CELEX: 62010CJ0137
Artiklarna 207.2 EG och 282 EG
Fråga om hur Europeiska gemenskaperna ska företrädas vid nationella domstolar
Befogenhet som tilldelats kommissionen
Delegeringen av behörigheten att företräda gemenskaperna till andra gemenskapsinstitutioner
Villkor

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 207.2 EG och 282 EG.
Begäran har framställts i ett mål mellan Europeiska gemenskaperna, företrädda av Europeiska unionens råd, och Région de Bruxelles‑Capitale
(Belgien), angående frågan huruvida bygglovsavgifter som sistnämnda part har påfört rådet är rättsenliga mot bakgrund av unionsbestämmelserna.
I målet aktualiseras frågan på vilka villkor och på vilket sätt en annan av Europeiska gemenskapernas institutioner än Europeiska
kommissionen ska företrädas i ett förfarande vid en domstol i en medlemsstat.

Tillämpliga bestämmelser

Unionslagstiftningen
Med hänsyn till att de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen ägde rum före den 1 december 2009, det
vill säga det datum som Lissabonfördraget trädde i kraft, är de relevanta bestämmelserna i unionens primärrätt de bestämmelser
som var i kraft före detta datum.
Artikel 207.2 EG och 207.3 EG hade följande lydelse:
”2.      Rådet skall biträdas av ett generalsekretariat som skall lyda under en generalsekreterare, som är den höge representanten
för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och som skall biträdas av en ställföreträdande generalsekreterare, vilken
skall ansvara för verksamheten vid generalsekretariatet. Generalsekreteraren och den ställföreträdande generalsekreteraren
skall utses av rådet genom beslut med kvalificerad majoritet.
Rådet skall besluta om generalsekretariatets organisation.
3.      Rådet skall anta sin egen arbetsordning.
...”
Artikel 281 EG hade följande lydelse:
”Gemenskapen skall vara en juridisk person.”
Artikel 282 EG hade följande lydelse:
”Gemenskapen skall i varje medlemsstat ha den mest vittgående rättskapacitet som tillerkänns juridiska personer enligt den
nationella lagstiftningen: den skall särskilt kunna förvärva och avyttra fast och lös egendom samt föra talan inför domstolar
och andra myndigheter. Den skall i sådana fall företrädas av kommissionen.”
Artikel 185 Euratom hade ett innehåll som var identiskt med innehållet i artikel 282 EG.
Artikel 47 FEU har följande lydelse:
”Unionen är en juridisk person.”
I artikel 335 FEUF, som motsvarar artikel 282 EG, föreskrivs numera följande:
”Unionen ska i varje medlemsstat ha den mest vittgående rättskapacitet som tillerkänns juridiska personer enligt den nationella
lagstiftningen: den ska särskilt kunna förvärva och avyttra fast och lös egendom samt föra talan inför domstolar och andra
myndigheter. Den ska i sådana fall företrädas av kommissionen. Unionen ska dock i frågor som rör en viss institutions funktion
företrädas av den institutionen i enlighet med dess administrativa självständighet.”

Den nationella lagstiftningen
I beslut av den 12 juni och den 18 december 2003 fastställde regeringen för Région de Bruxelles-Capitale att bygglovsavgifter
skulle erläggas för utfärdande av bygglov, vilka avgifter denna region avsåg att använda för offentliga tjänster, och närmare
bestämt för uppförande, ombyggnad och renovering av bostäder för socialt utsatta grupper.

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
För att kunna ta emot delegationerna från de nya medlemsstaterna, ansökte rådet hos regeringen för Région de Bruxelles-Capitale
den 20 november 2002 om bygglov för att utföra vissa ombyggnader av rådets huvudbyggnad, kallad Justus Lipsius. Det sökta
bygglovet utfärdades den 12 och den 22 december 2003. I dessa beslut angavs det emellertid att rådet inom tolv månader från
utfärdandet av bygglovet skulle erlägga 1 109 750 euro i bygglovsavgifter.
Rådet ansåg att sådana avgifter utgjorde en skatt, vilken Europeiska gemenskaperna är befriade ifrån med stöd av artikel 3
i protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier, vilket ursprungligen bilagts fördraget om upprättande
av ett gemensamt råd och en gemensam kommission för Europeiska gemenskaperna, undertecknat den 8 april 1965, och som därefter,
i och med Amsterdamfördraget, bilades EG‑fördraget. Rådet överklagade därför den 23 januari 2004 beslutet om betalning av
de ifrågavarande avgifterna hos collège d’urbanisme de la Région de Bruxelles‑Capitale (byggnadsnämnden i den aktuella regionen).
Då nämnden inte svarat inom den lagstadgade fristen, överklagade rådet den 10 november 2004 beslutet hos regeringen för Région
de Bruxelles‑Capitale, i syfte att få till stånd en ändring av bygglovet såvitt avser avgifterna.
I beslut av den 14 juli 2005 fastslog regeringen för Région de Bruxelles‑Capitale att överklagandet inte kunde upptas till
sakprövning på grund av att fristen för överklagande hade löpt ut. Rådet, som företräder Europeiska gemenskaperna, väckte
hos Conseil d’État en talan om ogiltigförklaring av detta beslut. Regeringen för Région de Bruxelles-Capitale, som är svarande,
yrkade att talan skulle avvisas på grund av att rådet inte företrätts på ett rättsenligt sätt.
Den nationella domstolen har anfört att rådet i enlighet med artikel 282 EG och artikel 185 Euratom faktiskt har en fullmakt
från kommissionen, i form av en handling av den 23 september 2005, för att väcka en sådan talan. Den nationella domstolen
har påpekat att kommissionen i fullmakten emellertid har utsett en specifik person att företräda den i domstol, nämligen ”Jean
Claude Piris (generaldirektören för rådets rättstjänst), eller någon annan person som denne utser för att vid belgiska Conseil
d’État väcka talan om ogiltigförklaring av det beslut som regeringen för Région de Bruxelles-Capitale meddelade den 14 juli 2005”.
Den nationella domstolen har påpekat att det emellertid framgår av stämningsansökan att talan väckts av ”Europeiska gemenskaperna,
företrädda av Europeiska unionens råd genom dess ställföreträdande generalsekreterare Pierre de Boissieu.” Det följer härav
att talan väckts av en annan person än den som angetts i kommissionens fullmakt, och att det inte framgår att Jean Claude
Piris utsett Pierre de Boissieu att väcka talan.
Mot denna bakgrund ansåg Conseil d’État att tillämpningsområdet för artiklarna 207 EG och 282 EG faktiskt kunde diskuteras,
”i synnerhet när det gäller denna domstols behörighet att försäkra sig om att det behöriga organet för den juridiska person
som är sökande har fattat sitt beslut att väcka talan med iakttagande av de behörighetsregler som gäller för denna juridiska
person”. Conseil d’État beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)      Ska artikel 282 [EG] – och särskilt orden ”[d]en skall i sådana fall företrädas av kommissionen” i andra meningen i denna
artikel – tolkas på så sätt att en institution har fullmakt att företräda gemenskapen i kraft av en fullmakt från kommissionen
genom vilken kommissionen ger den institutionen behörighet att företräda gemenskapen i domstol, oberoende av om det i denna
fullmakt anges att en specifik fysisk person ska företräda denna institution?
2)      Om den första frågan besvaras nekande, kan en nationell domstol som Conseil d’État pröva om en talan av en gemenskapsinstitution
kan tas upp till prövning, genom en bedömning av huruvida denna institution företräds av rätt fysisk person som är behörig
att väcka talan vid en nationell domstol, om denna institution har fått behörighet av kommissionen att företräda gemenskapen
i domstol i den mening som avses i artikel 282 [andra] meningen [EG]?
3)      Alternativt, och för det fall den andra frågan besvaras jakande, ska artikel 207.2 första stycket, första meningen [EG] –
och närmare bestämt orden ”biträdas av en ställföreträdande generalsekreterare, vilken ska ansvara för verksamheten vid generalsekretariatet”
– tolkas på så sätt att den ställföreträdande generalsekreteraren är behörig att för rådet väcka talan vid en nationell domstol?”

Prövning av tolkningsfrågorna

Den första frågan
Den nationella domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida den fullmakt, genom vilken kommissionen till
en annan gemenskapsinstitution delegerade sin behörighet enligt artikel 282 EG att företräda gemenskaperna vid en nationell
domstol i ett mål som rör denna institution, utfärdades på ett rättsenligt sätt, oavsett om det i denna fullmakt angetts att
en specifik fysisk person var behörig att företräda den befullmäktigade institutionen eller inte.
Domstolen framhåller inledningsvis att de faktiska omständigheter som ligger till grund för denna fråga hänför sig till bestämmelser
i EG‑fördraget som inte längre är i kraft. Dessutom avser den enda frågeställning som tagits upp av den nationella domstolen
huruvida den talan som väckts av Europeiska gemenskaperna kan upptas till sakprövning. Oberoende av att tolkningsfrågorna
har getts en vidsträckt och abstrakt utformning, kan prövningen av dessa frågor och domstolens svar begränsas till vad som
är nödvändigt för att den nationella domstolen ska kunna avgöra denna frågeställning.
Domstolen påpekar vidare att enligt det system som inrättats genom fördragen är det, såsom framgår av artikel 281 EG och artikel 184
Euratom, enbart gemenskaperna, och inte deras institutioner, som är rättssubjekt i egenskap av offentligrättsliga juridiska
personer. Detta gäller även med nuvarande bestämmelser enligt artikel 47 FEU beträffande unionen. Enligt lydelsen i artikel 282 EG
och artikel 185 Euratom hade gemenskaperna den mest vittgående rättskapacitet som tillerkänns juridiska personer enligt nationell
lagstiftning, och de kunde särskilt förvärva och avyttra fast och lös egendom samt föra talan inför domstolar och andra myndigheter,
varvid de i sådana fall företräddes av kommissionen.
Kommissionen kunde delegera denna behörighet genom att befullmäktiga övriga institutioner för de frågor som rör deras respektive
funktion.
Inom gemenskapens rättsordning var det för övrigt i syfte att säkerställa en god förvaltning som gemenskaperna, när det gäller
förvärv och avyttringar av egendom samt när talan väckts vid nationella domstolar, i det konkreta fallet företräddes av den
institution som berördes av den aktuella handlingen eller talan. Denna institution var nämligen, inom ramen för sin administrativa
självständighet och förvaltning, mest lämpad att bedöma och tillvarata gemenskapernas intresse i dessa ärenden.
När det gäller fullmaktens omfattning, framgår det av karaktären på kommissionens behörighet att företräda gemenskaperna och
dess delegationsbefogenhet att den kunde befullmäktiga en annan institution antingen genom att ange eller utan att ange en
fysisk person som företrädare. I sådana fall kunde såväl den befullmäktigade institutionen som den fysiska personen, om en
sådan angetts, befullmäktiga en advokat att företräda gemenskaperna.
Domstolen framhåller att den praxis som tillämpats beträffande denna delegering har fastställts och upptagits i artikel 335
FEUF. Enligt denna artikel kan således respektive institution hädanefter i enlighet med dess administrativa självständighet
företräda unionen i frågor som rör institutionens funktion.
I målet vid den nationella domstolen framgår det att den fysiska person som specifikt angavs i fullmakten var jurist, nämligen
chefen för rådets rättstjänst. Denne befullmäktigade i sin tur en advokat att företräda institutionen i förfarandet vid den
nationella domstol där talan väckts, med anledning av att det krävdes en advokat enligt de processrättsliga reglerna i den
berörda medlemsstaten.
För det fall det förelåg en kedja av successiva delegeringar, det vill säga en första delegering från kommissionen till rådet
med angivande av en fysisk person vid den befullmäktigade institutionen och en andra delegering från denna person till en
advokat för att denna ska företräda nämnda institution vid en nationell domstol, hade kommissionen följaktligen med giltig
verkan utfärdat delegeringen, och den befullmäktigade institutionen var företrädd på ett rättsenligt sätt.
Mot bakgrund av det ovanstående ska den första frågan besvaras på följande sätt. Den fullmakt genom vilken kommissionen till
en annan gemenskapsinstitution delegerade sin behörighet, enligt artikel 282 EG, att företräda gemenskaperna vid en nationell
domstol i ett mål som rör denna institution, utfärdades på ett rättsenligt sätt, oavsett om det i denna fullmakt angetts att
en specifik fysisk person var behörig att företräda den befullmäktigade institutionen eller inte. I sådana fall kunde såväl
denna institution som den fysiska personen, om en sådan angetts, befullmäktiga en advokat att företräda gemenskaperna.

Den andra och den tredje frågan
Med hänsyn till svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den andra och den tredje frågan.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Den fullmakt genom vilken Europeiska kommissionen till en annan gemenskapsinstitution delegerade sin behörighet, enligt artikel 282 EG,
att företräda Europeiska gemenskaperna vid en nationell domstol i ett mål som rör denna institution, utfärdades på ett rättsenligt
sätt, oavsett om det i denna fullmakt angetts att en specifik fysisk person var behörig att företräda den befullmäktigade
institutionen eller inte. I sådana fall kunde såväl denna institution som den fysiska personen, om en sådan angetts, befullmäktiga
en advokat att företräda Europeiska gemenskaperna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.