CELEX: 62011FJ0125
Verejná služba
Verejné výberové konania

Návrhom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 28. novembra 2011 pani Mendes podala túto žalobu, ktorou navrhuje,
na jednej strane, zrušiť rozhodnutie výberovej komisie verejného výberového konania EPSO/AST/111/10 nepripustiť ju k hodnotiacim
skúškam a, na druhej strane, zaviazať Európsku komisiu na náhradu ujmy, ktorú utrpela v dôsledku tohto rozhodnutia.

Právny rámec
Článok 90 ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) znie takto:
„Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť menovaciemu orgánu sťažnosť na akt, ktorý má na
ňu negatívny účinok, ak uvedený orgán prijal rozhodnutie, alebo ak neprijal opatrenie, predpísané služobným poriadkom. Sťažnosť
musí byť podaná do troch mesiacov…“
Článok 91 ods. 2 a 3 služobného poriadku stanovuje:
„2.      Odvolanie na Súdny dvor Európskej únie je prípustné, len ak:
–        bola menovaciemu orgánu predtým predložená sťažnosť v súlade s článkom 90 ods. 2 v lehote stanovenej v uvedenom článku a
–        sťažnosť bola zamietnutá výslovnými rozhodnutiami alebo konkludentne prijatým rozhodnutím.
3.      Odvolania podľa odseku 2 sa musia podať do troch mesiacov Táto lehota začne plynúť:
–        dňom oznámenia rozhodnutia, prijatého na základe sťažnosti,
…“
Článok 1 ods. 1 prílohy III služobného poriadku znie takto:
„Oznámenie o výberovom konaní vypracuje menovací výbor [menovací orgán –
neoficiálny preklad
] po porade so spoločným výborom.
Musí uvádzať:
…
e)      ak výberové konanie vychádza zo skúšok, informáciu o ich type a o spôsobe hodnotenia;
…“
Dňa 17. novembra 2010 Európsky úrad pre výber pracovníkov (EPSO) uverejnil v
Úradnom vestníku Európskej únie
oznámenie o verejnom výberovom konaní EPSO/AST/111/10 na vytvorenie rezervy pre budúci nábor asistentov v platovej triede
AST 1 v oblasti sekretárskych prác (Ú. v. EÚ C 312 A, s. 1, ďalej len „oznámenie o výberovom konaní“). Dátum uzávierky na
podanie prihlášok bol stanovený na 16. decembra 2010.
Oznámenie o výberovom konaní stanovovalo v časti IV vstupné texty a v časti V hodnotiace skúšky. Cieľom šiestich vstupných
testov bolo preveriť prostredníctvom otázok s voliteľnými odpoveďami všeobecné zručnosti a schopnosti uchádzačov pokiaľ ide
o verbálne uvažovanie [test a)], matematické uvažovanie [test b)], abstraktné uvažovanie [test c)] a oblasť sekretárskych
prác [test f)]. Okrem toho, dva testy sa týkali odborných schopností uchádzačov a ich cieľom bolo posúdiť správnosť a presnosť
[test d)] a prioritizáciu úloh a organizáciu práce [test e)].
Podľa časti IV oznámenia o výberovom konaní testy a), d), e) a f) boli hodnotené bodmi od 0 do 20 za každý test s požadovaným
minimálnym počtom 10 bodov za každý test. Testy b) a c) boli hodnotené bodmi od 0 do 10 bodov za každý test s požadovaným
minimálnym počtom 10 bodov spoločne pre obidva testy.
Časť V bod 1 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že na hodnotiace skúšky budú pripustení tí uchádzači, ktorí nielenže získali
jednu z najlepších známok a minimum požadované vo vstupných testoch, ale tiež spĺňajú vzhľadom na ich vyhlásenie pri elektronickej
registrácii všeobecné a osobitné podmienky pripustenia uvedené v časti III oznámenia o výberovom konaní.
To isté ustanovenie uvádza, že pripustenie k hodnotiacim skúškam bude potvrdené s výhradou následného overenia dokladov priložených
v spise každého uchádzača. Okrem toho, poznámka pod čiarou, na ktorú odkazoval bod 1 časti V oznámenia o výberovom konaní,
spresňovala, že počet uchádzačov, ktorí budú pripustení k hodnotiacim skúškam, bude približne 2,5‑násobok počtu úspešných
uchádzačov uvedeného v oznámení o výberovom konaní. Pre uchádzačov, ktorí si zvolili portugalský jazyk, tabuľka uvedená v časti
I bode 1 oznámenia o výberovom konaní stanovovala počet 19 úspešných uchádzačov.
V oznámení o výberovom konaní bola tiež uvedená v rámčeku a tučným písmom táto úvodná poznámka:
„Pred podaním prihlášky si pozorne prečítajte príručku [pre verejné výberové konania] uverejnenú v úradnom vestníku… C 184 A
z 8. júla 2010 a na internetovej stránke EPSO.
Táto príručka, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou oznámenia o výberovom konaní, vám pomôže porozumieť pravidlám upravujúcim
postup a spôsoby podania prihlášky.“
Príručka pre verejné výberové konania v znení platnom v čase rozhodujúcich skutočností vo svojom bode 6.3 s názvom „Opravné
prostriedky“ stanovuje:
„Ak sa domnievate, že úrad EPSO alebo výberová komisia nekonali spravodlivo alebo nedodržali:
–        ustanovenia, ktorými sa riadi výberové konanie, alebo
–        ustanovenia uvedené v oznámení o výberovom konaní,
a že vám bola spôsobená ujma, v každom kole výberového konania môžete využiť tieto opravné prostriedky:
–        môžete podať administratívnu sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku…
…
–        opravný prostriedok na základe článku 270 [ZFEÚ] a článku 91 služobného poriadku… možno podať na adresu:
Tribunal de la fonction publique de l’Union européenne
…
Lehoty stanovené pre oba druhy konaní [pozri služobný poriadok] začínajú plynúť dňom oznámenia veci, ktorá je predmetom námietky.“
Dňa 3. marca 2011 EPSO uverejnil korigendum k oznámeniu o výberovom konaní (Ú. v. EÚ C 68 A, ďalej len „korigendum“). Korigendum,
ktoré sa týkalo hodnotenia testov d) a e), znelo takto:
„Strana 3 v časti IV bode 2:
namiesto:
,Test d)
odborné schopnosti:
správnosť a presnosť
Hodnotenie: 0 až 20 bodov
požadovaný minimálny počet bodov: 10 bodov
Test e)
odborné schopnosti:
prioritizácia úloh a organizácia práce
Hodnotenie: 0 až 20 bodov
požadovaný minimálny počet bodov: 10 bodov‘
má byť:
,Test d)
odborné schopnosti:
správnosť a presnosť
Hodnotenie: 0 až 20 bodov
Test e)
odborné schopnosti:
prioritizácia úloh a organizácia práce
Hodnotenie: 0 až 20 bodov


Požadovaný minimálny počet bodov v teste d) a zároveň e) je 20 bodov‘“

Skutkové okolnosti
Žalobkyňa podala prihlášku do výberového konania EPSO/AST/111/10, pričom ako hlavný jazyk si vybrala portugalský jazyk, a vykonala
vstupné testy 11. februára 2011. Uzávierka vstupných testov bola stanovená na 15. februára 2011.
Listom z 22. februára 2011 EPSO informoval žalobkyňu o plánovanom uverejnení korigenda a jeho obsahu, teda že dva testy d)
a e) budú spojené a hodnotené 40 bodmi s požadovaným minimálnym celkovým počtom 20 bodov pre obidva testy.
Listom zo 17. marca 2011 EPSO informoval žalobkyňu, že získala požadovaný minimálny počet bodov vo vstupných testoch, konkrétne
11 bodov v teste d), že jej celková známka je 67,07 boda a že bude v čo najkratšom čase informovaná, či sa nachádza medzi
uchádzačmi pripustenými do ďalšej fázy výberového konania.
Listom zo 7. apríla 2011 EPSO informoval žalobkyňu, že nebola zapísaná do zoznamu uchádzačov vyzvaných na účasť na hodnotiacich
skúškach, pretože pripustení uchádzači získali známku aspoň 68,8 bodov a žalobkyňa získala nižšiu známku (ďalej len „rozhodnutie
o nepripustení“). Tým istým listom EPSO informoval žalobkyňu, že jej kandidatúra nebola preskúmaná výberovou komisiou.
Listom z 12. apríla 2011 zaregistrovaným 14. apríla 2011 žalobkyňa podala sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 (ďalej len
„sťažnosť“), v ktorej v podstate zdôraznila, že prijatie korigenda predstavuje procesnú vadu, ktorá jej spôsobila ujmu. Žiadala
preto zrušenie korigenda v rozsahu, v akom zmenilo eliminačnú fázu výberového konania, v rámci ktorej sa skúšky už vykonali
a boli už opravené („I request… the annulment of the corrigendum, as modifying an eliminatory stage that has been already
completed and corrected“), a aby jedine uchádzači, ktorí získali požadované minimum bodov vo všetkých testoch, boli pozvaní
do ďalšej fázy („… the invitation at the next stage of only those who have obtained a pass mark in all tests [including test
d]“).
Rozhodnutím zo 16. augusta 2011 EPSO konajúci ako menovací orgán zamietol sťažnosť. Týmto rozhodnutím EPSO informoval žalobkyňu,
že korigendum bolo prijaté v dôsledku skutočnosti, že odhady výsledkov vstupných testov vykonané na základe údajov dostupných
po testoch poukázali na podstatne nižšiu mieru úspechu v teste d) ako bola očakávaná miera.

Návrhy účastníkov konania a konanie
Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        najmä:
–      zrušil rozhodnutie o nepripustení,
–        v nadväznosti na to rozhodol, že žalobkyňa má byť znovu zaradená do procesu prijímania do zamestnania,
–        v každom prípade vyzval EPSO, aby predložil informácie, ktorými disponuje, o výsledkoch, ktoré dosiahli všetci uchádzači v testoch
d) a e),
–        subsidiárne v prípade, ak by sa nevyhovelo hlavnému návrhu, zaplatil jej sumu predbežne stanovenú
ex aequo et bono
vo výške 50 000 eur,
–        v každom prípade zaplatil jej predbežne stanovenú sumu
ex aequo et bono
vo výške 50 000 eur ako náhradu za nemajetkovú ujmu.
Žalovaná navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:
–        zamietol žalobu,
–        zaviazal žalobkyňu na náhradu všetkých trov konania.
Listami z 25. apríla 2012 Súd pre verejnú službu požiadal o určité informácie a dokumenty účastníkov konania, ktorí vyhoveli
tejto žiadosti v stanovenej lehote.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd pre verejnú službu položil, boli vypočuté počas pojednávania
28. júna 2012. Po pojednávaní bola ústna časť konania skončená a vec bola predložená na poradu.
Uznesením z 12. júla 2012 Súd pre verejnú službu nariadil opätovné otvorenie ústnej časti konania a vyzval Komisiu, aby spresnila,
ako boli organizované vstupné testy výberového konania a najmä či si uchádzači mohli vybrať podľa vlastného uváženia, ako
si rozdelia medzi testy čas stanovený na všetky testy, alebo či bol vopred stanovený maximálny čas pre každý test. Okrem toho,
Súd pre verejnú službu vyzval Komisiu, aby uviedla, či táto informácia bola poskytnutá uchádzačom výberového konania pred
testami, a v prípade kladnej odpovede, ako im bola oznámená.
Listom zo 17. júla 2012 Komisia týmto žiadostiam vyhovela.
Listom zo 6. septembra 2012 Súd pre verejnú službu informoval účastníkov konania o skončení ústnej časti konania a o porade
o tejto veci.

O prípustnosti žaloby
1.
Tvrdenia účastníkov konania
Vo svojom vyjadrení k žalobe Komisia vznáša námietku neprípustnosti založenú na skutočnosti, že žalobe nepredchádzala sťažnosť.
Podľa Komisie predovšetkým žalobkyňa vo svojej sťažnosti navrhovala iba zrušenie rozhodnutia o prijatí korigenda a aby jedine
uchádzači, ktorí získali požadované minimum bodov pre každý test, vrátene testu d), boli pozvaní na hodnotiace skúšky. Naproti
tomu, táto žaloba smeruje proti rozhodnutiu o nepripustení. Žaloba má v dôsledku toho odlišný predmet ako je predmet sťažnosti
a nemožno ju považovať za žalobu, ktorej predchádzala sťažnosť, ale skôr za priame podanie na súd. Takéto priame podanie však
musí byť podané v lehote troch mesiacov predĺženej o desaťdňovú lehotu zohľadňujúcu vzdialenosť, ktorá začína plynúť odo dňa
oznámenia rozhodnutia o nepripustení, teda najneskôr 18. júla 2011, keďže 17. júla bola nedeľa. Táto žaloba však bola podaná
až 28. novembra 2011 a je teda oneskorená, v dôsledku čoho je zjavne neprípustná.
Na pojednávaní žalobkyňa v prvom rade uviedla, že podľa judikatúry sťažnosť musí menovaciemu orgánu umožniť oboznámiť sa dostatočne
detailným spôsobom s výhradami, ktoré proti napadnutým rozhodnutiam vzniesli dotknuté osoby, a že keďže dotknuté osoby môžu
v tomto štádiu, ako to bolo v prejedávanej veci, konať bez pomoci advokáta, administratíva nemôže vykladať sťažnosti reštriktívne,
ale v duchu otvorenosti. V druhom rade žalobkyňa tvrdila, že v sťažnosti a v žalobe vzniesla rovnaké výhrady, a dodržala tak
pravidlo o zhode tak, ako vyplýva z judikatúry. V treťom a poslednom rade žalobkyňa uviedla, že sťažnosť sa implicitne týkala
rozhodnutia o nepripustení.
2.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Predovšetkým treba pripomenúť, že podľa článku 91 ods. 2 služobného poriadku podanie na súd v oblasti verejnej služby je prípustné,
len ak menovaciemu orgánu bola predtým predložená sťažnosť a ak sťažnosť bola zamietnutá výslovnými rozhodnutiami alebo konkludentne
prijatým rozhodnutím.
Podľa ustálenej judikatúry podmienka článku 91 služobného poriadku sa týka iba aktov, ktoré môže menovací orgán prípadne zmeniť
(pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1983, Detti/Súdny dvor, 144/82, bod 16), a teda opravný prostriedok
proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania zvyčajne spočíva v priamom predložení veci súdu Únie (pozri napríklad
rozsudok Súdu prvého stupňa z 31. mája 2005, Gibault/Komisia, T‑294/03, bod 22; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 23. novembra
2010, Bartha/Komisia, F‑50/08, bod 25).
Ak sa však dotknutá osoba rozhodne vopred obrátiť na menovací orgán s administratívnou sťažnosťou smerujúcou proti rozhodnutiu
výberovej komisie výberového konania, prípustnosť neskôr podanej žaloby proti rozhodnutiu o zamietnutí tejto sťažnosti bude
závisieť od toho, či dotknutá osoba dodrží všetky procesné požiadavky, ktoré sa viažu k predchádzajúcej sťažnosti (rozsudok
Gibault/Komisia už citovaný, bod 22). Najmä, lehota na podanie žaloby proti explicitnému rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti
začína plynúť v súlade s článkom 91 služobného poriadku odo dňa doručenia tohto rozhodnutia (rozsudok Súdu pre verejnú službu
z 20. júna 2012, Cristina/Komisia, F‑66/11, bod 45, a citovaná judikatúra).
Na určenie, či v prejednávanom prípade majú sťažnosť a táto žaloba rovnaký predmet, treba preskúmať, či táto sťažnosť smeruje
proti rozhodnutiu o nepripustení.
V tejto súvislosti bolo viackrát rozhodnuté, že presné právne kvalifikovanie listu alebo vyjadrenia závisí výlučne na posúdení
Súdu pre verejnú službu, a nie na vôli účastníkov konania alebo jedného z nich (rozsudok Súdneho dvora z 29. júna 2000, Politi/Európska
nadácia pre odborné vzdelávanie, C‑154/99 P, bod 16).
Sťažnosť predstavuje list, ktorým úradník bez toho, aby výslovne žiadal o zrušenie dotknutého rozhodnutia, jasne vyjadruje
svoju vôľu napadnúť rozhodnutie, ktoré mu spôsobuje ujmu (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. februára 2005, Reggimenti/Parlament,
T‑354/03, bod 43). Z tohto hľadiska obsah aktu prevláda nad formou (rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. júla 1998, Brems/Rada,
T‑219/97, bod 45 a tam citovaná judikatúra).
Okrem toho konanie pred podaním žaloby, v priebehu ktorého môžu dotknuté osoby konať bez pomoci advokáta, má neformálnu povahu,
a preto administratíva nemôže vykladať sťažnosti reštriktívne, ale naopak, musí ich preskúmavať v duchu otvorenosti (pozri
rozsudok Súdneho dvora zo 14. marca 1989, Del Amo Martinez/Parlament, 133/88, bod 11; rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. októbra
2004, Schumann/Komisia, T‑49/03, bod 39).
V prejednávanom prípade Súd pre verejnú službu hneď konštatuje, že sťažnosť zo dňa 12. apríla 2011 zaregistrovaná EPSO‑m 14. apríla
2011 bola podaná po rozhodnutí o nepripustení, teda rozhodnutí, ktoré nepochybne žalobkyni spôsobilo ujmu.
Ďalej nič v sťažnosti nenaznačuje, že žalobkyňa konala vo všeobecnom záujme. Naopak, výslovne sa odvoláva na svoju osobnú
situáciu a uvádza, že uspela vo všetkých testoch a najmä že bola medzi málo uchádzačmi, ktorí boli úspešní v teste d). Podľa
znenia sťažnosti sa žalobkyňa formálne sťažuje na procesnú vadu, ktorá jej spôsobuje ujmu („I… hereby would like to formally
complain… about a procedural irregularity that brings me prejudice“). Ďalej zdôrazňuje, že bez korigenda by uchádzači, ktorí
nedosiahli požadované minimum bodov v teste d), boli vylúčení, ale že korigendum zásadne zmenilo situáciu tým, že zmenilo
počet a zloženie skupiny uchádzačov pripustených do ďalšej fázy („[c]andidates with no pass mark in test [d] would be eliminated,
but the corrigendum changes radically this… the population of candidates to be admitted to the next stage would change in
both composition and numbers“). Okrem iného tvrdí, že vzhľadom na požadovaný minimálny počet 10 bodov za test d) si zvolila
odlišný prístup a prípravu, najmä z hľadiska využitia svojho času a výberu najdôležitejších častí testu, ako by si zvolila
v prípade, ak by sa za tento test nevyžadovalo požadované minimum bodov („in order to succeed in test [d] with a pass mark
of 10, I had a different approach and preparation [time management, focusing on the most important parts, etc.] than if there
was no pass mark“).
Zo znenia sťažnosti posúdenej v jej celku a zo skutkového kontextu, v akom bola sťažnosť napísaná, teda vyplýva, na rozdiel
od tvrdení Komisie, že konštatovanie, podľa ktorého korigendum predstavuje procesnú vadu, ktorá jej spôsobila ujmu, bol dôvod,
na ktorého základe žalobkyňa založila svoju žiadosť smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia o nepripustení, a nie predmet žiadosti.
Treba preto skonštatovať, že menovací orgán vo svojom rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti a Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe
sa nesprávne domnievali, že sťažnosť smerovala iba proti korigendu, pretože sa implicitne, ale jednoznačne, týkala rozhodnutia
o nepripustení a korigenda iba prostredníctvom námietky.
Treba preto prijať záver, že táto žaloba, smerujúca proti rozhodnutiu o nepripustení, má rovnaký predmet ako sťažnosť, a sťažnosť
ju teda predchádzala. Aj za predpokladu, že rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti zo dňa 16. augusta 2011 bolo oznámené žalobkyni
v ten istý deň, čo Komisia nepreukázala, posledný deň lehoty na podanie žaloby by bol 28. november 2011, keďže 26. novembra
2011 bola sobota. Žaloba, ktorá bola podaná 28. novembra 2011, teda bola podaná v stanovenej lehote.
Z toho vyplýva, že námietka neprípustnosti vznesená Komisiou musí byť zamietnutá.

O veci samej
1.
O návrhoch smerujúcich k znovu zaradeniu žalobkyne do procesu prijímania do zamestnania a navrhujúcich prijatie opatrení na
zabezpečenie priebehu konania
Druhou časťou hlavného žalobného návrhu sa žalobkyňa snaží dosiahnuť svoje znovu zaradenie do procesu prijímania do zamestnania
na základe výberového konania.
Podľa ustálenej judikatúry však súdu Únie v rámci preskúmavania zákonnosti neprináleží udeľovať inštitúciám Únie príkazy alebo
ich nahrádzať (rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2005, Christensen/Komisia, T‑336/02, bod 17; rozsudok Súdu pre verejnú
službu z 8. februára 2012, AY/Rada, F‑23/11, body 13 a 14).
Tento žalobný návrh preto musí byť zamietnutý ako neprípustný.
Treťou časťou hlavného žalobného návrhu žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu nariadil EPSO, aby predložil informácie,
ktorými disponuje, o výsledkoch, ktoré dosiahli všetci uchádzači v testoch d) a e).
Keďže Súd pre verejnú službu usúdil, že sa s touto vecou dostatočne oboznámil na základe výmeny písomných vyjadrení, odpovedí
účastníkov konania na otázky položené počas pojednávania, a dokumentov a pripomienok predložených po pojednávaní, rozhodol,
že vyššie uvedenému žalobnému návrhu nie je potrebné vyhovieť.
2.
O návrhoch na zrušenie
Žalobkyňa na podporu svojich návrhov na zrušenie rozhodnutia o nepripustení uplatňuje dva dôvody, z ktorých prvý je založený
prostredníctvom námietky na nezákonnosti korigenda a druhý je založený na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti
starostlivosti.

O prvom dôvode založenom prostredníctvom námietky na nezákonnosti korigenda
Žalobkyňa na podporu prvého dôvodu uplatňuje štyri výhrady založené na porušení článku 29 ods. 1 a prílohy III služobného
poriadku, ako aj zásad právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery.
Pokiaľ ide o dve prvé výhrady, treba skonštatovať, že v žalobe sú iba spomenuté a nie sú podporené žiadnou argumentáciou.
Na rozdiel od pravidla stanoveného v článku 35 ods. 1 písm. e) rokovacieho poriadku totiž žalobkyňa nijako neupresňuje, z akých
dôvodov korigendum porušuje článok 29 ods. 1 alebo prílohu III služobného poriadku. Tieto výhrady treba preto zamietnuť ako
neprípustné a preskúmať iba výhrady založené na porušení zásad právnej istoty a legitímnej dôvery.
Tvrdenia účastníkov konania
Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady legitímnej dôvery, žalobkyňa pripomína, že na základe pôvodnej verzie oznámenia o výberovom
konaní získala požadovaný minimálny počet bodov vo všetkých vstupných testoch a tvrdí, že ak by sa na ňu neuplatnilo korigendum,
ktoré bolo prijaté po tom, ako vykonala vstupné testy, určite by získala za tieto testy jednu z najlepších známok.
Zmena podmienok známkovania testov d) a e) mala nevyhnutne vplyv na jej výsledky v týchto testoch a na zaradenie, ktoré z toho
vyplynulo. Počet uchádzačov, ktorí uspeli v testoch d) a e) známkovaných spoločne, bol vyšší ako by bol počet uchádzačov,
ktorí uspeli v testoch d) a e) známkovaných oddelene. Keďže pripustení uchádzači boli v dôsledku korigenda početnejší, jej
šanca byť pripustená k hodnotiacim skúškam získaním priemernej vyššej známky ako známka jej konkurentov, sa tak znížila.
Žalobkyňa pripomína judikatúru, podľa ktorej zásada právnej istoty nedovoľuje, aby časová pôsobnosť aktu inštitúcií Európskej
únie vznikla pred jeho uverejnením, avšak výnimočne sa tak môže stať v prípade, ak to vyžaduje cieľ, ktorý sa má dosiahnuť
a ak je riadne rešpektovaná legitímna dôvera dotknutých osôb. V prejednávanom prípade však žiadna výnimočná okolnosť neodôvodňovala
prijatie korigenda.
Okrem toho žalobkyňa konštatuje, že Komisia odôvodňuje prijatie korigenda požiadavkami služby, ktoré vyplývajú z vysokého
rizika, že sa nedosiahne dostatočný počet uchádzačov pripustených do druhej fázy výberového konania, a to hodnotiacich skúšok,
a tvrdí, že Komisia nepredložila žiaden dôkaz, ktorý by mohol odôvodniť existenciu takého záujmu.
Komisia odpovedá, že korigendum bolo prijaté s cieľom zabrániť dôsledkom zbytočnej prísnosti zistenej v súvislosti s testom
d) a že taký cieľ je sám osebe legitímny a v súlade so záujmom služby. Ak totiž menovací orgán skonštatuje, že podmienky uvedené
v oznámení o výberovom konaní sú neprimerane prísne, vždy ich môže zmeniť, pokiaľ tak urobí objektívne a bez ohľadu na účastníkov,
ktorí sa zúčastnili.
V každom prípade toto opatrenie je v súlade so zásadou proporcionality a vyjadruje tiež starosť o záujmy uchádzačov, pretože
ich bráni pred oneskorením, ktoré by vyplynulo z organizácie nového výberového konania. Okrem toho, takéto opatrenie je v súlade
so zásadou riadnej správy vecí verejných, pretože umožňuje ušetriť verejné výdavky, ktoré by museli byť zbytočne použité,
ak by administratíva v nadväznosti na zrušenie výberového konania musela zorganizovať nové výberové konanie.
Pokiaľ ide o záujem služby, Komisia sa domnieva, že je v záujme samotných uchádzačov, rovnako ako v záujme menovacieho orgánu,
že vykonáva neustálu kontrolu nad spoľahlivosťou testov, ktoré stanovuje, najmä ak ide o testy použité po prvý krát, ako je
to v prejednávanom prípade. Ak by takáto kontrola neexistovala, súd Únie by mohol čeliť množstvu žalôb spochybňujúcich vylúčenia
z dôvodu zbytočne prísnych testov.
Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady legitímnej dôvery, žalovaná uviedla, že korigendum bolo prijaté v čase, kedy žalobkyňa
nemohla mať žiadnu istotu, že splní podmienky pripustenia do druhej fázy výberového konania.
Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Je dôležité predovšetkým pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 písm. e) prílohy III služobného poriadku oznámenie o výberovom
konaní musí uvádzať, ak výberové konanie vychádza zo skúšok, informáciu o ich type a o spôsobe hodnotenia (pozri v tomto zmysle
rozsudok Detti/Súdny dvor, už citovaný, bod 27).
Okrem toho, podľa ustálenej judikatúry znenie oznámenia o výberovom konaní predstavuje tak rámec zákonnosti ako aj rámec posúdenia
pre výberovú komisiu výberového konania (pozri rozsudok Schumann/Komisia, už citovaný, bod 63 a tam citovanú judikatúru).
V prejednávanom prípade nie je spochybnené, že korigendum po uzatvorení vstupných testov zmenilo hodnotenie testov d) a e),
ktoré bolo stanovené v oznámení o výberovom konaní, tým, že stanovilo, že tieto dva testy budú spojené a hodnotené 40 bodmi
s minimálnym celkovým požadovaným počtom 20 bodov.
Je teda potrebné overiť, či, ako sa domnieva žalobkyňa, zmena hodnotenia testov po ich priebehu porušuje zásady ochrany legitímnej
dôvery a právnej istoty.
–       O porušení zásady ochrany legitímnej dôvery
Súd pre verejnú službu pripomína, že právo domáhať sa ochrany legitímnej dôvery sa vzťahuje na každého jednotlivca, ktorý
sa nachádza v situácii, z ktorej vyplýva, že administratíva tým, že mu poskytla presné uistenia vo forme presných, zhodujúcich
sa informácií, ktoré sa neviažu na splnenie nijakej podmienky a ktoré pochádzajú z oprávnených a dôveryhodných zdrojov, vzbudila
u neho dôvodné nádeje (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, Centeno Mediavilla a i./Komisia, T‑58/05, bod 96).
V prejednávanom prípade oznámenie o výberovom konaní obsahovalo takéto uistenia, na základe ktorých žalobkyňa dôvodne očakávala,
že uchádzači pripustení k hodnotiacim skúškam budú vybraní iba z tých, ktorí získali požadovaný minimálny počet bodov vo vstupných
testoch, a najmä minimálny počet 10 bodov v teste d).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že porovnávacie skúšky sú už z definície skúškami, v ktorých sa posudzuje výkonnosť každého
uchádzača v závislosti od výkonnosti ostatných, a teda počet uchádzačov pripustených na tieto skúšky môže mať vplyv na posúdenia
výberovej komisie ohľadom uchádzačov. Tieto posúdenia odrážajú hodnotový úsudok na výkon uchádzača v porovnaní s výkonmi ostatných
uchádzačov. Z toho vyplýva, že čím je vyšší počet uchádzačov na tento typ skúšok, tým je vyššia úroveň požiadaviek výberovej
komisie na týchto uchádzačov (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. marca 2003, Staelen/Parlament, T‑24/01, bod 57).
Zmena pravidiel týkajúcich sa hodnotenia testov d) a e) stanovených oznámením o výberovom konaní môže ovplyvniť šance žalobkyne
na zápis do zoznamu uchádzačov pripustených k hodnotiacim skúškam, pretože dôsledkom takejto zmeny môže byť zvýšenie počtu
uchádzačov, ktorí získajú v testoch minimálnu známku, čím sa znížia jej šance dostať sa medzi najlepších uchádzačov.
Medzi účastníkmi konania je nesporné, že takéto zvýšenie bol samotný dôvod korigenda, ktoré bolo prijaté po tom, ako EPSO
zistilo „vážny a nečakaný problém týkajúci sa výsledkov testu d)“. Podľa EPSO bol test koncipovaný tak, aby sa dosiahla miera
úspešnosti približne 50 %, ale v skutočnosti sa miera úspešnosti ukázala približne 15 %.
Okrem toho, zo spisu a najmä zo simulácie, ktorú EPSO vykonal na základe údajov dostupných po testoch, pričom nezohľadnil
ani zrušenie niektorých otázok ani rozhodnutia výberovej komisie týkajúce sa prípustnosti kandidatúr, a ktorú Komisia predložila
ako prílohu k svojmu vyjadreniu k žalobe (ďalej len „simulácia“), vyplýva, že korigendum vyvolalo sledovaný účinok. Najmä
pre uchádzačov, ktorí si, ako žalobkyňa, zvolili portugalčinu ako prvý jazyk, bol odhadovaný počet uchádzačov, ktorí by uspeli
v teste d) bez korigenda, 50, zatiaľ čo s korigendom uspelo v teste d) v spojení s testom e) 211 uchádzačov. Podľa simulácie
pri zohľadnení počtu uchádzačov, ktorí uspeli v teste d) bez korigenda, by bola minimálna známka potrebná na zaradenie sa
medzi 48 najlepších uchádzačov pripustených k hodnotiacim skúškam 65,533 boda. Naproti tomu s korigendom bola minimálna známka
potrebná na zaradenie sa medzi 48 najlepších uchádzačov 73,400 boda.
Účinok korigenda na postavenie žalobkyne je o to zjavnejší, keď sa konštatuje, že získaním známky vo výške 67,07 boda vo vstupných
testoch by bola bez korigenda zaradená medzi 48 najlepších uchádzačov portugalského jazyka.
Okrem toho a na doplnenie Súd pre verejnú službu poznamenáva, že v odpovedi na jednu otázku položenú na pojednávaní Komisia
uznala, že v rámci uplatnenia korigenda na oznámenie o výberovom konaní po vykonaní hodnotiacich skúšok mohli členovia EPSO
alebo výberovej komisie teoreticky poznať mená uchádzačov, ktorí uspeli v skúškach. Za týchto okolností a zdôrazniac, že žalobkyňa
nenapadla existenciu takého zneužitia a žiadna skutočnosť v spise nenasvedčuje, že v prejednávanom prípade k takému zneužitiu
došlo, treba skonštatovať, že Komisia nie je schopná preukázať, že použitie takejto techniky neobsahuje riziko zneužitia.
Z tohto vyplýva, že uplatnenie korigenda na žalobkyňu nerešpektovalo uistenia, ktoré jej poskytlo oznámenie o výberovom konaní
pokiaľ ide o hodnotenie testov d) a e), a v dôsledku toho porušilo zásadu ochrany legitímnej dôvery.
–       O porušení zásady právnej istoty
Podľa ustálenej judikatúry zásada právnej istoty smeruje k zabezpečeniu predvídateľnosti situácií a právnych vzťahov v pôsobnosti
práva Únie (rozsudok Súdneho dvora z 15. septembra 2005, Írsko/Komisia, C‑199/03, bod 69).
Hoci, vo všeobecnosti, táto zásada nedovoľuje, aby časová pôsobnosť aktu inštitúcií Únie vznikla pred jeho uverejnením, výnimočne
to neplatí v prípade, ak to vyžaduje cieľ, ktorý sa má dosiahnuť a ak je riadne rešpektovaná legitímna dôvera dotknutých osôb
(rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 10. novembra 2010, ÚHVT/Simões Dos Santos, T‑260/09 P, bod 48, a tam citovaná
judikatúra).
V prejednávanom prípade kumulatívne podmienky stanovené judikatúrou na prijatie aktu s retroaktívnou pôsobnosťou, akým je
korigendum meniace hodnotenie testov d) a e) po ich vykonaní, nie sú splnené.
Pokiaľ ide o prvú podmienku týkajúcu sa cieľa, ktorý sa má dosiahnuť, Komisia tvrdí, že prijatie korigenda umožnilo menovaciemu
orgánu vykonávať stálu kontrolu nad efektívnosťou stanovených testov najmä s cieľom zabrániť neprimeranej prísnosti.
Súd pre verejnú službu konštatuje, že hoci je takáto kontrola nesporne v záujme administratívy a samotných uchádzačov, nesmie
sa však dotýkať legitímnej dôvery uchádzačov v to, že skúšky výberového konania budú prebiehať spôsobom stanoveným oznámením
o výberovom konaní, čo vylučuje možnosť zmeniť
a posteriori
kritériá hodnotenia skúšok stanovené oznámením o výberovom konaní.
Judikatúra nepochybne pripustila, že ak menovací orgán po uverejnení oznámenia o výberovom konaní zistí, že požadované podmienky
boli prísnejšie ako to vyžadovali potreby služby, môže buď pokračovať v konaní a prípadne prijať nižší ako pôvodne plánovaný
počet úspešných uchádzačov alebo znovu začať výberové konanie tým, že stiahne pôvodné oznámenie o výberovom konaní a nahradí
ho opraveným oznámením (pozri analogicky v prípade oznámenia o voľnom pracovnom mieste, rozsudok Súdu prvého stupňa z 2. októbra
1996, Vecchi/Komisia, T‑356/94, bod 56).
Prijatie korigenda k oznámeniu o výberovom konaní po tom, ako sa určité skúšky uskutočnili, však nemožno považovať za rovnocenné
jednému alebo druhému z riešení uvedených v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.
Stačí totiž poznamenať, že ak sa menovací orgán rozhodne znovu začať proces výberového konania, uchádzači prihlásení v pôvodnom
konaní sa môžu v zásade prihlásiť do nového konania. Naproti tomu, takúto možnosť nemajú uchádzači, ktorí, ako žalobkyňa v tejto
veci, sú vylúčení v nadväznosti na rozhodnutie prijaté na základe zmeny oznámenia o výberovom konaní.
Okrem toho, voľba pokračovať vo výberovom konaní a prijať nižší ako pôvodne plánovaný počet úspešných uchádzačov umožňuje
rešpektovať legitímnu dôveru všetkých uchádzačov v priebehu konania skúšok v súlade so spôsobom stanoveným oznámením o výberovom
konaní.
Zmena oznámenia o výberovom konaní
a posteriori
sa tiež odlišuje od rôznych techník zrušenia otázok v písomných skúškach (pozri napríklad rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. januára
2001, Gerochristos/Komisia, T‑189/99, body 25 a 26, a Schumann/Komisia, už citovaný, body 58 a 61).
V prejednávanom prípade totiž menovací orgán zmenil korigendom spôsob hodnotenia testov d) a e). Na spôsob hodnotenia sa vzťahuje
pojem „hodnotenie skúšok“ stanovený článkom 1 ods. 1 písm. e) prílohy III služobného poriadku, a preto musí byť stanovený
oznámením o výberovom konaní. Naproti tomu, zrušenie otázok v písomných skúškach sa týka počtu otázok, ktoré tvoria skúšku,
a individuálneho hodnotenia každej otázky. Tieto prvky nepatria pod vyššie uvedený pojem „hodnotenie skúšok“ a nemusia byť
povinne uvedené v oznámení o výberovom konaní, a teda ich prípadná zmena po zahájení skúšok nijakým spôsobom nemení oznámenie
o výberovom konaní.
Komisia sa domnieva, že prijatie korigenda je tiež odôvodnené úvahami týkajúcimi sa riadnej správy vecí verejných a povinnosti
starostlivosti voči uchádzačom. Tieto úvahy však v prejednávanom prípade nemožno uplatniť. Stačí totiž poznamenať, že z prijatia
korigenda určite nemajú prospech všetci uchádzači, a malo za následok, že z výberového konania boli vylúčení uchádzači, ktorí,
ako žalobkyňa, získali požadovaný minimálny počet bodov vo všetkých testoch podľa kritérií hodnotenia vstupných testov stanovených
oznámením o výberovom konaní.
Napokon, Komisia tiež nemôže tvrdiť, že prijatie korigenda neporušuje zásadu právnej istoty opierajúc sa o zásadu proporcionality.
Na základe tejto zásady, ktorú ustálená judikatúra uznala za neoddeliteľnú súčasť všeobecných zásad práva Únie, sa zákonnosť
opatrenia prijatého inštitúciou Únie viaže na podmienku, že ak si možno vybrať medzi viacerými vhodnými opatreniami, je potrebné
použiť najmenej obmedzujúce opatrenie a spôsobené nevýhody nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovanému cieľu (pozri rozsudok
Schumann/Komisia, už citovaný, bod 52). Úvahy spojené s primeranosťou opatrenia však nemôžu odôvodniť prijatie aktu, ktorý
porušuje zásadu legitímnej dôvery, akým je zmena oznámenia o výberovom konaní po uskutočnení vstupných testov, keďže zásada
proporcionality sa môže uplatniť iba v prípade, ak si možno vybrať medzi viacerými vhodnými opatreniami (rozsudok Súdu pre
verejnú službu z 30. septembra 2010, Torijano Montero/Rada, F‑76/05, bod 81, a tam citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide o druhú podmienku, ktorá sa týka rešpektovania legitímnej dôvery dotknutých osôb, stačí sa odvolať na body 64 až
69 tohto rozsudku, z ktorých vyplýva, že uplatnenie korigenda porušuje legitímnu dôveru uchádzačov, ktorí, ako žalobkyňa,
očakávali, že iba uchádzači, ktorí získali požadovaný minimálny počet bodov vo vstupných testoch, stanovený v oznámení o výberovom
konaní, budú zapísaní do zoznamu uchádzačov pripustených na účasť na hodnotiacich skúškach.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že uplatnenie korigenda na žalobkyňu porušuje zásadu právnej istoty.
V dôsledku toho treba konštatovať, že menovací orgán tým, že na žalobkyňu uplatnil korigendum a porušil pritom zásady legitímnej
dôvery a právnej istoty, zaťažil výberové konanie vadou, a preto toho rozhodnutie o nepripustení žalobkyne na hodnotiace skúšky
musí byť zrušené.

O druhom dôvode založenom na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti
Žalobkyňa sa domnieva, že EPSO tým, že prijal rozhodnutie o jej nepripustení k hodnotiacim skúškam, porušil zásadu riadnej
správy vecí verejných a povinnosť starostlivosti v tom zmysle, že napadnuté rozhodnutie malo za následok vylúčenie z procesu
prijímania do zamestnania uchádzača, ktorý zodpovedal všetkým podmienkam pripustenia stanoveným v oznámení o výberovom konaní
a ktorý v dôsledku už nadobudnutej odbornej praxe zodpovedal v každom ohľade záujmu služby.
Z tohto hľadiska stačí poznamenať, že povinnosť starostlivosti nevyžaduje od výberovej komisie, aby zapísala do rezervného
zoznamu všetkých uchádzačov, ktorí podľa ich vlastného názoru spĺňajú podmienky pracovných miest, ktoré sa majú obsadiť (pozri
rozsudok Cristina/Komisia, už citovaný, bod 83).
Okrem toho, aj za predpokladu, že žalobkyňa uviedla vo svojej žalobe skutočnosti, ktoré by mohli preukázať, že zodpovedá všetkým
podmienkam pripustenia a záujmu služby, podľa ustálenej judikatúry výberová komisia výberového konania na základe odborných
predpokladov a formou skúšok disponuje v rámci ustanovení služobného poriadku týkajúcich sa výberových konaní diskrečnou právomocou
na posúdenie v každom jednotlivom prípade, či diplomy predložené každým uchádzačom ako aj ich predchádzajúca odborná prax
zodpovedajú úrovni vyžadovanej služobným poriadkom a príslušným oznámením o výberovom konaní. Súd pre verejnú službu sa v rámci
preskúmania zákonnosti musí obmedziť na overenie, či pri výkone tejto právomoci nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu (pozri
rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. novembra 2000, Carrasco Benítez/Komisia, T‑214/99, body 69 až 71). Keďže žalobkyňa neuviedla
žiadnu skutočnosť, ktorá by mohla preukázať existenciu takého pochybenia, tento dôvod musí byť zamietnutý.
Tento dôvod je teda potrebné zamietnuť ako nedôvodný.
3.
O návrhoch na náhradu škody

Tvrdenia účastníkov konania
Žalobkyňa sa domnieva, že v dôsledku nezrovnalosti rozhodnutia o jej nepripustení k hodnotiacim skúškam utrpela majetkovú
a nemajetkovú ujmu.
Pokiaľ ide o materiálnu ujmu, ktorú žalobkyňa predbežne vyčísluje
ex æquo et bono
na sumu vo výške 50 000 eur, táto ujma vyplýva zo skutočnosti, že jej bola odňatá príležitosť stať sa úradníčkou.
Pokiaľ ide o nemateriálnu ujmu, ktorú žalobkyňa ohodnocuje
ex æquo et bono
na 50 000 eur, táto ujma vyplýva zo zvlášť nedbanlivého spôsobu, akým EPSO zaobchádzal s jej spisom, a z absencie starostlivosti,
ktorú mu prejavil.
Komisia sa domnieva, že keďže sa nedopustila žiadneho pochybenia, návrhy na náhradu škody sú zjavne nedôvodné, a že v každom
prípade sú neprípustné, pretože neboli uplatnené v sťažnosti.

Posúdenie Súdom pre verejnú službu
Pokiaľ ide o prípustnosť návrhov na náhradu škody, stačí pripomenúť, že v systéme prostriedkov nápravy stanovenom článkami 90
a 91 služobného poriadku, pokiaľ existuje úzky vzťah medzi návrhom na zrušenie a návrhom na náhradu škody, je prípustný návrh
na náhradu škody podaný po prvý krát na Súde pre verejnú službu, hoci sa tomu predchádzajúca administratívna sťažnosť týkala
iba zrušenia rozhodnutia údajne spôsobujúceho ujmu, pretože návrh na zrušenie môže implikovať návrh na náhradu uvádzanej ujmy
(rozsudky Súdu prvého stupňa z 15. mája 1997, N/Komisia, T‑273/94, bod 159, a z 18. februára 2004, Esch‑Leonhardt a i./ECB,
T‑320/02, bod 47).
V prejednávanom prípade existuje úzky vzťah medzi návrhom na zrušenie a návrhom na náhradu škody, a teda návrh na náhradu
škody je prípustný bez ohľadu na skutočnosť, že nie je uvedený v sťažnosti.
Okrem toho, pokiaľ ide o návrhy týkajúce sa materiálnej ujmy, Súd pre verejnú službu konštatuje, že boli podané subsidiárne.
Keďže hlavné návrhy žalobkyne týkajúce sa jej znovu zaradenia do výberového konania boli zamietnuté ako neprípustné v bode 44
tohto rozsudku, je potrebné preskúmať subsidiárny návrh týkajúci sa ujmy.
Podľa ustálenej judikatúry vznik zodpovednosti administratívy predpokladá, že žalobkyňa preukáže existenciu nezrovnalosti,
skutočnú škodu a príčinnú súvislosť medzi nezrovnalosťou a uvádzanou škodou (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 1. júna
1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P, bod 42, a z 21. februára 2008, Komisia/Girardot, C‑348/06 P, bod 52).
V prejednávanom prípade žalobkyňa žiada náhradu majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorú údajne utrpela v dôsledku prijatia rozhodnutia
o nepripustení. Keďže toto rozhodnutie bolo zrušené, treba preskúmať, či zistená nezrovnalosť spôsobila žalobkyni ujmu a či
existuje príčinná súvislosti medzi touto škodou a uvedenou nezrovnalosťou.
Pokiaľ ide o uvádzanú majetkovú ujmu, na základe článku 266 ZFEÚ prináleží Komisii, aby prijala opatrenia na vykonanie tohto
rozsudku, a najmä aby pri dodržaní zásady zákonnosti prijala akýkoľvek akt spravodlivo kompenzujúci nevýhodu, ktorú pre žalobkyňu
vyplynula zo zrušeného aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. septembra 2005, Casini/Komisia, T‑132/03,
bod 98; rozsudok Súdu pre verejnú službu zo 7. júna 2011, Larue a Seigneur/ECB, F‑84/09, bod 64) bez toho, aby bola dotknutá
možnosť žalobkyne podať následne žalobu proti opatreniam prijatým Komisiou na vykonanie tohto rozsudku. Za týchto okolností
treba vyvodiť záver, že návrhy týkajúce sa majetkovej ujmy sú predčasné, a musia byť preto zamietnuté.
Naproti tomu, pokiaľ ide o návrhy týkajúce sa náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú žalobkyňa údajne utrpela, povaha utrpenej ujmy
a príčinná súvislosť medzi správaním a uvádzanou ujmou môžu byť vyvodené z pocitu frustrácie a nespravodlivosti, ktorý mohla
žalobkyňa legitímne pociťovať v dôsledku skutočnosti, že bola obeťou protiprávnosti.
Súd pre verejnú službu však pripomína, že zrušenie aktu administratívy predstavuje samo osebe primeranú a v zásade dostatočnú
náhradu akejkoľvek nemajetkovej ujmy, pokiaľ žalobca nepreukáže, že mu vznikla nemajetková ujma, ktorá je oddeliteľná od nezákonnosti,
na ktorej je založené zrušenie, a ktorú týmto zrušením nemožno v celom rozsahu nahradiť (rozsudok Všeobecného súdu Európskej
únie z 9. decembra 2010, Komisia/Strack, T‑526/08 P, bod 99).Tak je to najmä v prípade, po prvé, ak zrušený akt obsahuje výslovne
nepriaznivé posúdenie schopností žalobcu, ktoré ho môže poškodiť, po druhé v prípade, ak je nezákonnosť, ku ktorej došlo,
mimoriadne závažná, a po tretie v prípade, ak je zrušenie úplne zbavené potrebného účinku, a tak nemôže predstavovať samo
osebe primeranú a dostatočnú náhradu akejkoľvek nemajetkovej ujmy spôsobenej zrušeným aktom (rozsudok Súdu pre verejnú službu
z 12. mája 2011, AQ/Komisia, F‑66/10, bod 105, 107 a 109).
V prejednávanej veci zrušenie rozhodnutia o nezapísaní žalobkyne do zoznamu uchádzačov, ktorí boli pripustení k hodnotiacim
skúškam verejného výberového konania EPSO/AST/111/10, neodstránilo následky zistenej nezákonnosti, a najmä nemôže predstavovať
samo osebe primeranú náhradu za vynaložené úsilie a čas strávený žalobkyňou na zbytočnú prípravu. V nadväznosti na to Súd
pre verejnú službu rozhodol, že Komisia musí zaplatiť žalobkyni sumu vo výške 2 000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy.

O trovách
Podľa článku 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy tohto rokovacieho poriadku
neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle
navrhnuté.
Z dôvodov uvedených vyššie vyplýva, že Komisia nemala vo veci úspech. Keďže žalobkyňa nenavrhla, aby bola Komisia zaviazaná
nahradiť trovy konania, treba rozhodnúť na základe článku 89 ods. 3 rokovacieho poriadku, že každý účastník konania znáša
svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov
SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:
1.
Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania EPSO/AST/111/10 zo 7. apríla 2011 nepripustiť žalobkyňu k hodnotiacim skúškam
sa zrušuje.
2.
Európska komisia je povinná zaplatiť žalobkyni sumu vo výške 2 000 eur.
3.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
4.
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
Rofes i Pujol
Boruta
Bradley
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. marca 2013.
Tajomníčka

Predsedníčka komory
W. Hakenberg

M. I. Rofes i Pujol
*
Jazyk konania: francúzština.