CELEX: 62013CJ0252
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Smernice 2002/73/ES a 2006/54/ES
Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami
Zamestnanosť a povolanie
Prístup k zamestnaniu
Návrat z materskej dovolenky
Formálne náležitosti návrhu na začatie konania
Koherentné uvedenie výhrad
Jednoznačná formulácia návrhov

Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Holandské kráľovstvo si tým, že zachovalo v účinnosti ustanovenia holandskej právnej úpravy odporujúce článku 1 druhému odseku písm. a) a b), článku 15 a článku 28 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (
Ú. v. EÚ L 204, s. 23
), nesplnilo povinnosti, ktoré mu z tejto smernice vyplývajú.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2006/54, ktorej účelom podľa jej článku 1 prvého odseku je „zabezpečiť vykonávanie zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania“, s účinnosťou od 15. augusta 2009 zrušila smernicu Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (
Ú. v. ES L 39, s. 40
; Mim. vyd. 05/001, s. 187). Ako vyplýva z jej odôvodnenia 1, smernica 2006/54 v záujme prehľadnosti prepracováva a do jedného textu zlučuje hlavné ustanovenia už existujúce v oblastiach, ktoré zahŕňa.
Článok 15 smernice 2006/54, nazvaný „Návrat z materskej dovolenky“, stanovuje:
„Žena na materskej dovolenke má právo po skončení svojej materskej dovolenky vrátiť sa na svoje pracovné miesto alebo na rovnocenné miesto za dojednaní a podmienok, ktoré pre ňu nie sú menej priaznivé, a mať úžitok z každého zlepšenia pracovných podmienok, na ktoré by mala nárok počas svojej neprítomnosti v práci.“
Článok 28 ods. 2 tejto smernice spresňuje, že smernica „sa taktiež nedotýka ustanovení smernice [Rady 96/34/ES z 3. júna 1996 o rámcovej dohode o rodičovskej dovolenke uzavretej medzi UNICE, CEEP a ETUC (
Ú. v. ES L 145, s. 4
; Mim. vyd. 05/002, s. 285)] a smernice [Rady 92/85/EHS z 19. októbra 1992 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok (
Ú. v. ES L 348, s. 1
; Mim. vyd. 05/002, s. 110)]“.
Ustanovenia, ktoré zodpovedajú článku 15 a článku 28 ods. 2 smernice 2006/54, boli vložené do článku 2 ods. 7 druhého a štvrtého pododseku smernice 76/207 smernicou Európskeho parlamentu a Rady z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 76/207 (
Ú. v. ES L 269, s. 15
; Mim. vyd. 05/004, s. 255).
Holandské právo
Holandské kráľovstvo prebralo smernicu 2002/73 všeobecným zákonom o rovnosti zaobchádzania (Algemeene wet gelijke behandeling, ďalej len „AWGB“), zákonom o rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami (Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen) a prostredníctvom zmien a doplnení Holandského občianskeho zákonníka (Nederlands Burgerlijk Wetboek, ďalej len „BW“).
Článok 1 zákona o rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami znie:
„1.   Na účely tohto zákona sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
…
b)
priama diskriminácia: situácia, v akej sa s jednou osobou z dôvodu pohlavia zaobchádza, zaobchádzalo sa alebo by sa mohlo zaobchádzať inak než s inou osobou v porovnateľnej situácii;
…
2.   Pod priamou diskrimináciou sa rozumie aj diskriminácia založená na tehotenstve, pôrode alebo materstve.“
Článok 1 AWGB a článok 7:646 ods. 5 BW obsahujú porovnateľné ustanovenia.
Článok 5 ods. 1 písm. a) AWGB a článok 7:646 ods. 1 BW zakazujú akúkoľvek diskrimináciu či akékoľvek rozdielne zaobchádzanie s mužmi a so ženami, pokiaľ ide o pracovné podmienky.
Článok 7:611 BW stanovuje, že „zamestnávateľ a pracovník sú povinní správať sa ako dobrý zamestnávateľ a ako dobrý pracovník“.
Konanie pred podaním žaloby
Komisia listom z 29. júna 2007 podľa konania stanoveného v článku 226 ES vyzvala Holandské kráľovstvo, aby predložilo svoje pripomienky týkajúce sa holandskej právnej úpravy vykonávajúcej rôzne ustanovenia smernice 2002/73. Holandské orgány odpovedali listom zo 7. augusta 2007.
Komisia listom z 2. februára 2009 zaslala Holandskému kráľovstvu dodatočnú výzvu, na ktorú holandské orgány odpovedali listom z 27. marca 2009. Táto odpoveď umožnila Komisii upustiť od svojich výhrad týkajúcich sa viacerých bodov vytýkaného nesplnenia si povinnosti.
V súvislosti s otázkami, ktoré ostali sporné, Komisia 30. septembra 2011 zaslala Holandskému kráľovstvu odôvodnené stanovisko, v ktorom uviedla, že určité ustanovenia smernice 2006/54 neboli dostatočne jasne a presne prebraté do holandskej právnej úpravy. Dospela k záveru, že zachovanie ustanovení, ktoré sú nezlučiteľné s článkom 1 druhým odsekom písm. a) a b), článkami 15, 16 a článkom 28 ods. 2 tejto smernice, v účinnosti predstavuje porušenie povinností stanovených touto smernicou. Holandské orgány odpovedali na uvedené odôvodnené stanovisko listom z 1. decembra 2011.
Vzhľadom na to, že sa Komisia napriek uvedenej odpovedi domnievala, že sa jej výhrada týkajúca sa článku 1 druhého odseku písm. a) a b), článku 15 a článku 28 ods. 2 smernice 2006/54 nestala bezpredmetná, rozhodla sa podať túto žalobu.
Návrhy účastníkov konania
Komisia vo svojom návrhu na začatie konania navrhla, aby Súdny dvor:
—
určil, že „Holandské kráľovstvo si tým, že neprijalo zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia na zabezpečenie, že zachovalo ustanovenia holandskej právnej úpravy, ktoré odporujú ustanoveniam článku 1 [druhého odseku] písm. a) a b), článku 15 a článku 28 ods. 2 smernice 2006/54, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice“,
—
uložil Holandskému kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia listom zo 6. júna 2013 oznámila kancelárii Súdneho dvora, že by chcela opraviť znenie prvej časti svojich návrhov, keďže zistila „štylistickú nepresnosť“ v znení tejto časti návrhov. Uvedený návrh má teda znieť tak, že sa obmedzuje na to, aby Súdny dvor určil, že „Holandské kráľovstvo si tým, že zachovalo ustanovenia holandskej právnej úpravy odporujúce článku 1 [druhému odseku] písm. a) a b), článku 15 a článku 28 ods. 2 smernice 2006/54, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice“.
Holandské kráľovstvo navrhlo žalobu zamietnuť a uložiť Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
O žalobe
Argumentácia účastníkov konania
O prípustnosti
Holandské kráľovstvo napáda prípustnosť žaloby z dôvodu, že žaloba nespĺňa požiadavky jasnosti, presnosti a koherencie vyžadované judikatúrou Súdneho dvora.
Uvedený členský štát po prvé uvádza, že predmet žaloby, ako je opísaný na prvej strane návrhu na začatie konania, sa vzťahuje na smernicu 2002/73, zatiaľ čo žalobné návrhy odkazujú výlučne na smernicu 2006/54.
Holandské kráľovstvo po druhé tvrdí, že uvedené návrhy vôbec nesúvisia s tvrdeniami nachádzajúcimi sa v texte žaloby. Podľa jeho názoru sa tieto tvrdenia netýkajú zachovania legislatívnych ustanovení, ktoré sú údajne nezlučiteľné s ustanoveniami smernice 2006/54 a ktoré navyše nie sú v tejto žalobe presne označené, v účinnosti, ale opakujú pozíciu Komisie, podľa ktorého holandská právna úprava nezabezpečila úplné prebratie tejto smernice.
Komisia sa domnieva, že vecné nepresnosti v návrhu na začatie konania, na ktoré upozornilo Holandské kráľovstvo, nemajú nepriaznivý vplyv na jasnosť tohto návrhu.
Pokiaľ ide o výhradu, podľa ktorej Komisia neoznačila vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú údajne nezlučiteľné so smernicou 2006/54, Komisia pripomína, že v priebehu celého konania pred podaním žaloby jasne uvádzala, že ustanovenia článku 1 AWGB a článku 7:646 ods. 5 BW nepostačujú na uspokojujúce prebratie článku 15 a článku 28 ods. 2 tejto smernice.
O veci samej
Komisia odkazuje na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je na účely prebratia smernice nevyhnutné, aby vnútroštátne právo skutočne zabezpečilo jej úplné uplatňovanie, aby právny situácia vyplývajúca z tohto práva bola dostatočne presná a jasná a aby oprávnení jednotlivci mali možnosť poznať plný rozsah svojich práv a v prípade potreby ich uplatňovať pred vnútroštátnymi súdmi.
V tejto súvislosti tvrdí, že ani všeobecné ustanovenia zakazujúce akúkoľvek diskrimináciu založenú na tehotenstve, pôrode a materstve, ani „zásada dobrého zamestnávateľa“, ako je uvedená v holandskom právnom poriadku, nepredstavujú dostatočne jasné a presné prebratie dotknutých ustanovení smernice 2006/54.
Holandské kráľovstvo na svoju obranu odkazuje na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej existencia všeobecných právnych zásad môže spôsobiť nadbytočnosť prebratia osobitnými legislatívnymi alebo správnymi opatreniami, no pod podmienkou, že tieto zásady skutočne garantujú úplné uplatňovanie tejto smernice.
Uvedený členský štát sa domnieva, že úplné uplatňovanie smernice 2006/54 garantujú rôzne ustanovenia holandskej právnej úpravy, ktoré uviedol v priebehu konania pred podaním žaloby a ktoré zopakoval vo svojom vyjadrení k žalobe.
Posúdenie Súdnym dvorom
O rozsahu žaloby
Na úvod treba spresniť rozsah tejto žaloby.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že žaloba podľa článku 258 ZFEÚ sa musí skúmať výlučne so zreteľom na návrhy obsiahnuté v návrhu na začatie konania (pozri najmä rozsudok Komisia/Belgicko, C‑132/09,
EU:C:2010:562
, bod 35 a citovanú judikatúru).
Takisto treba pripomenúť, že žalobné návrhy musia byť formulované jednoznačne, aby sa zabránilo tomu, že Súdny dvor rozhodne nad rámec návrhov alebo opomenie rozhodnúť o niektorej výhrade (pozri najmä rozsudok Komisia/Španielsko, C‑67/12,
EU:C:2014:5
, bod 41 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci bola prvá časť žalobných návrhov uvedená v návrhu na začatie konania formulovaná nejasne, takže ju bolo možné vykladať tak, že obsahuje dve výhrady, a to na jednej strane neexistenciu vnútroštátnych opatrení zabezpečujúcich úplné prebratie smernice 2006/54 a na druhej strane zachovanie ustanovení nezlučiteľných s touto smernicou v účinnosti Holandským kráľovstvom.
Komisia svojím listom zo 6. júna 2013 priznala existenciu nejasnosti v prvej časti žalobných návrhov a uviedla, že ho treba chápať tak, že sa vzťahuje iba na jedinú výhradu, a to na zachovanie ustanovení nezlučiteľných so smernicou 2006/54 v účinnosti žalovaným členským štátom.
Vzhľadom na to, že uvedený list Komisie obmedzuje rozsah návrhov uvedených v návrhu na začatie konania, treba ho vziať do úvahy a považovať ho za čiastočné späťvzatie. Treba teda vychádzať z toho, že táto žaloba sa vzťahuje na zachovanie ustanovení, o ktorých Komisia tvrdí, že sú v rozpore s článkom 1 druhým odsekom písm. a) a b), článkom 15 a článkom 28 ods. 2 smernice 2006/54, v účinnosti Holandským kráľovstvom.
O prípustnosti žaloby
Z článku 120 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a judikatúry týkajúcej sa tohto ustanovenia vyplýva, že každý návrh na začatie konania musí označiť predmet sporu a obsahovať zhrnutie dôvodov uvádzaných na podporu žaloby, pričom toto označenie musí byť dostatočne jasné a presné, aby umožnilo žalovanému pripraviť si obranu a Súdnemu dvoru vykonať preskúmanie. Z toho vyplýva, že podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa žaloba zakladá, musia koherentným a pochopiteľným spôsobom vyplývať z textu samotnej žaloby (pozri najmä rozsudok Komisia/Španielsko,
EU:C:2014:5
, bod 41 a citovanú judikatúru).
Súdny dvor tiež rozhodol, že žaloba, ktorá je podaná na základe článku 258 ZFEÚ, musí uvádzať žalobné dôvody koherentným a presným spôsobom, aby členský štát a Súdny dvor mohli správne pochopiť rozsah vytýkaného porušenia práva Únie, čo je nevyhnutnou podmienkou na to, aby uvedený štát mohol vhodne uplatniť svoje dôvody obrany a aby Súdny dvor mohol preveriť existenciu uvádzaného nesplnenia si povinnosti (pozri najmä rozsudok Komisia/Španielsko,
EU:C:2014:5
, bod 42 a citovanú judikatúru).
Holandské kráľovstvo v prejednávanej veci po prvé tvrdí, že táto žaloba nespĺňa uvedené podmienky, pretože mätúcim spôsobom odkazuje na smernice 2002/73 a 2006/54.
V tejto súvislosti treba uviesť, že fáza tohto konania o nesplnení povinnosti pred podaním žaloby sa začala v júni 2007 zaslaním pôvodnej výzvy a skončila sa 7. mája 2013 podaním tejto žaloby. V tomto takmer šesťročnom období bola smernica 2002/73, na ktorú sa vzťahuje táto výzva, zrušená s účinnosťou od 15. augusta 2009 a z právneho hľadiska prakticky bez zmien bola nahradená smernicou 2006/54. Ako vyplýva z dokumentov predložených Súdnemu dvoru, od toho dňa sa pokračovalo v konaní pred podaním žaloby s odkazom na ustanovenia smernice 2006/54, ktoré sú v podstate identické.
Za týchto podmienok samotná okolnosť, že predmet tejto žaloby, ako je opísaný na prvej strane podania, sa týka smernice 2002/73, zatiaľ čo návrhy odkazujú výlučne na smernicu 2006/54, nemôže vyvolať pochybnosti v súvislosti s označením ustanovení práva Únie, vo vzťahu ku ktorým sa má posúdiť dôvodnosť tejto žaloby. Z rovnakých dôvodov sa Holandské kráľovstvo nemôže dovolávať toho, že nemohlo pochopiť rozsah vytýkaného nesplnenia si povinnosti ani v celom rozsahu uplatniť právo na obranu.
Holandské kráľovstvo po druhé tvrdí, že uvedenie skutkových a právnych okolností v návrhu na začatie konania, na ktorých je žaloba založená, je nekoherentné vzhľadom na žalobné návrhy podané na základe tohto uvedenia.
V prejednávanej veci Komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Holandské kráľovstvo si tým, že vo svojom vnútroštátnom právnom poriadku zachovalo v účinnosti predpisy, ktoré sú v rozpore s článkom 1 druhým odsekom písm. a) a b), článkom 15 a článkom 28 ods. 2 smernice 2006/54, nesplnilo povinnosti, ktoré mu z tejto smernice vyplývajú. Tieto návrhy obmedzujú predmet žaloby, a preto Súdny dvor nemôže rozhodnúť nad rámec návrhov.
Keď sa Komisia v dôvodoch svojej žaloby zaoberala platnými opatreniami holandskej právnej úpravy relatívne podrobne, konala tak, aby preukázala, že tieto opatrenia nepostačujú na zabezpečenie úplného prebratia ustanovení smernice 2006/54 uvedených v predchádzajúcom bode.
Naproti tomu Komisia neoznačila nijaký predpis holandského práva, ktorého obsah alebo uplatnenie by bolo v rozpore so znením alebo s cieľom predmetných ustanovení uvedenej smernice.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že žaloba nespĺňa požiadavky jasnosti, presnosti a koherencie vyžadované v judikatúre Súdneho dvora, pretože Komisia neuviedla nevyhnutný údaj, ktorý by Súdnemu dvoru umožnil s úplnou znalosťou veci rozhodnúť o žalobných návrhoch.
Keďže Súdny dvor nemohol v rámci tejto žaloby overiť existenciu uvádzaného nesplnenia si povinnosti, treba túto žalobu zamietnuť ako neprípustnú.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Holandské kráľovstvo navrhlo uložiť Komisii povinnosť nahradiť trovy konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.