CELEX: 62012CJ0022
Transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana
Direktīva 72/166/EEK
3. panta 1. punkts
Direktīva 90/232/EEK
1. pants
Ceļu satiksmes negadījums
Pasažiera nāve
Laulātā un nepilngadīga bērna tiesības uz kompensāciju
Nemantisks kaitējums
Kompensācija
Obligātās apdrošināšanas segums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (
OV L 103, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Pirmā direktīva”) 3. panta 1. punktu, kā arī Padomes 1990. gada 14. maija Direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu (
OV L 129, 33. lpp.
; turpmāk tekstā – “Trešā direktīva”) 1. panta pirmo daļu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
K. Haasová
, kura rīkojas savā un savas nepilngadīgās meitas
Kristína Haasová
, dzimusi 1999. gada 22. aprīlī, vārdā, un
R. Petrík
un
B. Holingová
par to, lai pēdējie minētie, pamatojoties uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesisko atbildību, atlīdzinātu kaitējumu, kas radies
V. Haas – K. Haasová
vīra un
Kristína Haasová
tēva nāves rezultātā, kas iestājusies ceļu satiksmes negadījuma laikā Čehijā.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās privāttiesības
1971. gada 4. maijā Hāgā noslēgtās Konvencijas par ceļu satiksmes negadījumiem piemērojamo likumu (turpmāk tekstā – “1971. gada Hāgas konvencija”), kuru ir ratificējusi Slovākijas Republika, Čehijas Republika un citas Eiropas Savienības dalībvalstis, kā arī vairākas trešās valstis, 3. pantā ir noteikts:
“Piemērojamie likumi ir tās valsts iekšējie likumi, kurā satiksmes negadījums noticis.”
Šīs konvencijas 4. pantā ir paredzēts:
“Ievērojot 5. pantu, attiecībā uz 3. panta noteikumiem pastāv šādi izņēmumi:
a)
ja ceļu satiksmes negadījumā ir iesaistīts tikai viens transportlīdzeklis, kas nav reģistrēts valstī, kurā noticis ceļu satiksmes negadījums, tiek piemēroti reģistrācijas valsts iekšējie likumi, lai noteiktu atbildību attiecībā uz:
—
transportlīdzekļa vadītāju, īpašnieku vai jebkuru citu personu, kas kontrolē transportlīdzekli vai kam ir tiesības uz to, neņemot vērā viņu pastāvīgo dzīvesvietu,
—
cietušo, kas ir pasažieris un kura pastāvīgā dzīvesvieta nav valstī, kurā notika ceļu satiksmes negadījums,
—
cietušo, kas ceļu satiksmes negadījuma vietā atrodas ārpus transportlīdzekļa un kura pastāvīgā dzīvesvieta ir transportlīdzekļa reģistrācijas valsts.
Ja ir divi vai vairāki cietušie, piemērojamie likumi tiek noteikti ikvienam no viņiem atsevišķi.
b)
ja ceļu satiksmes negadījumā ir iesaistīti divi vai vairāki transportlīdzekļi, a) punkta noteikumi tiek piemēroti vienīgi tad, ja visi satiksmes līdzekļi ir reģistrēti vienā un tai pašā valstī.
[..]”
Minētās konvencijas 8. pantā ir noteikts:
“Piemērojamie likumi jo īpaši nosaka:
1)
atbildības pamatu un apmēru;
2)
pamatu atbrīvošanai no atbildības, jebkuru atbildības ierobežojumu un jebkuru atbildības dalījumu;
3)
ievainojuma vai zaudējuma eksistenci un veidus, kurus var nākties kompensēt;
4)
zaudējumu veidus un apmēru;
5)
jautājumu, vai tiesības uz zaudējumu atlīdzināšanu var tikt cedētas vai mantotas;
6)
personas, kam nodarīti zaudējumi un kam ir tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu;
7)
uzdevuma devēja atbildību par sava padotā darbībām;
8)
tiesisko darbību perioda un tā ierobežojumu noteikumus, tai skaitā noteikumus par tiesisko darbību perioda vai tā ierobežojumu sākumu, kā arī šī perioda pārtraukšanu un apturēšanu.”
Savienības tiesiskais regulējums
Eiropas Parlamenta un Padomes 2007. gada 11. jūlija Regulas (EK) Nr. 864/2007 par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”) (
OV L 199, 40. lpp.
; turpmāk tekstā – “Romas II regula”), 28. pantā ar nosaukumu “Attiecības ar spēkā esošām starptautiskām konvencijām” ir noteikts:
“1.   Šī regula neskar tādu starptautisku konvenciju piemērošanu, kuru puses šīs regulas pieņemšanas laikā ir viena vai vairākas dalībvalstis un kurās ir paredzēti noteikumi par tiesību normu kolīziju attiecībā uz ārpuslīgumiskām saistībām.
2.   Tomēr dalībvalstu attiecībās šai regulai ir prioritāte salīdzinājumā ar tikai divu vai vairāku dalībvalstu noslēgtām konvencijām, ciktāl tās skar jautājumus, kas reglamentēti ar šo regulu.”
Pirmās direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
2)
“cietusī persona” ir ikviena persona, kam ir tiesības uz kompensāciju par jebkādiem zaudējumiem vai miesas bojājumiem, kurus izraisījis transportlīdzeklis;
[..].”
Pirmās direktīvas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Katra dalībvalsts [..] veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta. Sedzamās atbildības apjomu un apdrošināšanas seguma noteikumus nosaka, pamatojoties uz tā apmēriem.”
Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (
OV 1984, L 8, 17. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/14/EK (
OV L 149, 14. lpp.
; turpmāk tekstā – “Otrā direktīva”), 1. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana obligāti attiecas gan uz kaitējumu īpašumam, gan uz miesas bojājumiem.
2.   Neskarot lielākas garantijas, ko var noteikt dalībvalstis, katra dalībvalsts pieprasa, lai šī apdrošināšana būtu obligāta vismaz attiecībā uz šādām summām:
a)
ja nodarīti miesas bojājumi – minimālā apdrošināšanas seguma summa EUR 1 000 000 katram cietušajam vai EUR 5 000 000 par prasījumu neatkarīgi no cietušo skaita;
b)
ja nodarīti zaudējumi īpašumam – EUR 1 000 000 par prasījumu neatkarīgi no cietušo skaita.
Ja nepieciešams, lai pielāgotu dalībvalstīs noteiktās minimālās seguma summas atbilstīgi šajā punktā noteiktajām, dalībvalstis var noteikt ne vairāk kā piecu gadu pārejas laikposmu, sākot no Direktīvas [2005/14] īstenošanas dienas.
Dalībvalstis, kas nosaka šādu pārejas periodu, par to informē Komisiju un norāda pārejas perioda garumu.
Dalībvalstis paaugstina garantijas vismaz par pusi no šajā punktā noteiktajiem līmeņiem 30 mēnešu laikā pēc Direktīvas [2005/14] īstenošanas dienas.”
Trešās direktīvas 1. pantā tostarp ir paredzēts, ka “[Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktā minētā apdrošināšana ietver atbildību par transportlīdzekļa lietošanas rezultātā radītiem miesas bojājumiem visiem pasažieriem, izņemot vadītāju”.
Valsts tiesiskais regulējums
Slovākijas tiesiskais regulējums
Likuma Nr. 40/1964 par Civilkodeksu (turpmāk tekstā – “Slovākijas Civilkodekss”) 11. pantā ir noteikts:
“Ikvienai fiziskai personai ir tiesības uz savas personas aizsardzību, it īpaši uz dzīvības un veselības, cieņas un goda aizsardzību, kā arī uz privātās dzīves, reputācijas un izteiksmes brīvības aizsardzību.”
Slovākijas Civilkodeksa 13. pantā ir paredzēts:
“1.   Fiziskām personām it īpaši ir tiesības pieprasīt, lai prettiesiskā, viņu personas tiesības aizskarošā darbība tiktu pārtraukta, lai šādas rīcības sekas tiktu izbeigtas un lai tiktu atzītas viņu tiesības uz atbilstošu kompensāciju.
2.   Ja atbilstoša kompensācija 1. punkta izpratnē nav iespējama, it īpaši ja fiziskās personas godam vai tās sociālajam prestižam ir stipri kaitēts, šai personai ir arī tiesības uz finansiālu kompensāciju par nemantisko kaitējumu.
3.   Kompensācijas apmēru 2. punkta izpratnē nosaka tiesa, ņemot vērā nodarītā kaitējuma smagumu un apstākļus, kuros šis pārkāpums noticis.”
Likuma Nr. 381/2001 par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas līgumu (turpmāk tekstā – “Slovākijas likums par obligāto apdrošināšanu”) 4. pantā ir noteikts:
“1.   Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana attiecas uz jebkuru personu, kura ir atbildīga par zaudējumiem, kas radušies apdrošināšanas līgumā norādītā transportlīdzekļa izmantošanas rezultātā.
2.   Atbilstoši civiltiesiskās atbildības apdrošināšanai apdrošinātajai personai ir tiesības pieprasīt, lai apdrošinātājs tās vārdā apmierina cietušās personas kompensācijas prasījumus par konstatētiem un pierādītiem:
a)
kaitējumiem veselībai un izdevumiem nāves gadījumā,
b)
zaudējumu, kas cietušajam radies no īpašuma bojājumiem, iznīcināšanas, zādzības vai pazaudēšanas,
c)
izdevumiem, kas saistīti ar juridisku pārstāvību lietās par prasībām atlīdzināt zaudējumus atbilstoši a), b) un d) punktam, ja apdrošinātājs nav izpildījis 11. panta 6. punkta a) vai b) apakšpunktā paredzētos pienākumus vai ja apdrošinātājs ir prettiesiski atteicis izpildīt apdrošināšanas līgumu vai prettiesiski samazinājis izmaksājamās apdrošināšanas summas,
d)
negūtās peļņas kompensāciju.
3.   Apdrošinātai personai saskaņā ar civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas līgumu ir tiesības sagaidīt, ka apdrošinātājs tās vārdā apmierina prasījumus par konstatētiem, pierādītiem un samaksātiem izdevumiem, kuri attiecīgajai personai ir radušies saistībā ar veselības aprūpi, dienas naudu, sociālā nodrošinājuma pabalstiem, pabalstu nelaimes gadījumu apdrošināšanas veidā, pensiju, pensiju militārpersonām un policistiem, kā arī iemaksām pensiju fondā, ja apdrošinātajai personai ir pienākums tās atlīdzināt šīm ieinteresētajām personām.”
Čehijas tiesiskais regulējums
Likuma Nr. 40/1964 par Civilkodeksu (turpmāk tekstā – “Čehijas Civilkodekss”) 11. pantā ir noteikts:
“Ikvienai fiziskai personai ir tiesības uz savas personas aizsardzību, it īpaši uz dzīvības un veselības, cieņas un goda aizsardzību, kā arī uz privātās dzīves, reputācijas un izteiksmes brīvības aizsardzību.”
Čehijas Civilkodeksa 13. pantā ir paredzēts:
“1.   Fiziskām personām it īpaši ir tiesības pieprasīt, lai prettiesiskā, viņu personas tiesības aizskarošā darbība tiktu pārtraukta, lai šādas rīcības sekas tiktu izbeigtas un lai tiktu atzītas viņu tiesības uz atbilstošu kompensāciju.
2.   Ja atbilstoša kompensācija 1. punkta izpratnē nav iespējama, it īpaši ja fiziskās personas godam vai tās sociālajam prestižam ir stipri kaitēts, šai personai ir arī tiesības uz finansiālu kompensāciju par nemantisko kaitējumu.
3.   Kompensācijas apmēru 2. punkta izpratnē nosaka tiesa, ņemot vērā nodarītā kaitējuma smagumu un apstākļus, kuros šis pārkāpums noticis.”
Šā kodeksa 444. pantā ir noteikts:
“1.   Miesas bojājumu gadījumā cietušās personas sāpes un sociālais prestižs rada tiesības saņemt vienreizēju kompensāciju.
[..]
3.   Nāves gadījumā pārdzīvojušiem tuviniekiem ir tiesības saņemt vienreizēju kompensāciju:
a)
240000 [čehu kronas (CZK)] laulātā zaudējuma gadījumā;
[..].”
Likuma Nr. 168/1999 par transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (turpmāk tekstā – “Čehijas likums par obligāto apdrošināšanu”) 6. pantā ir noteikts:
“1.   Tiek apdrošināta jebkuras tādas personas atbildība, kura atbild par apdrošināšanas līgumā minētā transportlīdzekļa izmantošanas rezultātā radīto zaudējumu.
2.   Ja šajā likumā nav noteikts citādi, apdrošinātajai personai ir tiesības pieprasīt, lai apdrošināšanas sabiedrība tās vārdā cietušajai personai Civilkodeksā paredzētajā apmērā un par tajā noteikto summu kompensē šādus zaudējumus:
a)
veselībai nodarīto kaitējumu vai personas nāvi,
b)
cietušās personas mantai nodarīto kaitējumu, ja tā ir sabojāta, iznīcināta vai pazaudēta, kā arī mantas zādzības radītos zaudējumus, kā rezultātā fiziskai personai ir zudusi iespēja ar to rīkoties,
c)
negūto peļņu,
d)
izdevumus, kas saistīti ar juridisku pārstāvību lietās par prasībām atlīdzināt zaudējumus atbilstoši šī panta a), b) un c) punktam; tomēr attiecībā uz b) vai c) punktā minēto kaitējumu tikai gadījumā, ja apdrošinātājs nav ievērojis 9. panta 3. punktā norādīto termiņu vai ir prettiesiski atteicis izpildīt apdrošināšanas līgumu, vai prettiesiski samazinājis izmaksājamās apdrošināšanas summas,
ja vien cietušais ir konstatējis un pierādījis savu prasījumu un ja vien zaudējumus radošais notikums, kura rezultātā ir radies šis zaudējums un par kuru ir atbildīga apdrošinātā persona, ir noticis laika posmā, kad ir spēkā atbildības apdrošināšana, izņemot šīs apdrošināšanas pārtraukuma periodus.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un precizējumiem, kurus iesniedzējtiesa veica, atbildot uz skaidrojuma pieprasījumu, kuru Tiesa tai nosūtīja, piemērojot Reglamenta 101. pantu, izriet, ka
V. Haas
gāja bojā 2008. gada 7. augustā ceļu satiksmes negadījumā Čehijā, kuru izraisīja
R. Petrik
, kurš vadīja tūrismam paredzētu automašīnu, kas piederēja
B. Holingová
.
B. Holingová
Slovākijā reģistrētā automašīna, kurā atradās
V. Haas
, sadūrās ar Čehijas Republikā reģistrētu kravas automašīnu.
K. Haasová
un viņas meita negadījuma laikā atradās Slovākijā.
Ar spriedumu krimināllietā
Okresný súd Vranov nad Topľou
[Vranovas pie Topļas rajona tiesa] (Slovākija)
R. Petrík
tika atzīts par vainīgu slepkavībā un miesas bojājumu nodarīšanā un sodīts ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem nosacīti. Saskaņā ar Slovākijas Kriminālkodeksa 50. panta 2. punktu un 51. panta 4. punkta c) apakšpunktu viņam tika piespriests atlīdzināt nodarītos zaudējumus, tostarp
K. Haasová
nodarītos zaudējumus EUR 1057,86 apmērā.
Turklāt
K. Haasová
un viņas meita ir lūgušas piespriest
R. Petrik
un
B. Holingová
atlīdzināt nemantisko kaitējumu, kas radies vīra un tēva zaudējuma dēļ, atbilstoši Slovākijas Civilkodeksa 13. panta 2. un 3. punktam. Pirmajā instancē
R. Petrik
un
B. Holingová
tika piespriests izmaksāt
K. Haasová
kompensāciju EUR 15 000 apmērā par nodarīto kaitējumu. Visi lietas dalībnieki spriedumu, ar kuru tika noteikts šis sods, ir pārsūdzējuši
Krajský súd v Prešove
[Prešovas apgabaltiesa] (Slovākija).
Šī tiesa uzskata, ka, ņemot vērā faktiskos apstākļus, ir jāpiemēro Čehijas materiālās tiesības, it īpaši Čehijas Civilkodeksa 444. panta 3. punkts, kurā ir paredzēts, ka nāves gadījumā laulātais, kurš ir uzskatāms par cietušo, saņem vienreizēju kompensāciju CZK 240 000 apmērā. Tomēr esot jāuzdod jautājums par šīs kompensācijas adekvātumu un, attiecīgi, par tiesību uz papildu kompensāciju, pamatojoties uz šī kodeksa 11. pantu, adekvātumu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka
K. Haasová
un viņas meitas tiesības izriet no cietušā tiesībām, jo
V. Haas
dzīve tiek aizsargāta ar minētā kodeksa 11. pantu. Tā precizē, ka Slovākijas un Čehijas Civilkodeksu 11.–16. pantā ir nodrošināta personas aizsardzība, ar to tostarp saprotot dzīvības, veselības, cieņas un goda aizsardzību, kā arī privātās dzīves, reputācijas un izteiksmes brīvības aizsardzību pret “kaitējumu” – jēdzienu, kas tiekot lietots, lai apzīmētu nemantiskus zaudējumus, kas izriet no tiesību uz šāda veida aizsardzību apdraudējumu.
Iesniedzējtiesa arī precizē, ka saskaņā ar Slovākijas likumu par obligāto apdrošināšanu transportlīdzekļa īpašnieks var pieprasīt, lai apdrošinātājs personai, kas cietusi negadījumā, par kuru [transportlīdzekļa īpašnieks] ir atbildīgs, viņa vietā nodrošinātu faktiskā pierādītā zaudējuma atlīdzību, ciktāl tas ir noteikts šajā likumā un apdrošināšanas nosacījumos, un attiecīgi izmaksātu kompensāciju par miesas bojājumiem un apmaksātu izdevumus, kas radušies nāves dēļ.
Šajā gadījumā
B. Holingová
esot noslēgusi obligātās [civiltiesiskās] atbildības apdrošināšanas līgumu ar
Allianz-Slovenská poisťovňa a.s
. (turpmāk tekstā – “
Allianz
”). Tā kā persona, kura ir atbildīga par zaudējumiem, var vērsties pie apdrošinātāja, lai tas viņas vietā atlīdzinātu zaudējumus, par kuriem tā ir atbildīga, esot nepieciešams, lai apdrošinātājs tiktu aicināts piedalīties zaudējumu atlīdzības tiesvedībā kā persona, kas iestājas lietā, jo tam ir juridiski pamatota interese strīda atrisināšanā. Tādējādi
Allianz
pēc iesniedzējtiesas iniciatīvas esot ticis aicināts piedalīties tiesvedībā šādā statusā.
Taču
Allianz
šāda juridiski pamatota interese esot tikai tad, ja īstenotās tiesības izriet no civiltiesiskajai atbildībai sniegtā obligātās apdrošināšanas seguma. Ja pamatlietā aplūkotais nemateriālais kaitējums netiktu segts ar obligāto apdrošināšanu,
Allianz
dalība tiesvedībā nebūtu pamatota.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka kompensācija par miesas bojājumiem daļēji attiecas arī uz nemantisko kaitējumu, proti, ciešanām un grūtībām sociālo attiecību jomā. Tādējādi jēdzienā “zaudējumi, kurus sedz apdrošināšanas līgums” ietilpstot arī nemateriāla rakstura kaitējums un it īpaši nemantiskais, morālais un emocionālais kaitējums.
Turklāt šī tiesa uzskata, ka dalībvalstīm saskaņā ar Pirmo un Trešo direktīvu ir pienākums veikt visus lietderīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka civiltiesisko atbildību par zaudējumiem, kas radušies tādu transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā, kas parasti atrodas to teritorijā, sedz apdrošināšana, lai aizsargātu apdrošinātās personas un satiksmes negadījumā cietušos un lai novērstu, ka kaitējums un zaudējumi, uz kuriem attiecas obligātā transportlīdzekļu apdrošināšana, netiek kompensēti.
Taču
Allianz
atsakoties izmaksāt kompensāciju par radušos nemateriālo kaitējumu, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Slovākijas Civilkodeksa 13. pantu transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana šī kaitējuma atlīdzināšanai neesot piemērojama, jo tiesības uz šādu kompensāciju neesot ietvertas Slovākijas un Čehijas likumos par obligāto apdrošināšanu paredzētajā apdrošināšanas segumā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šis ir svarīgs jautājums, jo būtu jāsedz arī nemantiskais kaitējums, kurš ir radies ceļu satiksmes negadījumā cietušās personas pārdzīvojušajiem [radiniekiem], kuriem ir iespējams atlīdzināt kaitējumu saskaņā ar piemērojamā Civilkodeksa 13. panta 2. un 3. punktu, un kurš plašākā nozīmē ir jāuzskata par miesas bojājumiem Slovākijas likuma par obligāto apdrošināšanu 4. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē. No tā izrietot, ka kompensācija par šo nemantisko kaitējumu ietilpst apdrošinātāja atbildības jomā atbilstoši obligātās apdrošināšanas līgumam.
Šādos apstākļos
Krajský soud v Prešove
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Trešās direktīvas] 1. panta pirmā daļa kopā ar [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu (kā [Slovākijas likuma par obligāto apdrošināšanu] 4. pants un [Čehijas likuma par obligāto apdrošināšanu] 6. pants), atbilstoši kurai transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskā atbildība nesedz nemantisko kaitējumu, kas ir noteikts naudas izteiksmē un kas ir radies transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā notikušā ceļu satiksmes negadījumā cietušās personas pārdzīvojušiem [radiniekiem]?
2)
Vai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka iepriekš minētā valsts tiesību norma nav pretrunā Savienības tiesībām, tādas tiesību normas kā [Slovākijas likuma par obligāto apdrošināšanu] 4. panta 1., 2. un 4. punkts un [Čehijas likuma par obligāto apdrošināšanu] 6. panta 1.–3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem valsts tiesai netiek aizliegts atbilstoši [Trešās direktīvas] [..] 1. panta pirmajai daļai un [Pirmās direktīvas] 3. panta 1. punktam atzīt, ka transportlīdzekļu izmantošanas rezultātā notikušā ceļu satiksmes negadījumā cietušās personas pārdzīvojušiem [radiniekiem] kā cietušajiem ir tiesības saņemt nemantiskā kaitējuma atlīdzību, kas ir noteikta arī naudas izteiksmē?”
Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
Slovākijas valdība un Komisija pauž šaubas par prejudiciālo jautājumu pieņemamību, norādot, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav norādīts nekāds ceļu satiksmes negadījuma faktisko apstākļu izklāsts, kas esot nepieciešams pamatlietas izpratnei. Slovākijas valdība turklāt uzskata, ka šie jautājumi nav svarīgi šī strīda atrisināšanai, jo
Allianz
neesot puse minētajā strīdā un nolēmums, kuru valsts tiesa pieņems šī strīda ietvaros, šai apdrošināšanas sabiedrībai nebūs saistošs.
Šajā saistībā ir jānorāda, ka, atbildot uz skaidrojuma pieprasījumu, kuru Tiesa iesniedzējtiesai nosūtīja, piemērojot Reglamenta 101. pantu, tā, pirmkārt, precizēja pamattiesvedībā aplūkojamā ceļu satiksmes negadījuma faktiskos apstākļus un, otrkārt, precizēja, ka Tiesas atbilde būs izšķiroša, lai lemtu par
Allianz
iesaistīšanos pamattiesvedībā un tādējādi attiecībā uz to, kas ir saistīts ar šajā tiesvedībā pieņemamā sprieduma saistošo raksturu šai sabiedrībai.
Šādos apstākļos prejudiciālie jautājumi ir jāuzskata par pieņemamiem.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pirmās direktīvas 3. panta 1. punkts un Trešās direktīvas 1. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātajai apdrošināšanai ir jāsedz kompensācija par nemateriālo kaitējumu, kas ir radies ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušā radiniekiem.
Vispirms ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa, pirmkārt, ir precizējusi, ka civiltiesiskās atbildības tiesības, kas ir piemērojamas pamatlietas faktiem, saskaņā ar Hāgas 1971. gada konvencijas 3. un 4. pantu un Romas II regulas 28. pantu ir daļa no Čehijas tiesībām, un, otrkārt, norādījusi, ka uzdotie jautājumi neattiecas uz civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas segumu, kas ir regulēts Čehijas Civilkodeksa sestajā daļā, un tādējādi uz šī kodeksa 444. pantā paredzēto vienreizējo kompensāciju. Šī tiesa uzskata, ka Čehijas Civilkodeksa 11. un 13. pants par personas aizsardzību ir piemērojami neatkarīgi no šiem noteikumiem saistībā civiltiesisko atbildību, un ir precizējusi, ka šie jautājumi attiecas tikai uz to, vai obligātajai apdrošināšanai ir jāsedz kompensācija par nemateriālo kaitējumu, kas ir maksājama, pamatojoties uz personas aizsardzības noteikumiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Pirmās un Otrās direktīvas preambulu tām, pirmkārt, ir jānodrošina transportlīdzekļu, kas parasti atrodas Eiropas Savienības teritorijā, kā arī to pasažieru brīva pārvietošanās un, otrkārt, jānodrošina, lai šo transportlīdzekļu izraisītos negadījumos cietušās personas iegūtu līdzvērtīgu attieksmi neatkarīgi no tā, kurā vietā Savienībā negadījums ir noticis (2012. gada 23. oktobra spriedums lietā C‑300/10
Marques Almeida
, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmajā direktīvā, kas precizēta un papildināta ar Otro un Trešo direktīvu, tātad ir paredzēts dalībvalstu pienākums nodrošināt, ka civiltiesiskā atbildība par to transportlīdzekļu lietošanu, kas parasti atrodas tās teritorijā, ir apdrošināta, un īpaši ir precizēts, uz kādiem kaitējuma veidiem šai apdrošināšanai ir jāattiecas un kurām cietušajām trešajām personām šī apdrošināšana ir jāgarantē (iepriekš minētais spriedums lietā
Marques Almeida
, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jāatgādina, ka pienākums nodrošināt, lai civiltiesiskās atbildības apdrošināšana segtu mehānisko transportlīdzekļu radīto kaitējumu trešajai personai, atšķiras no šo zaudējumu atlīdzības apmēra, kas izriet no apdrošinātās personas civiltiesiskās atbildības. Pirmais tiek definēts un garantēts Savienības tiesiskajā regulējumā, savukārt otrais būtībā ir reglamentēts valsts tiesībās (iepriekš minētais spriedums lietā
Marques Almeida
, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka no Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas priekšmeta, kā arī no šo direktīvu teksta izriet, ka ar tām nav paredzēts saskaņot dalībvalstīs pastāvošās civiltiesiskās atbildības sistēmas un ka atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām dalībvalstis var brīvi noteikt civiltiesiskās atbildības sistēmu, kas piemērojama transportlīdzekļu izraisītiem ceļu satiksmes negadījumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Marques Almeida
, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi un tostarp ņemot vērā Pirmās direktīvas 1. panta 2. punktu, atbilstoši pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām dalībvalstis principā savu civiltiesiskās atbildības sistēmu ietvaros var brīvi noteikt, kādi transportlīdzekļu izraisīti zaudējumi ir jāatlīdzina, šo zaudējumu atlīdzības apmēru un personas, kurām ir tiesības saņemt minēto atlīdzību.
Tomēr Tiesa ir precizējusi, ka dalībvalstīm sava kompetence šajā jomā ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, un ka valsts tiesību normas par atlīdzību transportlīdzekļu izraisītos ceļu satiksmes negadījumos nevar atņemt Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai to lietderīgo iedarbību (iepriekš minētais spriedums lietā
Marques Almeida
, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz transportlīdzekļu izraisīto zaudējumu, kas ir jāatlīdzina atbilstoši valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību, obligātās apdrošināšanas segšanu Pirmās direktīvas 3. panta 1. punkta otrajā teikumā, kā norāda Vācijas valdība, dalībvalstīm, protams, ir atļauts noteikt, kādi zaudējumi ir atlīdzināmi, kā arī paredzēt obligātās apdrošināšanas noteikumus (šajā ziņā skat. 1996. gada 28. marta spriedumu lietā
C-129/94
Ruiz Bernáldez
,
Recueil
, I-1829. lpp.
, 15. punkts).
Tomēr, lai mazinātu civiltiesiskās atbildības jomā pastāvošās atšķirības dažādu dalībvalstu tiesību aktos attiecībā uz apdrošināšanas pienākuma apjomu, ar Otrās direktīvas 1. pantu ir ieviesta materiālo zaudējumu un miesas bojājumu obligāta apdrošināšana noteiktu summu apmērā. Ar Trešās direktīvas 1. pantu šis pienākums ir paplašināts, attiecinot to uz visiem pasažieriem, izņemot vadītāju, nodarīto miesas bojājumu apdrošināšanu (iepriekš minētais spriedums lietā
Ruiz Bernáldez
, 16. punkts).
Tādējādi dalībvalstīm ir jānodrošina, lai transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskā atbildība, kas piemērojama atbilstoši šo valstu tiesību aktiem, tiktu apdrošināta atbilstoši Pirmās, Otrās un Trešās direktīvas noteikumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Marques Almeida
, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka dalībvalstīm esošo brīvību noteikt atlīdzināmo kaitējumu, kā arī obligātās apdrošināšanas noteikumus ierobežo Otrā un Trešā direktīva, jo tajās ir paredzēta obligāta atsevišķu kaitējumu atlīdzināšana noteiktā minimālajā apmērā. Starp šiem obligāti atlīdzināmajiem kaitējumiem, kā tas ir precizēts Otrās direktīvas 1. panta 1. punktā, ir miesas bojājumi.
Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 68.–73. punktā un kā ir nospriedusi EFTA Tiesa savā 2008. gada 20. jūnija spriedumā lietā E‑
8/07
Celina Nguyen
pret Norvēģijas valsti (
EFTA Court Report
, 224. lpp.
, 26. un 27. punkts), ņemot vērā dažādās Otrās direktīvas 1. panta 1. punkta un Trešās direktīvas 1. panta pirmās daļas valodu versijas, kā arī iepriekš minēto trīs direktīvu aizsargājošo mērķi, ir jāuzskata, ka jēdzienā “miesas bojājumi” ietilpst jebkāds kaitējums, ciktāl tā atlīdzinājums ir paredzēts kā civiltiesiskā atbildība un nodrošināts valsts tiesībās, kas ir piemērojamas strīdā, kurš izriet no personas neaizskaramības apdraudējuma, kurā ietilpst gan fiziskas, gan garīgas ciešanas.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas ir interpretējamas un piemērojamas vienveidīgi, ņemot vērā visu Savienības valodu versijas. Ja Savienības tiesību teksta dažādu valodu redakcijas atšķiras, attiecīgā norma ir jāinterpretē saistībā ar tā tiesiskā regulējuma vispārējo sistēmu un mērķi, kurā šī norma ietilpst (it īpaši skat. 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā
C-280/04
Jyske Finans
, Krājums, I-10683. lpp.
, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, tā kā dažādajās Otrās direktīvas 1. panta 1. punkta valodu versijās būtībā ir izmantoti gan jēdziens “miesas bojājumi” [
dommage corporel
], gan “personiskais kaitējums” [
préjudice personnel
], ir jāizvērtē šo direktīvas noteikumu raksturs un mērķis. Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka šie jēdzieni papildina “mantiska kaitējuma” jēdzienu, un, otrkārt, ir jāatgādina, ka minēto noteikumu un direktīvas mērķis īpaši ir pastiprināt cietušo aizsardzību. Šādos apstākļos šī sprieduma 47. punktā minētie jēdzieni ir jāinterpretē plaši.
Tādējādi to kaitējumu vidū, kas ir jāatlīdzina atbilstoši Pirmajai, Otrajai un Trešajai direktīvai, ir nemateriālie zaudējumi, kuru atlīdzība tiesvedībā piemērojamajās valsts tiesībās ir paredzēta atbilstoši apdrošinātās personas civiltiesiskajai atbildībai.
Attiecībā uz jautājumu, kuras personas var pretendēt uz šo nemateriālo zaudējumu atlīdzību, pirmkārt, ir jānorāda, ka no kopīgas Pirmās direktīvas 1. panta 2. punkta un 3. panta 1. punkta pirmā teikuma interpretācijas izriet, ka aizsardzība, kas ir jānodrošina atbilstoši šai direktīvai, attiecas uz ikvienu personu, kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību ir tiesības uz transportlīdzekļu izraisītu zaudējumu atlīdzību.
Otrkārt, ir jāprecizē, ka Trešajā direktīvā, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 78. punktā, bet pretēji tam, ko norāda Vācijas valdība, nav ierobežots aizsargājamo personu loks, bet, gluži otrādi, ar to ir noteikts pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts atsevišķām personām, kuras tiek uzskatītas par īpaši neaizsargātām.
Turklāt, tā kā Pirmās direktīvas 1. panta 2. punktā iekļautais kaitējuma jēdziens nav ierobežojošāks, nekas, pretēji Igaunijas valdības norādītajam, neļauj uzskatīt, ka atsevišķi kaitējumi, piemēram, nemateriāli zaudējumi, ciktāl tie ir jāatlīdzina atbilstoši valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību, būtu jāizslēdz no šī jēdziena.
Nekas Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā neļauj secināt, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies šajās direktīvās paredzēto aizsardzību attiecināt tikai uz personām, kuras bijušas tieši iesaistītas kaitējumu izraisījušajā notikumā.
Tādējādi dalībvalstīm ir jānodrošina, lai obligātā apdrošināšana atlīdzību, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību ir jāmaksā par nemateriālajiem zaudējumiem, kuri ir radušies tuviem ceļu satiksmes negadījumā cietušo ģimenes locekļiem, segtu Otrās direktīvas 1. panta 2. punktā noteiktajā minimālajā apmērā.
Šajā gadījumā tam tā būtu jābūt, jo saskaņā ar iesniedzējtiesas norādēm personai, kas ir tādā situācijā kā
K. Haasová
un viņas meita, saskaņā ar Čehijas Civilkodeksa 11. un 13. pantu ir tiesības saņemt atlīdzību par nemateriālajiem zaudējumiem, kas ir radušies viņu vīra un tēva nāves dēļ.
Šo vērtējumu nevar likt apšaubīt apstāklis, uz kuru norāda Slovākijas valdība, ka šie panti ietilpst tajās Čehijas un Slovākijas Civilkodeksu daļās, kas ir veltītas personisko tiesību apdraudējumam un kas ir autonomas, salīdzinot ar daļām, kas ir veltītas tieši civiltiesiskajai atbildībai šo kodeksu izpratnē.
Apdrošinātās personas atbildības pamatā, kas, kā to norāda iesniedzējtiesa, šajā gadījumā izriet no Čehijas Civilkodeksa 11. un 13. panta, ir ceļu satiksmes negadījums, un, tā kā tam ir civiltiesisks raksturs, nekas neļauj uzskatīt, ka šādai atbildībai nebūtu piemērojamas valsts materiālās tiesības civiltiesiskās atbildības jomā, uz kurām ir atsauce iepriekš minētajās direktīvās.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Pirmās direktīvas 3. panta 1. punkts, Otrās direktīvas 1. panta 1. un 2. punkts un Trešās direktīvas 1. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātajai apdrošināšanai ir jāsedz kompensācija par nemateriālo kaitējumu, kas ir radies ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušā radiniekiem, ciktāl šī atlīdzība saskaņā ar pamatlietā piemērojamajām valsts tiesībām ir paredzēta saistībā ar apdrošinātās personas civiltiesisko atbildību.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā Tiesas sniegto atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Padomes 1972. gada 24. aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 3. panta 1. punkts, Padomes 1983. gada 30. decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvu 2005/14/EK, 1. panta 1. un 2. punkts un Padomes 1990. gada 14. maija Direktīvas 90/232/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu 1. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātajai apdrošināšanai ir jāsedz kompensācija par nemateriālo kaitējumu, kas ir radies ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušā radiniekiem, ciktāl šī atlīdzība saskaņā ar pamatlietā piemērojamajām valsts tiesībām ir paredzēta saistībā ar apdrošinātās personas civiltiesisko atbildību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – slovāku.