäntöönpanotoimien, laillisuutta on arvioitava suhteessa tätä samaa pilaria koskevissa säännöissä asetettuihin edellytyksiin
myös asianmukaisen äänestyssäännön osalta.
47      Edellä esitetystä seuraa, että päinvastoin kuin kantaja väittää, yhteinen kanta 2007/140, joka kuuluu unionin toiseen pilariin,
ei muodosta asetuksen N:o 423/2007 ja sen täytäntöönpanotoimien oikeudellista perustaa, mikä merkitsee sitä, että kyseisen
yhteisen kannan hyväksymiseen ja sen muuttamiseen sovellettavalla äänestyssäännöllä ei ole merkitystä. Yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan
alalla ennakolta hyväksytyn yhteisen kannan tai yhteisen toiminnan olemassaolo on nimittäin ainoastaan edellytys, joka on
asetettu EY 301 artiklassa, jossa määritetään myös sen täytäntöön panemiseksi toteutettuihin toimiin sovellettava äänestyssääntö.
48      Käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole kuitenkaan riitautettu sitä, että asetus N:o 423/2007 ja riidanalainen päätös on hyväksytty
määräenemmistöllä EY 301 artiklassa asetetun säännön mukaisesti. Ei ole myöskään riitautettu sitä, että kyseisen asetuksen
antamista on edeltänyt yhteisen kannan 2007/140 yksimielinen hyväksyminen ja että ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä
on hyväksytty yksimielisesti yhteinen kanta 2008/479, jolla kantaja on sisällytetty niiden yhteisöjen luetteloon, joita yhteisen
kannan 2007/140 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukainen varojen jäädyttämistoimenpide koskee. Näissä olosuhteissa on pääteltävä,
että EY 301 artiklassa asetettuja edellytyksiä on noudatettu.
49      Näin ollen kantajan väite, joka koskee sovellettavan äänestyssäännön noudattamatta jättämistä, on hylättävä.
50      Kantajan muiden väitteiden osalta on muistutettava, että toimenpidettä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan
silloin, kun objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimenpide on tehty yksinomaan
tai ainakin olennaisilta osin muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi tai perustamissopimuksessa asian käsittelyjärjestykseksi
erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi (ks. asia C-210/03, Swedish Match, tuomio 14.12.2004, Kok., s. I-11893, 75 kohta
ja asia T-158/99, Thermenhotel Stoiser Franz ym. v. komissio, tuomio 13.1.2004, Kok., s. II-1, 164 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei ole kuitenkaan esittänyt seikkoja, joiden perusteella olisi syytä olettaa, että
tehdessään riidanalaisen päätöksen EY:n perustamissopimuksessa ja asetuksessa N:o 423/2007 tätä tarkoitusta varten vahvistetun
menettelyn mukaisesti neuvosto tavoitteli muuta kuin ydinaseiden leviämisen estämistä koskevaa päämäärää jäädyttäessään sellaisten
yhteisöjen varat, joiden se katsoi olevan mukana kyseisessä toiminnassa, osallistuvan siihen suoraan tai tukevan sitä.”
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan asetuksen N:o 423/2007
oikeudellisia perustoja ja perustellut tuomionsa virheellisesti.
Valittaja muistuttaa, että asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohta koskee yhteisöjä, jotka ”ovat mukana” ydinaseiden levittämistä
edistävässä toiminnassa, ”osallistuvat siihen suoraan tai tukevat sitä”. Valittaja nojautuu edellä mainittuun asiassa Kadi
ja Al Barakaat International Foundation vastaan neuvosto ja komissio annettuun tuomioon (167 kohta) ja toteaa, että koska
asetuksessa N:o 423/2007 ja riidanalaisessa päätöksessä omaksuttu merkityksellinen arviointiperuste ei ole kolmannen maan
määräysvallassa oleminen vaan tiettyihin ydinaseiden levittämiseen liittyviin toimiin osallistuminen, nämä säännökset eivät
kuulu EY 60 ja EY 301 artiklan soveltamisalaan. Tämän vuoksi oli välttämätöntä käyttää näiden säännösten perustana paitsi
EY 60 ja EY 301 artiklaa myös EY 308 artiklaa, jossa edellytetään yksimielisyyttä.
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki myös oikeudellisen virheen katsoessaan, että yhteinen kanta
2007/140 ei ole asetuksen N:o 423/2007 ja riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta vaan yksinkertaisesti EY 301 artiklassa
asetettu ”edellytys”. Näin todetessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki eron, jota ei tehdä perustamissopimuksessa
ilmaistuissa säännöissä. Valittaja korostaa, että asetuksen N:o 423/2007 liitteessä V oleva luettelo on sama kuin yhteisen
kannan 2007/140 liitteessä II mainittu luettelo, jota yhteisen kannan 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti voidaan muuttaa vain
yksimielisesti. Koska mainittu asetus perustuu EY 60 ja EY 301 artiklaan sekä mainittuun yhteiseen kantaan, liitettä V olisi
pitänyt muuttaa noudattaen yksimielisyyttä edellyttävää sääntöä. Kun neuvosto teki riidanalaisen päätöksen tästä säännöstä
piittaamatta, se syyllistyi harkintavallan väärinkäyttöön.
Ranskan tasavalta katsoo, että valittajan esittämä peruste on ristiriidassa jo EY 301 artiklan sanamuodon kanssa.
Neuvosto, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio korostavat, että asetus N:o 423/2007 koskee selvästi Iranin islamilaista tasavaltaa
ja että näin ollen EY 308 artiklan käyttäminen oikeudellisena perustana ei ole tarpeen. Tässä yhteydessä edellä mainittu asiassa
Kadi ja Al Barakaat International Foundation vastaan neuvosto ja komissio annettu tuomio ei ole merkityksellinen, koska se
koskee erilaista tilannetta. Mainitussa asiassa kyseessä olleessa asetuksessa ei näet viitata kolmanteen maahan toisin kuin
käsiteltävässä asiassa. Komissio lisää, että jos valittaja nyt kiistää yhteytensä Iranin islamilaiseen tasavaltaan, kyseessä
on uusi peruste, joka on jätettävä tutkimatta.
Komissio toteaa harkintavallan väärinkäytöstä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vastasi asianmukaisesti valituksenalaisen
tuomion 50 kohdassa viitaten alalla sovellettavaan oikeuskäytäntöön.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittaja riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asetuksen N:o 423/2007 oikeudellista perustaa koskevan päättelyn
katsoen, että asetus olisi pitänyt antaa yksimielisesti joko EY 60, EY 301 ja EY 308 artiklan perusteella tai EY 60 ja EY
301 artiklan sekä yhteisen kannan 2007/140 perusteella. Tämän vuoksi riidanalaista päätöstä ei olisi voitu tehdä määräenemmistöllä,
siten kuin asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 2 kohdassa säädetään mainitun asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen
luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden, yhteisöjen ja elinten luetteloita koskevista muutoksista.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava
objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat erityisesti
toimen tarkoitus ja sisältö (ks. mm. em. asia Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomion
182 kohta).
Valittaja ei ole riitauttanut EY 60 ja EY 301 artiklan käyttämistä. Se riitauttaa vain sen, että asetus N:o 423/2007 perustuu
vain näihin määräyksiin.
Asetus N:o 423/2007 koskee otsikkonsa mukaan Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä. Asetuksen
johdanto-osan perustelukappaleista ja sen säännösten kokonaisuudesta käy ilmi, että sen tarkoituksena on estää tai hillitä
tämän valtion ydinalan politiikkaa sen aiheuttaman riskin vuoksi rajoittavilla taloudellisilla toimenpiteillä. Kuten julkisasiamies
toteaa ratkaisuehdotuksensa 75 kohdassa, riskit, joita torjutaan, liittyvät Iranin ydinaseiden levittämisohjelmaan eivätkä
ydinaseiden levittämiseen yleisesti.
Koska kyseessä olevan toimen tarkoituksena ja sisältönä ovat selvästi Iranin islamilaista tasavaltaa koskevat taloudelliset
toimenpiteet, EY 308 artiklan käyttäminen ei ollut tarpeen, koska EY 301 artikla on riittävä oikeudellinen perusta sen vuoksi,
että sen nojalla yhteisö voi kokonaan tai osittain keskeyttää taloudelliset suhteet yhden tai useamman kolmannen maan kanssa
taikka vähentää niitä, ja tähän toimintaan voidaan sisällyttää Bank Melli Iranin kaltaisten yhteisöjen, joilla on yhteyksiä
asianomaisen kolmannen maan vallanpitäjiin, varojen jäädyttäminen.
Valittajan esittämästä näkemyksestä, jonka mukaan yhteinen kanta 2007/140 on sisällytettävä oikeudellisiin perustoihin, on
riittävää todeta, että se on ristiriidassa itse EY 301 artiklan sanamuodon kanssa, jossa määrätään, että jos Euroopan unionista
tehdyn sopimuksen, sellaisena kuin se oli voimassa ennen Lissabonin sopimusta, yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevien
määräysten nojalla hyväksytyssä yhteisessä kannassa tai yhteisessä toiminnassa on päätetty yhteisön toimesta, voidaan toteuttaa
yhteisön toimenpiteitä. Kyseisen määräyksen mukaan yhteisen kannan tai yhteisen toiminnan on oltava olemassa, jotta yhteisön
toimenpiteitä voidaan toteuttaa, mutta siinä ei määrätä, että kyseisten toimenpiteiden pitäisi perustua tähän yhteiseen kantaan
tai tähän yhteiseen toimintaan.
Joka tapauksessa on niin, että yhteinen kanta ei voi olla yhteisön toimen oikeudellisena perustana. Neuvoston yhteisen ulko-
ja turvallisuuspolitiikan alalla antamat yhteiset kannat, kuten yhteiset kannat 2007/140 ja 2008/479, hyväksytään mainitun
unionisopimuksen puitteissa sen 15 artiklan mukaisesti, kun taas neuvoston asetukset, kuten asetus N:o 423/2007, annetaan
EY:n perustamissopimuksen puitteissa.
Neuvosto voi siis antaa yhteisön toimen vain sille EY:n perustamissopimuksessa eli käsiteltävässä asiassa EY 60 ja EY 301
artiklassa annettuun toimivaltaan nojautuen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi siis perustellusti valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa, että yhteisen ulko-
ja turvallisuuspolitiikan alalla ennakolta hyväksytyn yhteisen kannan olemassaolo on ainoastaan edellytys, joka on asetettu
EY 301 artiklassa.
Harkintavallan väärinkäyttöä koskevasta perusteesta on todettava, että valittaja ei ole osoittanut, millä tavoin valituksenalaisen
tuomion 50 kohta olisi virheellinen.
Näistä seikoista seuraa, että toinen ensisijainen valitusperuste on perusteeton.

Kolmas ensisijainen valitusperuste, jonka mukaan toimen perusteluvelvollisuus on laiminlyöty ja puolustautumisoikeuksia ja
tehokkaan oikeussuojan periaatetta on loukattu
Tämä valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 80–85 kohtaa, joissa todetaan seuraavaa:
”80      ”EY 253 artiklan mukaan ja käsiteltävänä olevassa asiassa etenkin asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdan mukaan asianomaiselle
vastainen toimi on perusteltava sen vuoksi, että asianomainen saisi riittävät tiedot arvioidakseen, onko toimi asianmukainen
vai onko siinä mahdollisesti sellainen virhe, jonka perusteella sen pätevyys voidaan riitauttaa [yhteisöjen tuomioistuimissa],
ja sen vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat tutkia toimen laillisuuden. Näin muotoiltu perusteluvelvollisuus on yhteisön
oikeuden yleinen periaate, josta voidaan poiketa ainoastaan pakottavista syistä. Perustelut on näin ollen lähtökohtaisesti
ilmoitettava asianomaiselle samaan aikaan kuin hänelle vastainen toimi. Perustelujen puuttumista ei voida korjata sillä, että
asianomainen saa toimen perustelut tietoonsa yhteisöjen tuomioistuimissa käytävän oikeudenkäyntimenettelyn aikana. Koska asianomaisella
ei ole oikeutta tulla kuulluksi ennen varojen jäädyttämistä koskevan alkuperäisen päätöksen tekemistä, on todettava lisäksi,
että perusteluvelvollisuuden noudattaminen on sitäkin tärkeämpää, koska se on asianomaisen ainoa tae siitä, että se voi ainakin
kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen käyttää tehokkaasti käytettävissään olevia oikeussuojakeinoja riitauttaakseen mainitun
päätöksen laillisuuden (ks. vastaavasti ja analogisesti em. asia [Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto],
tuomion 138–140 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
81      Neuvostolla on näin ollen asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdan nojalla velvollisuus saattaa kyseessä olevan yhteisön
tietoon riidanalaisen päätöksen kaltaiseen varojen jäädyttämistä koskevaan päätökseen sen tekohetkellä vaikuttaneet erityiset
ja konkreettiset syyt, elleivät Euroopan yhteisöjen tai sen jäsenvaltioiden turvallisuuteen tai niiden kansainvälisten suhteiden
hoitamiseen liittyvät pakottavat syyt estä tiettyjen seikkojen ilmoittamista (ks. analogisesti [edellä mainittu asia Kadi
ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio], tuomion 342 kohta). Neuvosto on siten velvollinen ilmoittamaan
ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin toimenpiteen laillisuus perustuu, sekä ne toteamukset, joiden vuoksi se on tehnyt
päätöksensä. Mainitut perustelut on kaikkien käytettävissä olevien mahdollisuuksien rajoissa toimitettava joko samanaikaisesti
kyseisen päätöksen hyväksymisen kanssa tai niin pian kuin mahdollista päätöksen hyväksymisen jälkeen (ks. vastaavasti ja analogisesti
[edellä mainittu asia Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto], tuomion 143–148 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
82      Perusteluvelvollisuus määräytyy kuitenkin kyseisen toimenpiteen luonteen ja sen asiayhteyden mukaan, jossa se on tehty. Perusteluvelvollisuuden
täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen
perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla
saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja
koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa, ovatko päätöksen tai muun toimenpiteen perustelut riittäviä, on otettava huomioon
sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Erityisesti on todettava, että henkilölle vastainen
toimenpide on silloin riittävästi perusteltu, kun se on toteutettu asianomaisen tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella
asianomainen voi ymmärtää häntä koskevan päätöksen merkityksen (ks. [em. asia Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
v. neuvosto], tuomion 141 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83      Kuten edellä 57 kohdassa on todettu, asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan täytäntöönpano edellyttää,
että asianomainen yhteisö on mukana ydinaseiden levittämisessä, osallistuu siihen suoraan tai tukee sitä. Näin ollen neuvostolla
oleva perusteluvelvollisuus koskee toteutetun toimenpiteen oikeudellisen perustan ilmoittamisen lisäksi nimenomaan tätä seikkaa.
Toisin kuin kantaja väittää, neuvostolla ei sitä vastoin ollut velvollisuutta perustella päätöstään, joka ulottui päätöslauselmassa
1803 (2008) hyväksyttyjä toimenpiteitä pidemmälle, koska edellä 65 kohdassa on todettu, että riidanalaisella päätöksellä ei
pantu täytäntöön kyseistä päätöslauselmaa, eikä velvollisuutta perustella päätöstään kohdella kantajaa eri tavalla kuin muita
iranilaisia pankkeja.
84      Käsiteltävänä olevassa asiassa neuvosto on todennut sekä riidanalaisen päätöksen otsikossa että sen toisessa perustelukappaleessa,
että toteutetut toimenpiteet perustuivat asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohtaan. Se on myös täsmentänyt riidanalaisen
päätöksen liitteessä olevan taulukon B 4 kohdassa yksilölliset ja erityiset syyt, joiden vuoksi se on katsonut, että kantaja
tuki ydinaseiden leviämistä edistävää toimintaa. Neuvosto on nimittäin maininnut ensiksi kantajan antaman tuen tyypin eli
rahoituspalvelujen tarjoamisen, joihin kuuluu remburssien avaaminen ja tilien hallinnointi, toiseksi ydinaseiden leviämiseen
liittyvän toiminnan, jota kyseiset palvelut koskevat, eli arkaluontoisen materiaalin toimitukset ja kolmanneksi kantajan antaman
tuen saajat eli kahdeksan nimeltä mainittua yhteisöä.
85      Näissä olosuhteissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että riidanalaisen päätöksen perustelut kantajan osalta
ovat riittävät – –”
Kolmas ensisijainen valitusperuste koskee myös valituksenalaisen tuomion 97 kohtaa, jossa todetaan seuraavaa:
”Tältä osin on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan neuvosto oli velvollinen viran puolesta antamaan sille mahdollisuuden
tutustua sitä koskeviin asiakirjoihin sisältyviin seikkoihin. Nimittäin silloin kun asianomaiselle yhteisölle on ilmoitettu
riittävän tarkat tiedot, joiden avulla se voi tehokkaasti ilmaista kantansa neuvoston sitä vastaan esittämistä seikoista,
puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskeva periaate ei merkitse sitä, että viimeksi mainitulla on velvollisuus antaa
oma-aloitteisesti mahdollisuus tutustua asiaan liittyviin asiakirjoihin. Neuvoston on annettava oikeus tutustua kaikkiin hallinnollisiin
asiakirjoihin, jotka eivät ole luottamuksellisia ja jotka koskevat kyseessä olevaa toimenpidettä, ainoastaan asianomaisen
pyynnöstä (ks. vastaavasti ja analogisesti asia T-205/99, Hyper v. komissio, tuomio 11.7.2002, Kok., s. II-3141, 63–65 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen). Asiakirjoihin sisältyvien seikkojen oma-aloitteinen tiedoksi antaminen olisi todellakin liiallinen
vaatimus, kun otetaan huomioon, ettei varojen jäädyttämistä koskevan toimenpiteen hyväksymishetkellä ole varmaa, että kyseessä
oleva yhteisö aikoo tutkia neuvoston sitä vastaan esittämien väitteiden taustalla olevia tosiseikkoja käyttämällä mahdollisuutta
tutustua asiakirjoihin.”
On syytä vielä toistaa valituksenalaisen tuomion 102–104 kohta:
”102      Sen osalta, että neuvosto ei ole esittänyt oma-aloitteisesti todisteita riidanalaisen päätöksen perustelujen tueksi, edellä
olevasta 97 kohdasta ja jäljempänä olevasta 107 kohdasta ilmenee, ettei se ollut siihen velvollinen ennen käsiteltävänä olevan
kanteen nostamista eikä sen jälkeen.
103      Kantaja ei myöskään selitä, miltä osin tarve tutkia yksitellen sen suhteet riidanalaisessa päätöksessä nimettyihin yhteisöihin
olisi estänyt sitä pyytämästä oikeutta tutustua neuvoston asiakirjoihin tai tulla kuulluksi. Nämä toimenpiteet olisivat voineet
päinvastoin helpottaa suoritettavia tutkimuksia tutkittujen asiakirjojen tai saatujen täsmennysten ansiosta.
104      Edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että koska kantaja ei ollut esittänyt asiaa koskevaa pyyntöä neuvostolle, viimeksi
mainittu ei ollut velvollinen myöntämään sille oikeutta tutustua asiakirjoihin tai suorittamaan kuulemista, mikä merkitsee
sitä, että puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva väite on hylättävä.”
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja riitauttaa ensiksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 84 ja 85 kohdassa esittämän
päätelmän, jonka mukaan valittajalla oli käytettävissään riittävän täsmälliset tiedot varojensa jäädyttämisen perusteluista,
toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa esittämän päätelmän, jonka mukaan neuvostolla
ei ollut velvollisuutta antaa sille mahdollisuutta tutustua asiaan liittyviin asiakirjoihin, kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 102 ja 104 kohdassa esittämän päätelmän siitä, että koska kantaja ei ollut esittänyt
asiaa koskevaa pyyntöä neuvostolle, viimeksi mainittu ei ollut velvollinen myöntämään sille oikeutta tutustua asiakirjoihin
ennen käsiteltävänä olevan kanteen nostamista eikä sen jälkeen, ja neljänneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen
tuomion 106 kohdassa esittämän päätelmän, jonka mukaan se katsoi voivansa harjoittaa täysin valvontaansa.
Valittaja palauttaa mieleen, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan asianomaisen henkilön on hallinnollisesta
menettelystä lähtien saatava kaikki tarpeelliset tiedot etujensa puolustamiseksi. Se lisää lainaten asiassa C-49/88, Al-Jubail
Fertilizer vastaan neuvosto, 27.6.1991 annettua tuomiota (Kok., s. I-3187, 17 ja 18 kohta), että asianomaisen henkilön on
saatava ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden sekä häntä vastaan esitettyjen
todisteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä asian kannalta. Tämän oikeuden loukkaamista ei asiassa C-51/92 P, Hercules
Chemicals vastaan komissio, 8.7.1999 annetun tuomion (Kok., s. I-4235, 76 ja 78 kohta) mukaan voida korjata sillä, että tutustumisoikeus
on annettu myöhemmässä vaiheessa riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi mahdollisesti nostettua kannetta koskevan oikeudenkäynnin
aikana. Sitä suuremmalla syyllä tämän oikeuskäytännön perusteella puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan
ei kunnioiteta, jos oikeutta tutustua asiakirjoihin ei ole annettu missään vaiheessa, ei edes kumoamista koskevassa oikeudenkäynnissä.
Valituksenalaisen tuomion riitautetut kohdat ovat valittajan mukaan ristiriidassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
oman oikeuskäytännön eli asiassa T-284/08, People’s Mojahedin Organization of Iran vastaan neuvosto, 4.12.2008 annetun tuomion
(Kok., s. II-3487, 74 ja 75 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön eli asiassa Saadi vastaan Italia
28.2.2008 annetun tuomion (§ 138 ja 139) ja asiassa A ym. vastaan Yhdistynyt kuningaskunta 19.2.2009 annetun tuomion kanssa
(§ 126).
Ranskan tasavalta ja Yhdistynyt kuningaskunta väittävät, että riidanalaisen päätöksen liitteessä olevan taulukon B 4 kohdassa
on valittajan osalta selvät ja riittävät tiedot. Näiden jäsenvaltioiden mukaan ei siis ollut tarpeen antaa sen tutustua asiakirjoihin
sisältyviin tietoihin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa.
Ranskan tasavalta toteaa, että edellä mainitulla asiassa Tribunal People’s Mojahedin Organization of Iran vastaan neuvosto
annetulla tuomiolla ei ole merkitystä asian kannalta, koska se koskee seuraamuksiin terrorismin alalla sovellettavaa menettelyä,
kun taas riidanalainen päätös koskee kolmatta maata koskevia seuraamuksia. Neuvosto ja Yhdistynyt kuningaskunta toteavat myös,
että kilpailuasioita koskevalla oikeuskäytännöllä ei ole merkitystä käsiteltävässä asiassa. Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio
katsovat lisäksi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ei saada tukea valittajan päättelylle.
Neuvosto ja komissio toteavat näytön esittämisestä oikeudenkäynnin kuluessa, että valittaja ei ota huomioon valituksenalaisen
tuomion 30, 31 ja 107 kohtaa, joissa todetaan, ”että kannekirjelmään ei sisälly kanneperustetta, jolla saatettaisiin kyseenalaiseksi
neuvoston toteamus, jonka mukaan kantaja on antanut taloudellista tukea ydinaseiden levittämiseen, vaikka tämä toteamus muodostaa
riidanalaisen päätöksen perustan siltä osin kuin se koskee kantajaa, ja että näin ollen oli mahdollista esittää tällainen
kanneperuste jo kannetta nostettaessa ja tarvittaessa täsmentää, että lisänäyttöä oli tarkoitus esittää heti, kun sitä oli
käytettävissä” (30 kohta), joten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi valituksenalaisen tuomion 107 kohdassa todeta,
että neuvoston ei tarvinnut esittää näyttöä kyseisessä päätöksessä mainittujen perustelujen tueksi.
Kun valittajalle esitettiin tämän osalta kysymyksiä istunnossa, se totesi, että peruste, jossa kiistetään rahoitustuen antaminen
ydinaseiden levittämiselle, sisältyi implisiittisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettuun kanteeseen ja että
se oli aikonut kehitellä tätä perustetta saatuaan näyttöaineiston, johon neuvosto nojautui riidanalaisen päätöksen tehdessään.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensiksi todettava tämän valitusperusteen osasta, jonka mukaan perusteluvelvollisuus on laiminlyöty, että kun neuvosto ei
antanut tiedoksi riidanalaisen päätöksen yksilökohtaisia erityisiä syitä asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 3 kohdan mukaisesti,
on otettava huomioon perustelut, jotka sisältyivät kyseiseen päätökseen sellaisena kuin se julkaistiin ja sellaisena kuin
Ranskan rahoitustarkastus sen ilmoitti valittajalle.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan valituksenalaisen tuomion 84 ja 85 kohdassa,
että riidanalaisen päätöksen perustelut olivat riittävät perusteluvelvollisuutta koskevan oikeuskäytännön valossa. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin totesi erityisesti, että kyseisessä päätöksessä mainittiin, minkä oikeudellisen perustan nojalla
se oli annettu, ja ne yksilökohtaiset erityiset syyt, joiden vuoksi neuvosto on katsonut, että valittaja tuki ydinaseiden
levittämistä edistävää toimintaa Iranissa. Riidanalaisen päätöksen perustelujen lukemisen perusteella on vahvistettava, että
nämä seikat olivat riittäviä, jotta valittaja pystyi ymmärtämään, mistä sitä arvostellaan, ja arvioimaan päätöksen perusteltavuuden.
Riidanalaisen päätöksen perusteluja koskeva kysymys on kuitenkin erillinen kysymyksestä, joka koskee näyttöä menettelystä,
josta valittajaa arvostellaan, eli päätöksessä mainittuja tosiseikkoja ja näiden tosiseikkojen luokittelemista siten, että
ne merkitsevät Iranin islamilaisen tasavallan harjoittamassa joukkotuhoaseiden levittämistä edistävässä ydinenergia-alan toiminnassa
mukana olemista tai sen tukemista taikka kyseisen valtion harjoittamassa ydinasejärjestelmien kehitystyössä mukana olemista
tai sen tukemista asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Kuten Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio ovat todenneet, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöllä, johon valittaja
on vedonnut, ei ole merkitystä asian kannalta. Edellä mainitut asiassa Saadi vastaan Italia ja A. ym. vastaan Yhdistynyt kuningaskunta
annetut tuomiot koskevat ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen
(jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 3 artiklaa eli kidutuksen ja epäinhimillisen tai halventavan kohtelun ja rangaistuksen
ehdotonta kieltoa. Omaisuudensuoja, johon varojen jäädyttämisellä puututaan, ei nauti Euroopan ihmisoikeussopimuksen sen paremmin
kuin unionin oikeudenkaan kontekstissa tällaista ehdotonta suojaa (kidutuksen kiellon ehdottomuudesta ks. asia C-112/00, Schmidberger,
tuomio 12.6.2003, Kok., s. I-5659, 80 kohta), joten oikeuskäytäntöä, johon on vedottu, ei voida soveltaa siihen.
Asetuksessa N:o 423/2007 ei säädetä varojen jäädyttämisestä tehtäviä päätöksiä edeltävästä hallinnollisesta menettelystä sen
paremmin alkuperäisen päätöksen osalta, kun otetaan huomioon siltä edellytettävä yllättävä vaikutus, kuin uudelleen tutkimista
koskevan päätöksenkään osalta. Vain edellä 21 kohdassa kuvattu Euroopan unionin virallisessa lehdessä oleva ilmoitus liittyy
luettelossa mainittujen henkilöiden, yhteisöjen ja elinten intresseihin siten, että niille annetaan oikeus esittää pyyntö,
johon on liitettävä todisteet, sen päätöksen uudelleen tutkimisesta, jolla ne on sisällytetty mainittuun luetteloon.
Kun käsiteltävässä asiassa otetaan huomioon, ettei järjestettyä hallinnollista menettelyä ollut, unionin oikeuskäytännöllä,
johon valittaja vetoaa, ei ole merkitystä asian kannalta. Edellä mainitussa asiassa Al-Jubail Fertilizer vastaan neuvosto
tuomio näet annettiin polkumyyntimenettelyn yhteydessä, jossa sovellettiin suojautumisesta Euroopan talousyhteisön ulkopuolisista
maista peräisin olevaa polkuhintaan tapahtuvaa tai tuettua tuontia vastaan 23.7.1984 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o
2176/84 (EYVL L 201, s. 1), ja edellä mainitussa asiassa Hercules Chemicals vastaan komissio tuomio annettiin kilpailuasiassa,
jossa sovellettiin 6.2.1962 annettua neuvoston asetusta N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)
(EYVL 1962, 13, s. 204) ja neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25.7.1963 annettua
komission asetusta N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268).
Joka tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 97 kohdassa, että neuvoston on annettava
oikeus tutustua kaikkiin hallinnollisiin asiakirjoihin, jotka eivät ole luottamuksellisia ja jotka koskevat kyseessä olevaa
toimenpidettä, ainoastaan asianomaisen pyynnöstä. Valittaja ei kuitenkaan selitä, millä tavalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on tehnyt oikeudellisen virheen näin todetessaan. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion
103 ja 104 kohtaan sisältyvistä toteamuksista, joita valittaja ei valituksessaan riitauta, käy ilmi, että valittaja ei ole
pyytänyt neuvostolta oikeutta tutustua sen asiakirja-aineistoon.
Näistä seikoista seuraa, että kolmas ensisijainen valitusperuste on perusteeton.

Ensimmäinen toissijainen valitusperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohtaa on rikottu ja valituksenalaisen
tuomion perustelut ovat ristiriitaiset
Tämä valitusperuste koskee erityisesti valituksenalaisen tuomion 51, 52, 64 ja 65 kohtaa, joissa todetaan seuraavaa:
”51      Lopuksi siltä osin kuin kantaja väittää, että asetuksen N:o 423/2007 15 artiklan 2 kohta ja 7 artiklan 2 kohta eivät voi muodostaa
riidanalaisen päätöksen pätevää oikeudellista perustaa, koska niissä sallitaan neuvoston toteuttaa varojen jäädyttämistä koskevia
toimenpiteitä, jotka ulottuvat turvallisuusneuvoston päättämiä toimenpiteitä pidemmälle, on korostettava, että EY 60 ja EY
301 artiklaan ei sisälly mitään sellaista, minkä perusteella olisi mahdollista katsoa, että näissä määräyksissä yhteisölle
annettu toimivalta olisi rajoitettu turvallisuusneuvoston päättämien toimenpiteiden täytäntöönpanoon. Näin ollen neuvostolla
oli toimivalta paitsi hyväksyä asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 1 kohta, jolla pannaan täytäntöön päätöslauselma 1737 (2006),
ja säätää siinä mainittujen yhteisöjen varojen jäädyttämisestä myös hyväksyä kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohta, joka mahdollistaa
sellaisten varojen jäädyttämistä koskevien toimenpiteiden toteuttamisen, jotka koskevat muita yhteisöjä, jotka neuvoston käsityksen
mukaan ovat mukana ydinaseiden levittämisessä, osallistuvat siihen suoraan tai tukevat sitä.
52      Tässä yhteydessä pitää tosin paikkansa, että asetuksen N:o 423/2007 kuudennessa perustelukappaleessa velvoitetaan neuvosto
käyttämään sille kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa annettua valtaa ’ottaen huomioon – – päätöslauselman 1737 (2006)
tavoitteet’. Velvollisuus pyrkiä päätöslauselman 1737 (2006) tavoitteisiin ei kuitenkaan merkitse millään lailla sitä, että
asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohta voidaan panna täytäntöön ainoastaan suhteessa yhteisöihin, joita turvallisuusneuvoston
tämän saman päätöslauselman nojalla hyväksymät rajoittavat toimenpiteet koskevat. Turvallisuusneuvoston toteuttamien toimenpiteiden
puuttuminen tai sen erityinen kannanotto voidaan korkeintaan ottaa huomioon muiden merkityksellisten seikkojen ohessa sen
arvioinnin yhteydessä, jolla pyritään määrittämään, täyttyvätkö asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdassa asetetut edellytykset
vai eivät.
– –
64      Aluksi edellä olevista 51 ja 52 kohdasta ilmenee, että asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdassa annetaan neuvostolle itsenäinen
toimivalta, jonka käyttäminen on riippumatonta siitä, onko turvallisuusneuvosto hyväksynyt kyseessä olevia yhteisöjä koskevia
rajoittavia toimenpiteitä vai ei. Kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdan ja sen nojalla tehdyn riidanalaisen päätöksen tarkoitus
ei ole ydinaseiden leviämistä koskevien turvallisuusneuvoston hyväksymien päätöslauselmien täytäntöönpano vaan yksinomaan
sen varmistaminen, että yhdellä kyseessä olevista päätöslauselmista eli päätöslauselmalla 1737 (2006) tavoitellut päämäärät
saavutetaan toteuttamalla itsenäisiä rajoittavia toimenpiteitä.
65      Näin ollen asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdalla ja riidanalaisella päätöksellä ei panna täytäntöön päätöslauselmaa
1803 (2008), päinvastoin kuin kantaja väittää, mikä merkitsee sitä, että viimeksi mainitun päätöslauselman sisältö ja tavoitteet
eivät muodosta arviointiperustetta, johon nähden riidanalaisen päätöksen yhteensoveltuvuutta suhteellisuusperiaatteen kanssa
on arvioitava.”
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ottanut huomioon neuvoston harkintavallan asetuksen N:o 423/2007
7 artiklan 2 kohtaan perustuvia rajoja katsoessaan, että turvallisuusneuvoston päätöslauselmilla ei ollut tässä arvioinnissa
merkitystä. Se teki näin ollen oikeudellisen virheen ja arvioi tosiseikat virheellisesti hylätessään kanneperusteet, joiden
mukaan suhteellisuusperiaatetta ja omaisuudensuojaa on loukattu, ja sen esittämät perustelut ovat ristiriidassa keskenään.
Valittajan mukaan asetuksen N:o 423/2007 ja turvallisuusneuvoston päätöslauselmien välistä suhdetta ei voida kiistää. Asetuksen
tarkoituksena oli päätöslauselmien voimaansaattaminen. Päätöslauselmassa 1803 (2008) jäsenvaltioita kehotettiin vain ”tarkkailemaan”
Bank Melli Irania.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely oli valittajan mukaan lisäksi ristiriitaisesti perusteltu. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin totesi näet valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa, että turvallisuusneuvoston päätöslauselmat olivat merkityksellisiä,
kun taas valituksenalaisen tuomion 64 ja 65 kohdassa se kuvasi neuvoston toimivaltaa itsenäiseksi.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio pitävät kiinni siitä, että neuvoston toteuttamat toimenpiteet
ovat itsenäisiä. Ranskan tasavalta toteaa, että turvallisuusneuvosto luotti päätöslauselmassa 1803 (2008) valtioiden harkintaan.
Joka tapauksessa se, että turvallisuusneuvosto kehotti tarkkailuun, ei merkitse, että varojen jäädyttäminen olisi suhteeton
toimenpide. Komissio korostaa, että neuvosto pyrki päätöslauselman 1737 (2006) tavoitteeseen.
Nämä jäsenvaltiot ja toimielimet tuovat lisäksi esiin asetuksessa N:o 423/2007 ja erityisesti sen 9 artiklassa säädetyt poikkeukset
ja toteavat, että suhteellisuusperiaatetta ei ole loukattu.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On ensiksi palautettava mieleen, että turvallisuusneuvoston päätöslauselmat yhtäältä ja neuvoston yhteiset kannat ja asetukset
toisaalta kuuluvat erillisiin oikeusjärjestyksiin.
Turvallisuusneuvoston päätöslauselmat, kuten päätöslauselmat 1737 (2006) ja 1803 (2008), annettiin Yhdistyneiden Kansakuntien
piirissä, jonka jäseniä unioni ja yhteisö eivät ole. Neuvoston yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla antamat yhteiset
kannat, kuten yhteiset kannat 2007/140 ja 2008/479, hyväksyttiin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, sellaisena kuin se
oli ennen Lissabonin sopimusta, V osaston puitteissa sen 15 artiklan mukaisesti. Neuvoston asetukset, kuten asetus N:o 423/2007,
puolestaan annettiin EY:n perustamissopimuksen, joka on unionin yhteisön pilari, puitteissa.
Yhtäältä Yhdistyneissä Kansakunnissa ja toisaalta unionissa toimet antavat elimet, joilla on itsenäinen toimivalta, joka on
annettu niille niiden peruskirjoissa eli perussopimuksissa, joilla ne luotiin.
Unionin tuomioistuin lausui edellä mainitussa asiassa Kadi ja Al Barakaat International Foundation vastaan neuvosto antamassaan
tuomiossa turvallisuusneuvoston päätöslauselman ja yhteisön asetuksen välillä vallitsevista yhteyksistä. Se totesi erityisesti
tuomion 296 kohdassa, että kun on kyse yhteisön toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on panna täytäntöön yhteisessä kannassa
tarkoitettu turvallisuusneuvoston päätöslauselma, yhteisön on otettava näiden toimenpiteiden laatimisen yhteydessä asianmukaisella
tavalla huomioon kyseessä olevan päätöslauselman sanamuoto ja tavoitteet.
Unionin tuomioistuin on samoin todennut useaan otteeseen, että turvallisuusneuvoston päätöslauselman sanamuoto ja tarkoitus
on otettava huomioon tulkittaessa asetusta, jolla se on tarkoitus panna täytäntöön (asia C-84/95, Bosphorus, tuomio 30.7.1996,
Kok., s. I-3953, 14 kohta; asia C-177/95, Ebony Maritime ja Loten Navigation, tuomio 27.2.1997, Kok., s. I-1111, 20 kohta;
asia C-117/06, Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus, tuomio 11.10.2007, Kok., s. I-8361, 54 kohta; em. asia Kadi ja Al Barakaat
International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomion 297 kohta; asia C-340/08, M ym., tuomio 29.4.2010, Kok., s. I-3913,
45 kohta ja asia C-550/09, E ja F, tuomio 29.6.2010, 72 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut myös, että yhteisön toimielinten velvollisuudesta kunnioittaa Yhdistyneiden Kansakuntien
toimielimiä ei voi seurata, että ei valvottaisi yhteisön toimen laillisuutta niiden perusoikeuksien kannalta, jotka kuuluvat
yhteisön oikeuden yleisiin periaatteisiin, millä ei aseteta turvallisuusneuvoston päätöslauselman ensisijaisuutta kansainvälisessä
oikeudessa kyseenalaiseksi (ks. vastaavasti em. asia Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio,
tuomion 288 ja 326 kohta).
Nämä seikat tukevat riittävästi valituksenalaisen tuomion 64 artiklaan sisältyvää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
päätelmää, jonka mukaan asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdassa annetaan neuvostolle itsenäinen toimivalta. Tältä osin
kyseisen päätöslauselman sanamuodon ja tavoitteiden ”huomioon ottaminen asianmukaisella tavalla” ei millään tavoin ole ristiriidassa
sen toteamuksen kanssa, että neuvosto tekee päätökset itsenäisesti oman oikeusjärjestyksensä sääntöjä noudattaen. Näin ollen
toisin kuin valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole lausunut ristiriitaisesti, kun se on valituksenalaisen
tuomion 52 kohdassa tuonut esiin turvallisuusneuvoston päätöslauselmien merkityksellisyyden asian kannalta mutta kuitenkin
kuvannut neuvoston toimivallan itsenäiseksi kyseisen tuomion 64 ja 65 kohdassa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa, että päätöslauselman 1803 (2008) sisältö
ja tavoitteet eivät muodosta arviointiperustetta, johon nähden riidanalaisen päätöksen yhteensoveltuvuutta suhteellisuusperiaatteen
kanssa on arvioitava. Tämä toteamus on ymmärrettävä päätöslauselman 1803 (2008) tekstin valossa; tekstissä ei velvoiteta jäsenvaltioita
tiettyihin toimenpiteisiin vaan siinä kehotetaan niitä tarkkailemaan alueelleen sijoittuneiden rahoituslaitosten ja erityisesti
Bank Melli Iranin harjoittamaa toimintaa sen estämiseksi, että toiminnalla edistetään ydinaseiden levittämistä.
Tässä tekstissä ei millään tavalla kielletä jäsenvaltioita toteuttamasta konkreettisia varojen jäädyttämistoimenpiteitä Bank
Melli Iraniin nähden.
Näistä seikoista seuraa, että ensimmäinen toissijaisesti esitetty valitusperuste on perusteeton.

Toinen toissijainen valitusperuste, jonka mukaan valittajan omaisuudensuojaa on arvioitu virheellisesti
Tämä toinen valitusperuste koskee erityisemmin valituksenalaisen tuomion 70 ja 71 kohtaa, joissa todetaan seuraavaa:
”70      Neljänneksi kantajalle aiheutuneen vahingon osalta ja sen perusoikeuksien, joihin kuuluu omaisuudensuoja ja oikeus harjoittaa
taloudellista toimintaa, rajoittamisen osalta on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseiset oikeudet
ovat erottamaton osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuimet valvovat. Perusoikeuksien
kunnioittaminen on siten yhteisön säädösten laillisuuden edellytys (ks. em. asia Kadi [ja Al Barakaat International Foundation
v. neuvosto ja komissio], tuomion 284 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin myös, että perusoikeudet
eivät ole ehdottomia ja niiden käyttöä voidaan rajoittaa Euroopan yhteisön yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
Kaikilla luonteeltaan taloudellisilla tai rahoituksellisilla rajoittavilla toimenpiteillä on siten lähtökohtaisesti vaikutuksia
omaisuudensuojaan ja vapaaseen ammatinharjoittamiseen, ja niillä aiheutetaan siten vahinkoja erityisesti yhteisöille, jotka
harjoittavat toimintaa, jota kyseessä olevilla rajoittavilla toimenpiteillä pyritään estämään. Riidanalaisen säännöstön tavoitteiden
tärkeys on omiaan oikeuttamaan tietyille toimijoille aiheutuvat merkittävätkin kielteiset seuraukset (ks. vastaavasti [em.
asia Bosphorus], tuomion 21–23 kohta ja em. yhdistetyt asiat Kadi [ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja
komissio], tuomion 355 ja 361 kohta).
71      Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajan vapautta harjoittaa taloudellista toimintaa sekä tämän omaisuudensuojaa on rajoitettu
huomattavassa määrin riidanalaisella päätöksellä, koska se ei voi muun muassa käyttää yhteisön alueella sijaitsevia tai yhteisön
kansalaisten hallussa olevia varojaan ilman erityistä lupaa eivätkä sen sivuliikkeet, joiden kotipaikka on kyseisellä alueella,
voi tehdä uusia liiketoimia asiakkaidensa kanssa. Tästä aiheutuvat haitat eivät ole kuitenkaan kohtuuttomia suhteessa tavoiteltuihin
päämääriin, kun otetaan huomioon, että kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyminen on ensisijaisen tärkeää, ja varsinkin
kun yhtäältä kyseiset rajoitukset koskevat ainoastaan osaa kantajan varoista ja toisaalta asetuksen N:o 423/2007 9 ja 10 artiklassa
säädetään tietyistä poikkeuksista, jotka mahdollistavat yhteisöjen, joita varojen jäädyttämistoimenpide koskee, suoriutumisen
välttämättömistä menoista.”
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja katsoo, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön ja erityisesti edellä mainittujen asiassa Saadi
vastaan Italia (§ 138 ja 139) ja asiassa A. ym. vastaan Yhdistynyt kuningaskunta (§ 126) annettujen tuomioiden mukaan Euroopan
ihmisoikeussopimuksessa taattujen perusoikeuksien suojaa ei voida verrata terrorismin torjuntaan ja terrorismilta suojautumiseen.
Samaa päättelyä on sen mukaan samoista syistä sovellettava kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyttämiseksi toteutettaviin
toimenpiteisiin. Toteutetuille rajoittaville toimenpiteille esitetty perustelu eli kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden
säilyttäminen on virheellinen perustelu niiden ihmisoikeuksien suojaan nähden, joiden noudattamista yhteisön oikeusjärjestyksessä
unionin tuomioistuin valvoo.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio muistuttavat, että omaisuudensuoja ei ole ehdoton. Ne korostavat,
että valituksenalainen tuomio on yhteensopiva unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (em. tuomiot asiassa Bosphorus ja asiassa
Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön
kanssa (asia Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) v. Irlanti, tuomio 30.6.2005 (Recueil des arrêts
et décisions 2005-VI, § 155)). Ne toteavat lisäksi, että valittajan mainitsemalla Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöllä
ei ole merkitystä asian kannalta, koska se ei koske omaisuudensuojaa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Tarvitsematta ottaa kantaa siihen, voiko valittaja, joka on kokonaan Iranin valtion omistuksessa, vedota omaisuudensuojaan
perusoikeutena, on riittävää todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti muistuttanut valituksenalaisen
tuomion 70 kohdassa, että tässä asiassa kyseessä olevat perusoikeudet eivät ole ehdottomia ja että niiden käyttöä voidaan
rajoittaa yhteisön yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
Asianlaita on tällainen omaisuudensuojan ja taloudellisen toiminnan harjoittamisen vapauden osalta (ks. mm. asia 4/73, Nold
v. komissio, tuomio 14.5.1974, Kok., s. 491, Kok. Ep. II, s. 293, 14 kohta; yhdistetyt asiat C-20/00 ja C-64/00, Booker Aquaculture
ja Hydro Seafood, tuomio 10.7.2003, Kok., s. I-7411, 67 ja 68 kohta; em. asia Swedish Match, tuomion 72 kohta ja em. asia
Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomion 355 kohta.) Näin ollen sekä ammatinharjoittamisen
vapauden että omaisuudensuojan käyttämistä voidaan rajoittaa, kunhan rajoitukset tosiasiassa palvelevat yleisen edun mukaisia
tavoitteita eikä niillä puututa näihin oikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida
hyväksyä ja jolla loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä (em. asia Swedish Match, tuomion 72 kohta).
Tässä yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa esittämä syy, jossa tuodaan
esiin kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyttämisen ensisijainen tärkeys, on riittävä yleisen edun mukaisen tavoitteen
yksilöimiseksi. Tämä argumentti on näet luettava niiden eri toimien valossa, jotka ovat riidanalaisen päätöksen taustalla.
Kuten edellä 89 kohdassa on todettu, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöllä, johon valittaja viittaa, ei ole
merkitystä asian kannalta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi korostanut yhtäältä, että rajoitukset koskevat vain osaa valittajan varoista,
ja toisaalta, että asetuksen N:o 423/2007 9 ja 10 artiklassa säädetään tietyistä poikkeuksista, joiden nojalla yhteisöt, joita
varojen jäädyttämistoimenpiteet koskevat, voivat suoriutua välttämättömistä menoista. Tämä on implisiittinen mutta riittävä
sen tarkistamista koskeva päätelmä, että mainitut toimenpiteet ovat oikeasuhteisia.
Tämän vuoksi toinen toissijainen valitusperuste on hylättävä.

Kolmas toissijainen valitusperuste, jonka mukaan on tehty ilmeinen arviointivirhe, kun valittaja on sisällytetty asetuksen
N:o 423/2007 liitteessä V olevaan luetteloon ja pidetty siinä
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Valittaja mainitsee Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EY) N:o 423/2007 7 artiklan 2 kohdan
täytäntöönpanosta ja päätöksen 2008/475/EY kumoamisesta 17.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1100/2009 (EUVL L
303, s. 31). Kyseinen asetus on uusi seikka, jonka nojalla valittaja voi esittää uusia perusteita. Neuvoston 18.11.2009 päivätystä
kirjeestä kuitenkin käy ilmi, että kyseinen asetus perustuu sekä perusteluihin, jotka alun perin johtivat siihen, että valittaja
sisällytettiin asetuksen N:o 423/2007 liitteessä V olevaan luetteloon, että neuvoston 1.10.2009 päivätyssä kirjeessä kuvattuihin
seikkoihin. Jos unionin tuomioistuin katsoisi, että huolimatta siitä, että riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi oli nostettu
kanne, valittaja ei ole millään tavalla, implisiittisestikään, varmasti riitauttanut sen neuvoston väitteen todenperäisyyttä,
jonka mukaan valittaja osallistui ydinaseiden levittämiseen, sen olisi nyt sallittua riitauttaa tämä väite.
Valittaja väittää, että neuvosto on arvioinut tosiseikat ilmeisen väärin, kun se on sisällyttänyt valittajan asetuksen N:o
423/2007 liitteessä V olevaan luetteloon ja pitänyt sen siinä, ja viittaa tältä osin asiakirjoihin, jotka se on esittänyt
asetuksen N:o 1100/2009 riitauttamiseksi.
Neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio katsovat, että tämä peruste on jätettävä tutkimatta, koska
sillä pyritään saamaan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsittelemää laajempi
riita-asia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka asetus N:o 1100/2009 olisi uusi seikka, jonka nojalla valittaja voi esittää uuden perusteen, on riittävää todeta, että
tämä peruste koskisi pääasiaa eikä menettelyä valitusasiassa. Valitusasiassa unionin tuomioistuin on toimivaltainen arvioimaan
ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt perusteista, joista asianosaisilla
on ollut tilaisuus lausua tai jotka sen olisi tullut ottaa esiin viran puolesta.
Valitusperuste on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Koska mitään valittajan esittämistä valitusperusteista ei ole hyväksytty, valitus on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklassa todetaan, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin päättää
oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 118 artiklan nojalla muutoksenhakumenettelyyn,
asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja
on hävinnyt asian ja neuvosto, Ranskan tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujensa
korvaamista, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Bank Melli Iran velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.