CELEX: 62007TJ0421
Valsts atbalsts
Pasākumi, ko Vācijas iestādes veikušas par labu Deutsche Post AG
Lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru
Agrāka galīgā lēmuma neesamība
Nepieņemamība

Tiesvedības priekšvēsture
1989. gada 8. jūnijā Vācijas Federatīvā Republika pieņēma
Postverfassungsgesetz
(likums par pasta organizāciju) (
BGBl
. 1989 I, 1026. lpp.; turpmāk tekstā – “
PostVerfG
”). Saskaņā ar tā 1. panta 2. punktu
Deutsche Bundespost
[Vācijas Pasta pārvalde] tika sadalīta trīs atsevišķās juridiskās personās, proti,
Deutsche Bundespost Postdienst
,
Deutsche Bundespost Telekom
un
Deutsche Bundespost Postbank
(turpmāk tekstā attiecīgi – “
DB‑Postdienst
”, “
DB‑Telekom
” un “
DB‑Postbank
”). Saskaņā ar
PostVerfG
65. panta 2. punktu šīm juridiskajām personām bija pienākums turpināt sniegt pakalpojumus, ko piedāvāja
Deutsche Bundespost
. Tādējādi
DB‑Telekom
pārņēma
Deutsche Bundespost
darbības telekomunikāciju jomā, bet
DB‑Postdienst
pārņēma tās darbības pasta nozarē, tostarp vispārējo pasta pakalpojumu sniegšanu.
1994. gada 14. septembrī Vācijas Federatīvā Republika pieņēma
Postumwandlungsgesetz
(Likums par pasta reorganizāciju) (
BGBl
. 1994 I, 2339. lpp.; turpmāk tekstā – “
PostUmwG
”). Saskaņā ar tā 1. un 2. pantu visas trīs iepriekš minētās juridiskās personas, sākot no 1995. gada 1. janvāra, tika pārveidotas
par akciju sabiedrībām.
DB‑Postdienst
darbības pārņēma prasītāja –
Deutsche Post AG
.
DB‑Telekom
un
DB‑Postbank
darbības pārņēma attiecīgi
Deutsche Telekom AG
un
Deutsche Postbank AG
.
1994. gada 7. jūlijā privāts pasta sūtījumu piegādes uzņēmums
UPS Europe NV/SA
(turpmāk tekstā – “
UPS Europe
”) Eiropas Kopienu Komisijā iesniedza sūdzību (turpmāk tekstā – “1994. gada sūdzība”) par
DB‑Postdienst
, kas pamatota gan ar EK līguma 86. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 82. pants), gan EK līguma 92. pantu (jaunajā redakcijā
– EKL 87. pants). Pēc šīs sūdzības tika saņemta vēl viena sūdzība, ko iesniedza privāto ziņojumu sūtīšanas pakalpojumu sniedzēju
un kurjerpasta un pasta sūtījumu eksprespiegādes nodrošinātāju apvienība
Bundesverband Internationaler Express‑und Kurierdienste eV
(turpmāk tekstā – “
BIEK
”).
Būtībā
UPS Europe
un
BIEK
pārmet
DB‑Postdienst
, ka tā, īstenojot tirdzniecības ar zaudējumiem politiku konkurencei atvērtajā pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu nozarē,
ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli, finansējot to no ieņēmumiem kurjerpārvadājumu (vai vēstuļu pasta) nozarē, kurā
tai likumīgi ir piešķirts monopola stāvoklis (turpmāk tekstā – “rezervētā nozare”), vai arī no EKL 87. pantam pretrunā esošā
valsts atbalsta.
Ar 1999. gada 17. augusta vēstuli, kas publicēta 1999. gada 23. oktobra
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 306, 25. lpp.), Komisija informēja Vācijas Federatīvo Republiku par lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto
oficiālas izmeklēšanas procedūru attiecībā uz dažādiem pasākumiem, saskaņā ar kuriem prasītāja ir saņēmusi valsts līdzekļus
(turpmāk tekstā – “1999. gada lēmums par [procedūras] uzsākšanu”), un lūdza tai iesniegt vairākus dokumentus un informāciju.
2001. gada 20. martā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/354/EK par EKL 82. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/35.141 –
Deutsche Post AG
) (OV L 125, 27. lpp.). Tā secināja, ka prasītāja ir ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli tirdzniecības pa pastu
jomā, no 1974. līdz 2000. gadam pastāvīgo klientu atlaides piešķiršanai izvirzot nosacījumu, ka viņi apņemas izmantot tās
pakalpojumus saistībā ar visiem vai lielāko daļu no saviem pasta sūtījumiem, un no 1990. līdz 1995. gadam īstenojot tirdzniecības
ar zaudējumiem politiku.
2002. gada 19. jūnijā Komisija pieņēma Lēmumu 2002/753/EK par pasākumiem, ko Vācijas Federatīvā Republika veikusi prasītājas
labā (OV L 247, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “2002. gada lēmums”).
2002. gada lēmumā būtībā ir iekļauta argumentācija, kas pausta četros posmos.
Pirmkārt, Komisija vispirms atgādināja, ka 1999. gada lēmumā par procedūras uzsākšanu tā ir izteikusi pieņēmumu, ka maksājumi,
kurus saņēmis
DB‑Postdienst
un vēlāk prasītāja, atlīdzinot tiem par funkciju, kas saistītas ar pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk
tekstā – “PVTN”), veikšanu, bija lielāki nekā saistībā ar šīs funkcijas veikšanu radušās tīrās papildu izmaksas, tādējādi
paziņojot, ka tā pārbaudīs piecus iespējamos atbalsta pasākumus. Šajos piecos pasākumos ietilpa, pirmkārt, valsts garantijas,
saskaņā ar kurām Vācijas Federatīvā Republika sniedza garantijas attiecībā uz parādiem, kurus
Deutsche Bundespost
uzņēmās, pirms tā tika pārveidota par trim akciju sabiedrībām (turpmāk tekstā – “valsts garantijas”), otrkārt,
DB‑Postdienst
un prasītājas darbinieku pensiju finansējuma no valsts līdzekļiem esamība un, treškārt, iespējamais valsts finanšu atbalsts
prasītājai (2002. gada lēmuma 2., 4., 5. un 7. apsvērums).
Pēc tam Komisija izklāstīja Vācijas Federatīvās Republikas apsvērumus par pieciem iespējamiem atbalsta pasākumiem, kas minēti
1999. gada lēmumā par [procedūras] uzsākšanu (2002. gada lēmuma 12.–20. apsvērums). Attiecībā uz valsts finanšu atbalstu tā
norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika ir piekritusi, ka
DB‑Postdienst
un prasītāja ir saņēmuši divus maksājumus no valsts līdzekļiem, kuros ietilpa, pirmkārt, maksājumu piešķiršana, kurus, pamatojoties
uz
PostVerfG
37. panta 3. punktu, no 1990. līdz 1994. gadam veica
DB‑Telekom
, un, otrkārt,
DB‑Telekom
1995. gada 1. janvārī, pamatojoties uz
PostUmwG
7. pantu, īstenotā atteikšanās no parāda attiecībā uz prasītāju (turpmāk tekstā – “
DB‑Telekom
veiktie maksājumi”). Komisija norādīja, ka Vācijas valdība nav noliegusi, ka šie maksājumi bija attiecināmi uz valsti, tomēr
[šī valdība] ir norādījusi, ka tie bija obligāti nepieciešami, lai īstenotu prasītājas PVTN funkciju (2002. gada lēmuma 16.–20. apsvērums).
Visbeidzot Komisija norādīja, ka, [tā kā] “atbilstoši
UPS
[
Europe
] un
BIEK
sūdzībām [2002. gada lēmums] attiecās uz izdevumu konkurencei [atvērtajā] pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu nozarē
segšanu”, Komisijas pārbaude it īpaši ir jāvērš uz tādu prasītājas izdevumu segšanu, kas saistīti ar diviem konkurencei atvērtiem
galvenajiem pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu pakalpojumiem, proti, pasta sūtījumu pārvadājumiem, kas paredzēti profesionālajiem
klientiem, un pasta sūtījumu pārvadājumiem no vienas vietas uz citu to uzņēmumu vārdā, kas [nodarbojas] ar tirdzniecību pa
pastu (2002. gada lēmuma 21. apsvērums).
Otrkārt, Komisija norādīja, ka Vācijas Federatīvā Republika to ir informējusi, ka no 1990. līdz 1998. gadam prasītāja bija
guvusi peļņu rezervētajā nozarē un zaudējumus konkurencei atvērtajās nozarēs, visās nozarēs kopā reģistrējot deficītu kopumā.
No tā Komisija secināja, ka iespējamais deficīts pasta sūtījumu nozarē nevar tikt kompensēts nedz ar peļņu rezervētajā nozarē,
nedz ar ieņēmumiem, kas gūti konkurencei atvērtajā nozarē (2002. gada lēmuma 66.–69. apsvērums un 107. zemsvītras piezīme).
Treškārt, Komisija konstatēja, ka prasītājai pasta sūtījumu nozarē radušies zaudējumi laikposmā no 1990. gada līdz 1998. gadam
obligāti ir bijuši jākompensē no valsts līdzekļiem, un nolēma pārbaudīt, vai šie zaudējumi bija vai nebija saistīti ar [prasītājas]
PVTN funkciju, turklāt [Komisija] norādīja, ka prasītāja ir guvusi priekšrocības EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (2002. gada
lēmuma 72. apsvērums).
Šajā ziņā Komisija konstatēja, ka no 1994. gada 1. februāra prasītājai saskaņā ar
Postdienst-Pflichtleistungsverordnung
(noteikumi par obligātajiem pakalpojumiem) (
BGBl
. 1994 I, 86. lpp.) 2. panta 2. punkta 3) apakšpunktu bija iespēja, nevis pienākums pasta sūtījumu nozarē piešķirt atlaides
saviem klientiem, kas rada zemākas cenas nekā vienotā cena, kura ir noteikta
Postdienst-Pflichtleistungsverordnung
1. panta 1. punktā. Tā norādīja, ka, ņemot vērā piemērotās atlaides, no 1994. līdz 1999. gadam ieņēmumi bija nepietiekami,
lai segtu saimnieciskās darbības izmaksas, kā rezultātā radās deficīts 1118,7 miljonu Vācijas marku (DEM) apmērā bez cēloņsakarības
ar kādu no PVTN funkcijām (2002. gada lēmuma 75.–79., 82., 86. un 88. apsvērums).
Komisija turklāt norādīja, pirmkārt, ka līdzekļi, kuri tika izmantoti pensiju finansējumam no valsts līdzekļiem, ir pakļauti
Vācijas Federatīvās Republikas kontrolei, otrkārt, ka attiecībā uz valsts garantijām Vācijas Federatīvā Republika tieši kontrolē
prasītājas parāda instrumentus un, treškārt, ka attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas finanšu atbalstu par labu prasītājai
DB‑Telekom
veiktie maksājumi tika attiecināti uz šo dalībvalsti (2002. gada lēmuma 92.–94. apsvērums).
Komisija minēja, ka, ja maksājumus nebūtu veikusi
DB‑Telekom
, Vācijas Federatīvajai Republikai, lai atbalstītu
DB‑Postdienst
un prasītāju, būtu bijis jāizmanto vispārējā budžeta līdzekļi (2002. gada lēmuma 95. apsvērums).
Komisija turklāt konstatēja konkurences izkropļojuma esamību un ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm esamību. Tā konstatēja
arī saņemto atbalstu nesaderību ar kopējo tirgu tiktāl, ciktāl tie nav pamatojami, ievērojot EKL 87. panta 2. un 3. punktu,
un ka tīrās papildu izmaksas DEM 1118,7 miljonu apmērā pasta sūtījumu nozarē nevarot tikt uzskatītas par tādām, kas izriet
no prasītājas PVTN funkciju pienākumiem EKL 86. panta 2. punkta izpratnē (2002. gada lēmuma 96.–106. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija konstatēja, ka tiktāl, ciktāl Vācijas Federatīvās Republikas piešķirtā papildu izmaksu, kas radušās tirdzniecības
ar zaudējumiem politikas dēļ, kompensācija samazināja izmaksas, kas parasti ir saistītas ar pakalpojumu sniegšanu pasta sūtījumu
no vienas vietas uz citu nozarē, šis pasākums bija priekšrocība EKL 87. panta 1. punkta izpratnē un ka ar kopējo tirgu nesaderīgais
atbalsts sasniedz EUR 572 miljonus (2002. gada lēmuma 107. apsvērums).
2002. gada lēmuma rezolutīvā daļa ir formulēta šādi:
“
1. punkts
Valsts atbalsts 572 miljonu EUR (1118,7 miljoni DEM) apmērā, ko [Vācijas Federatīvā Republika] ir piešķīrusi [prasītājai],
ir nesaderīgs ar kopējo tirgu.
2. punkts
1. [Vācijas Federatīvā Republika] veic visus pasākumus, kas nepieciešami, lai pieprasītu [prasītājai] atmaksāt 1. punktā minēto
atbalstu, kas ta[i] piešķirts prettiesiski.
[..]”
Ar 2008. gada 1. jūlija spriedumu lietā T‑266/02
Deutsche Post
/Komisija (Krājums, II‑1233. lpp.) Vispārējā tiesa atcēla 2002. gada lēmumu. Komisijas par minēto spriedumu iesniegtā apelācijas
sūdzība tika noraidīta ar Tiesas 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑399/08 P Komisija/
Deutsche Post
(Krājums, I‑7831. lpp.).
2004. gada 22. aprīlī
UPS Europe
, pamatojoties uz EKL 82. pantu, iesniedza sūdzību Komisijā, norādot, ka prasītājas izcenojumam rezervētajā nozarē esot ļaunprātīgs
raksturs. Komisija šajā sakarā veica izmeklēšanu, kuras ietvaros tā saņēma vairākus dokumentus par Vācijas iestāžu lēmumiem
attiecībā uz šo izcenojumu.
2004. gada 11. maijā
UPS Europe
iesniedza jaunu sūdzību Komisijā, norādot, ka tā 2002. gada lēmumā neesot pārbaudījusi visus valsts pasākumus, kas minēti
1994. gada sūdzībā, un ka priekšrocības, kādas saņēmusi prasītāja, plaši pārsniedzot summu, kuru Komisija bija pieprasījusi
atgūt. Savukārt 2004. gada 16. jūlijā
TNT Post AG & Co. KG
iesniedza sūdzību, apgalvojot, ka prasītājas izcenojums par pakalpojumiem, par kuriem tā izrakstījusi rēķinu savam meitas
uzņēmumam
DB‑PostBank
, esot bijis pārmērīgi zems un ka šie pakalpojumi tikuši finansēti no ieņēmumiem rezervētajā nozarē. Pēc šīm sūdzībām Komisija
Vācijas Federatīvajai Republikai nosūtīja lūgumus sniegt informāciju, uz kuriem pēdējā minētā atbildēja.
Ar 2006. gada 4. aprīļa vēstuli Komisija informēja
UPS Europe
, ka nav pietiekamu Kopienas interešu, lai rīkotos sakarā ar sūdzību, kas iesniegta, pamatojoties uz EKL 82. pantu.
2007. gada 26. aprīlī
UPS Europe
Komisijai iesniedza oficiālu lūgumu veikt vajadzīgos pasākumus saistībā ar 2004. gada 11. maija sūdzību.
Ar 2007. gada 13. jūnija vēstuli Vācijas Federatīvā Republika piekrita, ka Komisijai iesniegtā informācija tās izmeklēšanas
ietvaros, kas veikta pēc
UPS Europe
2004. gada 22. aprīļa sūdzības, tiek izmantota valsts atbalsta procedūras ietvaros.
2007. gada 3. septembrī
UPS Europe
un
UPS Deutschland Inc. & Co. OHG
(turpmāk tekstā kopā – “
UPS
”) cēla prasību Vispārējā tiesā atbilstoši EKL 232. pantam, lai panāktu, ka tiek konstatēta Komisijas bezdarbība, jo tā neesot
izskatījusi 2004. gada 11. maijā iesniegto sūdzību (lieta T‑329/07
UPS Europe
un
UPS Deutschland
/Komisija).
Ar 2007. gada 12. septembra vēstuli Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai nosūtīja lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā
paredzēto procedūru attiecībā uz Vācijas iestāžu par labu
Deutsche Post AG
piešķirto valsts atbalstu [atbalsts C 36/07 (
ex
NN 25/07)] (turpmāk tekstā – “apstrīdētais tiesību akts”). 2007. gada 19. oktobrī apstrīdētais tiesību akts autentiskajā
(vācu) valodā tika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 245, 21. lpp.), pirms tam publicējot šī lēmuma kopsavilkumu pārējās oficiālajās valodās.
Ar Vispārējās tiesas kancelejā 2007. gada 8. novembrī iesniegto vēstuli
UPS
atsauca savu iepriekš 26. punktā minēto prasību lietā T‑329/07. Ar Vispārējās tiesas 2007. gada 11. decembra rīkojumu lietā
T‑329/07
UPS Europe
un
UPS Deutschland
/Komisija (Krājumā nav publicēts) lieta tika izslēgta no reģistra.
Apstrīdētais tiesību akts ir sadalīts vairākos punktos.
Apstrīdētā tiesību akta 1. punktā Komisija ir atgādinājusi par procedūrām, kas atbilstoši EKL 82. un 87. pantam veiktas pret
prasītāju kopš 1994. gada sūdzības. Tā ir norādījusi uz vajadzību veikt visaptverošu izmeklēšanu attiecībā uz visiem konkurences
izkropļojumiem, kuri izriet no valsts līdzekļiem, kas piešķirti prasītājai un tās priekštecim, un norādījusi, ka procedūra,
kas uzsākta ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, tikšot papildināta, lai aptvertu nesen paziņoto informāciju un
pieņemtu galīgo lēmumu par šo līdzekļu saderību ar EK līgumu (apstrīdētā tiesību akta 1.–15. apsvērums).
Komisija ir uzsvērusi, ka “papildu izmeklēšana”, kuru tā plānojusi veikt, “nekādi neaizstā[šot] 2002. gada lēmumu”, kurā ir
konstatēts, ka “valsts atbalsts EUR 572 miljonu apmērā ticis izmantots komercdarbību šķērssubsidēšanai, bet nav lemts par
vispārīgo jautājumu par to, vai [prasītāja un tās priekštecis] ir saņēmuši pārmērīgu kompensāciju no valsts līdzekļiem [par
PVTN funkcijas veikšanu]”. Komisija ir paskaidrojusi, ka tā savā izmeklēšanā plāno noskaidrot, vai ir [izmaksāta] pārlieku
liela kompensācija, pārsniedzot šos EUR 572 miljonus, un paziņojusi, ka tā pārbaudīs visus valsts par labu šiem uzņēmumiem
veiktos pasākumus no 1989. gada 1. jūlija – datuma, kurā izveidots
DB‑Postdienst
, – līdz 2007. gada 31. decembrim – datumam, kurā tiek pieņemts, ka prasītāja ir beigusi pildīt PVTN funkciju (apstrīdētā
tiesību akta 15. apsvērums).
Apstrīdētā tiesību akta 3. punktā ar virsrakstu “Valsts pasākumu par labu
DB‑Postdienst
un [prasītājai] apraksts”, pirmkārt, Komisija būtībā ir norādījusi, ka
DB‑Postdienst
un prasītāja ir saņēmuši
DB‑Telekom
veiktos maksājumus, kā arī valsts garantijas (apstrīdētā tiesību akta 25.–32., 38. un 39. apsvērums).
Otrkārt, Komisija ir pārbaudījusi pensiju finansējuma no valsts līdzekļiem esamību. Attiecībā uz laikposmu no 1989. gada līdz
1994. gadam Komisija ir norādījusi, ka tās rīcībā nav nekādas informācijas, saskaņā ar kuru
DB‑Postdienst
būtu piedalījies savu darbinieku pensiju finansēšanā, kas tātad pilnībā bija nodota Vācijas valsts atbildībā. Laikposmā no
1995. gada līdz 1999. gadam prasītāja esot iemaksājusi [noteiktu] summu pasta ierēdņu pensiju fondā, kas izveidots 1995. gada
1. janvārī atbilstoši
Gesetz zum Personalrecht der Beschäftigen der Früheren Deutschen Bundespost
(
Postpersonalrechtsgesetz
, 1994. gada 14. septembra Likums par agrākā
Deutsche Bundespost
personāla tiesībām,
BGBl
. 1994 I, 2325. lpp.) 16. panta 1. punktam. Tomēr Vācijas valsts esot novērsusi deficītu minētajā fondā. Visbeidzot, iemaksu,
kuras prasītāja ieskaitījusi šajā fondā, summa 2000. gadā esot tikusi samazināta līdz 33 % no strādājošo ierēdņu bruto algas
un par turpmākajiem gadiem Komisijai precīzas informācijas neesot (apstrīdētā tiesību akta 40.–48. apsvērums).
Apstrīdētā tiesību akta 6. punktā ar virsrakstu “Valsts atbalsta esamības novērtējums” Komisija, pirmkārt, ir konstatējusi,
ka jebkuras
DB‑Postdienst
un prasītājai piešķirtās selektīvās priekšrocības izkropļojot konkurenci un ietekmējot tirdzniecību starp dalībvalstīm. Otrkārt,
Komisija ir norādījusi, ka
DB‑Telekom
veiktie maksājumi un valsts garantijas esot valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā tiesību akta 72.–75. apsvērums).
Treškārt, Komisija ir norādījusi, ka pensiju finansējums no valsts līdzekļiem ietver valsts līdzekļu pārskaitījumu. Tā ir
atzīmējusi, ka attiecībā uz laikposmu no 1989. gada līdz 1995. gadam “
DB‑Postdienst
acīmredzami nav piedalījusies savu ierēdņu pensiju finansēšanā” un ka attiecībā uz laikposmu no 1995. gada līdz 1999. gadam
Komisija “šauboties par to, vai [prasītāja] ir saņēmusi ekonomiskas priekšrocības sakarā ar nosacījumiem, ar kādiem tika piešķirtas
[tiesības] uz priekšlaicīgu pensionēšanos”. Pēc tam, kad Komisija bija minējusi, ka Vācijas Federatīvā Republika ir apgalvojusi,
ka no 1995. gada prasītājai “saistībā ar pensijām ir bijuši lielāki izdevumi nekā tās konkurentiem”, Komisija it īpaši ir
norādījusi, ka tā vēlas pārbaudīt, kādā mērā pensiju finansējums no valsts līdzekļiem “ir sniedzis lielākas priekšrocības
[prasītājai] nekā citiem uzņēmumiem” (apstrīdētā tiesību akta 76.–78. apsvērums).
Apstrīdētā tiesību akta 7. punktā ar virsrakstu “Valsts atbalsta saderības ar kopējo tirgu novērtējums” Komisija ir norādījusi,
ka tā pārbaudīs, cik lielā mērā prasītājai un tās priekštecim piešķirtā kompensācija bija vajadzīga, lai nodrošinātu tās PVTN
funkcijas izpildi, kura tai bija jāveic no 1989. gada līdz 2007. gada 31. decembrim (apstrīdētā tiesību akta 80. un 81. apsvērums).
Komisija ir izklāstījusi aprēķinu metodi, kuru tā plānoja izmantot šajā sakarā, kā arī ieņēmumus, kurus tā plānoja ņemt vērā
(apstrīdētā tiesību akta 84.–104. apsvērums).
Apstrīdētā tiesību akta 8. punktā ar virsrakstu “Lēmums” Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai ir lūgusi “paust savu nostāju
mēneša laikā pēc [apstrīdētā tiesību akta] saņemšanas” un “paziņot visu lietderīgo informāciju iepriekš minēto pasākumu juridiskam
novērtējumam, ņemot vērā valsts atbalstu reglamentējošās tiesību normas”.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja šo prasību cēla ar Vispārējās tiesas kancelejā 2007. gada 22. novembrī iesniegto prasības pieteikumu.
Ar vēstuli, ko Vispārējās tiesas kanceleja saņēmusi 2008. gada 29. februārī,
UPS
lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Ar 2008. gada 9. jūlija rīkojumu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs apmierināja
UPS
lūgumu par iestāšanos lietā.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir mainīts, tiesnesis referents tika norīkots uz astoto palātu, kurai attiecīgi tika
nodota šī lieta.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu, un, veicot Pirmās
instances tiesas Reglamenta 64. pantā paredzētos procesa organizatoriskos pasākumus, tā uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus.
Lietas dalībnieki uz tiem atbildēja noteiktajā termiņā.
2011. gada 9. jūnija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
uzdotajiem jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto tiesību aktu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas, ko atbalsta
UPS
, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Lai arī Komisija, ko atbalsta
UPS
, nav izvirzījusi formālu iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, tā norāda, ka prasība nav pieņemama.
Savas nostājas pamatojumam Komisija izvirza divus galvenos argumentus. Pirmkārt, aizstāvības rakstā tā apgalvo, ka lēmums
par oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu ir apstrīdams tiesību akts tikai tad, ja tas attiecas uz jautājumu par to,
vai atbalsts ir uzskatāms par jaunu vai pastāvošu [atbalstu]. Turpretī šis lēmums neesot apstrīdams tiesību akts, jo tas attiecas
uz pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu. Nedz prasītāja, nedz Vācijas Federatīvā Republika neesot laikus apgalvojušas,
ka apstrīdētajā tiesību aktā pārbaudītie pasākumi būtu pastāvošs atbalsts.
Otrkārt, Komisija savā rakstveida atbildē un tiesas sēdē uz Vispārējās tiesas uzdoto jautājumu norāda, ka nelabvēlīgā iedarbība
uz prasītāju, kas var izrietēt no apstrīdētā tiesību akta, ir radusies jau ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu.
Pēc Komisijas domām, šī lēmuma priekšmets ir visi pasākumi, kas apstrīdētajā tiesību aktā provizoriski tikuši kvalificēti
par jaunu atbalstu. Ja tas tiktu atcelts, šie pasākumi joprojām būtu oficiālās izmeklēšanas procedūras, kas sākta 1999. gadā,
priekšmets. Līdz ar to prasītājai šajā lietā neesot intereses celt prasību.
Prasītāja apgalvo, ka prasība ir pieņemama. Šajā ziņā tā norāda, ka apstrīdētajā tiesību aktā norādītie pasākumi esot jāaplūko
kā pastāvošs atbalsts, jo tas jau ir bijis procedūras, kas visādā ziņā ir pabeigta ar 2002. gada lēmumu, priekšmets. Tātad
tiktāl, ciktāl [šie pasākumi] apstrīdētajā tiesību aktā tiekot kvalificēti par jaunu atbalstu, prasība esot pieņemama. Pakārtoti
prasītāja norāda, ka lēmums par procedūras uzsākšanu ir apstrīdams, ja vien tiek apstrīdēta pasākuma kvalificēšana par atbalstu.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību akti vai lēmumi, pret kuriem var vērsties ar prasību atcelt tiesību aktu, EKL 230. panta
izpratnē ir pasākumi, kas rada obligātas tiesiskas sekas, kas ietekmē prasītāja intereses, grozot tā tiesisko situāciju. Konkrētāk,
ja runa ir par tiesību aktiem vai lēmumiem, kuru izstrāde notiek vairākos posmos, tai skaitā kādas iekšējas procedūras beigās,
principā apstrīdami tiesību akti ir tikai tie pasākumi, kas pauž iestādes galīgo nostāju šīs procedūras beigās, izslēdzot
pagaidu pasākumus, kuru mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu (Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedums lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 9. un 10. punkts; Vispārējās tiesas 1990. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑64/89
Automec
/Komisija,
Recueil
, II‑367. lpp., 42. punkts, un 2009. gada 25. marta spriedums lietā T‑332/06
Alcoa Trasformazioni
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 34. punkts).
Tomēr attiecībā uz valsts atbalsta oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanas lēmumu no judikatūras izriet, ka, ja Komisija
kādu pasākumu, kas ir ieviešanas stadijā, kvalificē par jaunu atbalstu, šādam lēmumam ir autonomas juridiskās sekas, it īpaši
attiecībā uz konkrētā pasākuma izpildes apturēšanu (Tiesas 2001. gada 9. oktobra spriedums lietā C‑400/99 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑7303. lpp., 62. punkts; Vispārējās tiesas 2002. gada 23. oktobra spriedums apvienotajās lietās no T‑346/99 līdz T‑348/99
Diputación Foral de Álava
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑4259. lpp., 33. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums lietā
Alcoa Trasformazioni
/Komisija, 34. punkts). Šis secinājums ir spēkā ne tikai tādā gadījumā, kad attiecīgās dalībvalsts iestādes pasākumu, kas
ir ieviešanas stadijā, uzskata par pastāvošu atbalstu, bet arī gadījumā, kad šīs iestādes uzskata, ka [procedūras] uzsākšanas
lēmumā minētais pasākums neietilpst EKL 87. panta 1. punkta piemērošanas jomā (skat. iepriekš 49. punktā minēto spriedumu
lietā
Alcoa Trasformazioni
/Komisija, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
Lēmums uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru par pasākumu, kas ir ieviešanas stadijā, un Komisijas tā kvalifikācija par jaunu
atbalstu noteikti maina no izskatāmā pasākuma izrietošās juridiskās sekas, kā arī saņēmēju uzņēmumu tiesisko stāvokli, it
īpaši attiecībā uz šī pasākuma turpmāku ieviešanu. Līdz šāda lēmuma pieņemšanai dalībvalsts, saņēmēji uzņēmumi un citi saimnieciskās
darbības subjekti var uzskatīt, ka pasākums ir ieviests likumīgi kā vispārējs pasākums, uz kuru nav attiecināms EKL 87. panta
1. punkts, vai kā pastāvošs atbalsts. Turpretī pēc šāda lēmuma pieņemšanas rodas vismaz pamatotas šaubas par šī pasākuma likumību,
kam, neņemot vērā iespēju lūgt Tiesu piemērot pagaidu pasākumus, būtu jāliek dalībvalstij apturēt tā īstenošanu, jo pēc oficiālās
izmeklēšanas procedūras uzsākšanas ir izslēgta iespēja pieņemt nekavējošu lēmumu par pasākuma saderību ar kopējo tirgu, kas
ļautu turpināt likumīgu minētā pasākuma ieviešanu. Uz šādu lēmumu varētu arī atsaukties dalībvalsts tiesā, kurai ir jārīkojas,
ievērojot visas no EKL 88. panta 3. punkta pēdējā teikuma neievērošanas izrietošās tiesiskās sekas. Visbeidzot tas var likt
[atbalsta] pasākuma saņēmējiem uzņēmumiem katrā ziņā atteikties pieņemt jaunus maksājumus vai jaunas priekšrocības vai arī
aizturēt nepieciešamā apjoma līdzekļus iespējamai vēlākai finanšu kompensācijai. Arī uzņēmējdarbības videi attiecībās ar minētajiem
[atbalsta] saņēmējiem ir jāņem vērā šo uzņēmumu tiesiskā un finanšu stāvokļa nenoteiktība (iepriekš 50. punktā minētais spriedums
apvienotajās lietās
Diputación Foral de Álava
/Komisija, 34. punkts, un iepriekš 49. punktā minētais spriedums lietā
Alcoa Trasformazioni
/Komisija, 36. punkts).
No apstrīdētā tiesību akta izriet, ka tas tika pieņemts ar mērķi uzsākt oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz trijiem
pasākumiem, proti,
DB‑Telekom
veiktajiem maksājumiem, valsts garantijām un pensiju finansējumu no valsts līdzekļiem (turpmāk tekstā – “strīdus pasākumi”).
Kā tika minēts iepriekš 34. punktā, apstrīdētajā tiesību aktā Komisija par jaunu atbalstu ir kvalificējusi
DB‑Telekom
veiktos maksājumus un valsts garantijas (apstrīdētā tiesību akta 72.–75. apsvērums). Attiecībā uz pensiju finansējumu no valsts
līdzekļiem Komisija ir izteikusi šaubas jautājumā par to, kādā mērā šis finansējums prasītājai piešķīra ekonomiskās priekšrocības
(apstrīdētā tiesību akta 76.–78. apsvērums).
Atbilstoši iepriekš 49.–51. punktā minētajai judikatūrai ir jāpārbauda, vai apstrīdētais tiesību akts ir radījis autonomas
juridiskās sekas, kas to padarītu par pārsūdzamu tiesību aktu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pirms apstrīdētā tiesību akta tika pieņemts lēmums par oficiālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu,
proti, 1999. gada lēmums par [procedūras] uzsākšanu. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai apstrīdētā tiesību akta iespējamās radītās
juridiskās sekas katrā ziņā netika radītas jau ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, kā to savas argumentācijas,
kas attiecas uz prasības nepieņemamību, ietvaros apgalvo Komisija (skat. iepriekš 47. punktu).
Starp lietas dalībniecēm nav strīda par to, ka ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu uzsāktā oficiālā procedūra
jau attiecās uz strīdus pasākumiem, kuri turklāt ir pārbaudīti 2002. gada lēmumā.
Attiecībā uz šo faktu ir jānorāda, ka Komisija 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 37. apsvērumā ir norādījusi, ka,
pēc
UPS Europe
un
BIEK
domām, [prasītājas parādi atbilstoši
PostVerfG
40. pantam bija nodrošināti ar valsts garantijām, kas no 1995. gada 2. janvāra tika ierobežotas ar šajā datumā pastāvošajiem
parādiem. 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 62. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka šī pasākuma iepriekšējā izskatīšana
neļauj konstatēt, ka tas nav valsts atbalsts.
Turklāt 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 40. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, pēc
BIEK
domām, Vācijas Federatīvā Republika bija uzņēmusies atbildību par pasta ierēdņu pensiju fonda deficītu, kas esot bijis valsts
atbalsts par labu prasītājai. 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 65. apsvērumā Komisija ir minējusi, ka prasītājas
un tās priekšteča ar agrāko darbinieku pensijām saistītie izdevumi tika segti no šī fonda, un uzsvērusi, ka Vācijas Federatīvā
Republika novērsa būtisku deficītu [minētajā fondā]. Komisija ir norādījusi arī, ka šī pasākuma iepriekšējā izskatīšana neļauj
konstatēt, ka tas nav valsts atbalsts.
Visbeidzot 1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 63. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka valsts nekustamā īpašuma
vai citu aktīvu nodošana prasītājai principā būtu uzskatāma par valsts atbalstu un tātad tā būtu jāpamato. Šī lēmuma 80. apsvērumā
Komisija Vācijas iestādēm ir lūgusi sniegt detalizētu informāciju par prasītājas darbībai piešķirto valsts finanšu atbalstu,
citu pasākumu vidū minot [prasītājai] priekšrocības sniedzošās iespējamās subsīdijas tiktāl, ciktāl tās ir būtiskas EK līguma
normu par valsts atbalstu izpratnē.
Atbildot uz Komisijas lūgumu, Vācijas iestādes to izsmeļoši ir informējušas par
DB‑Telekom
veikto maksājumu esamību (2002. gada lēmuma 16.–20. apsvērums). Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Komisija ir norādījusi,
ka šī informācija Komisijai tika iesniegta 1999. gada 16. septembrī. Vācijas Federatīvā Republika Komisijai ir nosūtījusi
arī apsvērumus jautājumā par to, vai šie maksājumi ir valsts atbalsts.
Tādējādi, tā kā apstrīdētais tiesību akts attiecas uz tiem pašiem pasākumiem, kuri bija 1999. gada lēmuma par [procedūras]
uzsākšanu priekšmets, tā kā šī lēmuma un tam sekojošās procedūras ietvaros Komisija jau bija minējusi, ka strīdus pasākumi
var ietilpst EKL 87. panta 1. punktā [paredzētā] aizlieguma piemērošanas jomā, un tā kā ar oficiālo izmeklēšanas procedūru
saistītās autonomās juridiskās sekas līdz ar to jau ir radušās ar minēto lēmumu par [procedūras] uzsākšanu, apstrīdētais tiesību
akts šādas sekas nevar radīt, un tātad tas nevar būt lēmums, par kuru var tikt iesniegta prasība atcelt tiesību aktu. Tā kā
kopš 1999. gadā uzsāktās procedūras pastāv vismaz būtiskas šaubas par strīdus pasākumu likumību, minētās procedūras uzsākšana
izslēdz iespēju pieņemt nekavējošu lēmumu par pasākuma saderību ar kopējo tirgu, kas ļautu turpināt likumīgu minēto pasākumu
ieviešanu un to saņemšanu.
Tomēr prasītāja norāda, ka oficiālā izmeklēšanas procedūra, kas attiecībā uz strīdus pasākumiem ir uzsākta ar 1999. gada lēmumu
par [procedūras] uzsākšanu, saistībā ar visiem tās aspektiem ir tikusi pabeigta ar 2002. gada lēmumu. Turpretī Komisija apgalvo,
ka ar šo lēmumu minētā procedūra ir pabeigta tikai daļēji.
Tātad ir jāpārbauda, vai šī procedūra attiecībā uz strīdus pasākumiem ir bijusi pabeigta pirms apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas.
Atbilstoši Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta
piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 7. panta 1. punktam, kas atbilstoši minētās regulas 13. panta 1. punktam piemērojams procedūrai
attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, oficiālo izmeklēšanas procedūru izbeidz saskaņā ar šī paša panta 2.–5. punktā paredzēto
lēmumu (izņemot gadījumu, kad konkrētā dalībvalsts atsauc savu paziņojumu).
No Regulas Nr. 659/1999 7. panta 2.–5. punkta izriet, ka lēmumam, ar kuru tiek izbeigta oficiālā izmeklēšanas procedūra, var
būt četru veidu saturs, proti, ka paziņotais pasākums nav atbalsts (2. punkts), ka minētais pasākums ir ar kopējo tirgu saderīgs
atbalsts (labvēlīgs lēmums, 3. punkts), ka tas ir ar kopējo tirgu saderīgs atbalsts tiktāl, ciktāl tiek ievēroti noteikti
nosacījumi un pienākumi (nosacījumus ietverošs lēmums, 4. punkts), vai, visbeidzot, ka minētais pasākums ir ar kopējo tirgu
nesaderīgs atbalsts (nelabvēlīgs lēmums, 5. punkts).
No šiem nosacījumiem izriet, ka oficiālās izmeklēšanas procedūra tiek pabeigta ar lēmumu, kurā izskatītais pasākums ir skaidri
kvalificēts atbilstoši vienai no Regulas Nr. 659/1999 7. panta 2.–5. punkta normām.
No 2002. gada lēmuma, tostarp no tā iepriekš 9.–16. punktā minētajiem apsvērumiem, izriet, ka Komisija, izņemot attiecībā
uz EUR 572 miljoniem, kas minēti attiecīgā lēmuma rezolutīvajā daļā, nav skaidri kvalificējusi strīdus pasākumus atbilstoši
šīm normām. Tā ir tikai konstatējusi, pirmkārt, ka šie pasākumi aptver valsts līdzekļu nodošanu par labu prasītājai un, otrkārt,
ka šie līdzekļi obligāti bija jāizmanto tāda deficīta DEM 1118,7 miljonu apmērā, kas atbilst EUR 572 miljoniem, novēršanai,
kurš radies prasītājas tirdzniecības ar zaudējumiem politikas pasta sūtījumu nozarē dēļ, tiktāl, ciktāl prasītāja attiecīgo
deficītu nevarēja finansēt pati no savu fondu līdzekļiem.
Tiesas sēdē Komisija piekrita, ka 2002. gada lēmums neietver paskaidrojumus, kuros būtu norādīts, ka runa ir par daļēju galīgo
lēmumu attiecībā uz strīdus pasākumiem un ka oficiālā izmeklēšanas procedūra daļēji joprojām ir atvērta. Pēc Komisijas domām,
šis lēmums tomēr esot jāinterpretē kopumā, turklāt tā rezolutīvā daļa esot uztverama, ņemot vērā tā apsvērumus.
Šajā ziņā, kā tas ticis minēts iepriekš 11. punktā, ir jānorāda, ka Komisija 2002. gada lēmuma 21. apsvērumā ir uzsvērusi,
ka šis lēmums attiecas uz izdevumu segšanu pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu pakalpojumu nozarē, kurai ir raksturīga
konkurence.
Šajā apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka analīze, kuru tā veica 2002. gada lēmumā, lai novērtētu strīdus pasākumu saderību
ar kopējo tirgu, attiecās tikai uz pasta sūtījumu nozari. Tādējādi 2002. gada lēmuma II F punktā ar virsrakstu “Infrastruktūras
izmaksu summa, kas attiecināma uz pasta sūtījumu no vienas vietas uz citu pakalpojumiem” Komisija ir veikusi tikai iespējamo
papildu izmaksu, ko izraisījusi PVTN funkcijas [pildīšana] šajā nozarē, analīzi. 2002. gada Lēmuma II G punktā ar virsrakstu
“[Prasītājas] sabiedrisko pakalpojumu pasta sūtījumu nozarē funkcijas nozīmīgums” tā nav pārbaudījusi citas prasītājas PVTN
funkcijas. 2002. gada II H punktā ar virsrakstu “[Prasītājas] kā agrākā valsts uzņēmuma pārņemtās saistības” Komisija ir tikai
izanalizējusi saistību, uz kurām norādījušas Vācijas Federatīvā Republika un prasītāja, ietekmi uz pasta sūtījumu nozari.
2002. gada lēmuma III punkts ar virsrakstu “Ieinteresēto trešo personu apsvērumi” galvenokārt attiecas uz trešo personu komentāriem
saistībā ar finanšu situāciju, komerciālo rīcību un izmaksām un papildu izmaksām, kas saistītas ar
DB‑Postdienst
un prasītājas PVTN funkciju tikai pasta sūtījumu nozarē.
Tāpat 2002. gada lēmumā Komisija ir izanalizējusi, vai attiecībā uz prasītāju un
DB‑Postdienst
pastāv priekšrocības tikai saistībā ar to zaudējumu pasta sūtījumu nozarē segšanu (2002. gada lēmuma 66.–91. apsvērums). Pēc
tam ir tikuši izskatīti tikai jautājumi par konkurences izkropļojumu, tirdzniecības starp dalībvalstīm traucējumu un šīs priekšrocības
saderības ar kopējo tirgu esamību (2002. gada lēmuma 96.–106. apsvērums).
Visbeidzot, 2002. gada lēmumā konstatējot, ka 1999. gadā uzsāktajā oficiālajā izmeklēšanas procedūrā aplūkotais pasākums nav
valsts atbalsts, Komisija to izdarīja, [norādot] skaidru [formulējumu].
1999. gada lēmuma par [procedūras] uzsākšanu 64. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka kāds no sūdzības iesniedzējiem ir apgalvojis,
ka 1998. gadā prasītāja no Vācijas Federatīvās Republikas ir iegādājusies daļu no
Deutsche Postbank
, no pirkuma cenas atskaitot attiecībā pret Vācijas valsti neesošus prasījumus. Komisija uzskatīja, ka sākotnējā apstākļu,
kādos ir notikusi šī iegāde, pārbaude neļaujot secināt, ka tādējādi Vācijas Federatīvā Republika prasītājai nav piešķīrusi
valsts atbalstu. 2002. gada lēmuma 65. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka prasītājas veiktā
DB‑Postbank
iegāde nav izraisījusi valsts atbalsta piešķiršanu.
Tātad ir jākonstatē, ka Komisija 2002. gada lēmumā strīdus pasākumus ir izanalizējusi tikai tiktāl, ciktāl tie attiecās uz
noteiktu prasītājas darbību saistībā ar pasta sūtījumu nozari finansēšanu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Komisija 2002. gada
lēmumā nav nedz noraidījusi, nedz apstiprinājusi, ka šie pasākumi, izņemot šī lēmuma rezolutīvajā daļā minētos EUR 572 miljonus,
būtu ar EK līgumu nesaderīgs valsts atbalsts.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, pieņemot apstrīdēto tiesību aktu, 1999. gadā uzsāktā oficiālā izmeklēšanas procedūra attiecībā
uz strīdus pasākumiem ar 2002. gada lēmumu, [izņemot attiecībā uz] pēdējā norādītā [lēmuma] rezolutīvajā daļā minētajiem EUR
572 miljoniem, nav tikusi pabeigta.
Skaidrs, ka 2002. gada lēmumā Komisija būtu varējusi skaidrāk izklāstīt, kādā mērā tā pabeidz oficiālo izmeklēšanu, kas uzsākta
ar 1999. gada lēmumu par [procedūras] uzsākšanu. Tomēr šis secinājums neietekmē prasības pieņemamības analīzi.
Iepriekš 75. punktā izklāstītais secinājums nevar tikt atspēkots ar iepriekš 20. punktā minēto spriedumu lietā
Deutsche Post
/Komisija, ar kuru pēc tam, kad tika iesniegta prasība šajā lietā, Vispārējā tiesa atcēla 2002. gada lēmumu. Šajā spriedumā
Vispārējā tiesa nav lēmusi par to, vai 1999. gadā uzsāktā oficiālā izmeklēšanas procedūra attiecībā uz strīdus pasākumiem
ir tikusi pabeigta.
Līdz ar to ir jāuzskata, ka apstrīdētais tiesību akts tā pieņemšanas brīdī nav grozījis nedz strīdus pasākumu juridisko piemērojamību,
nedz prasītājas tiesisko stāvokli.
Jāpiebilst, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iepriekš 20. punktā minētais spriedums lietā
Deutsche Post
/Komisija darbojas ar atpakaļejošu spēku un tātad tā rezultātā 2002. gada lēmums no tiesību sistēmas tiek izslēgts ar atpakaļejošu
spēku (skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 10. oktobra spriedumu lietā T‑171/99
Corus UK
/Komisija,
Recueil
, II‑2967. lpp., 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to šis spriedums nekādi nevar ietekmēt secinājumu, saskaņā
ar kuru 2002. gada lēmumam nav ietekmes uz iespējamo autonomo, ar apstrīdēto tiesību aktu izraisīto juridisko seku esamību.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētais tiesību akts nav apstrīdams tiesību akts EKL 230. panta izpratnē.
Tādējādi prasība ir noraidāma kā nepieņemama.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

UPS
atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta trešajai daļai sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2)
Deutsche Post AG
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus;
3)
UPS Europe NV/SA
un
UPS Deutschland Inc. & Co. OHG
sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Truchot
Martins Ribeiro
Kanninen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 8. decembrī.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.