CELEX: 62011CJ0170
Määrus (EÜ) nr 1206/2001
Koostöö tõendite kogumisel tsiviil‑ ja kaubandusasjades
Esemeline kohaldamisala
Tunnistaja, kes on põhikohtuasja pool ja elab teises liikmesriigis, ülekuulamine liikmesriigi kohtu poolt
Võimalus kutsuda pool tunnistajana pädevasse kohtusse vastavalt selle kohtu asukoha liikmesriigi õigusnormidele

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 28. mai 2001. aasta määrust (EÜ) nr 1206/2001 liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT L 174, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 121).
See taotlus esitati Ageas NV, varem Fortis NV (edaspidi „Fortis”), juhatuse liikmete M. Lippensi, G. Mittleri ja J. Voltroni (edaspidi „Lippens jt”), kelle elukoht on Belgias, ning Fortise väärtpaberite omanike H. Kortekaasi, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, D. De Kati, J. Vischi, E. Bökkerink’i ja Laminco GLD N-A (edaspidi üheskoos „Kortekaas jt”) vahelises vaidluses, mille ese on nende väärtpaberiomanike kahju, mille neile väidetavalt põhjustas asjaolu, et nad usaldasid nimetatud juhatuse liikmete antud teavet Fortise finantsolukorra kohta.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 1206/2001 põhjenduste 2, 7, 8, 10 ja 11 kohaselt:
„(2)
Siseturu nõuetekohaseks toimimiseks tuleks kohtutevahelist koostööd tõendite kogumisel tõhustada, eelkõige lihtsustada ja kiirendada.
[...]
(7)
Kuna liikmesriigi kohtus päevakorras olevates tsiviil- ja kaubandusasjades otsuse tegemiseks on tihti oluline koguda tõendeid mõnes teises liikmesriigis, ei või ühenduse tegevus piirduda nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1348/2000 (tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmise kohta) [
EÜT L 160, lk 37
; ELT eriväljaanne 19/01, lk 227] reguleerimisalasse kuuluva tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide edastamisega. Selleks tuleb jätkata liikmesriikide kohtute vahelise koostöö tõhustamist tõendite kogumisel.
(8)
Tsiviil- ja kaubandusasjade kohtumenetluse tõhususe tagamiseks peab tõendite kogumise taotluste edastamine ja rahuldamine toimuma liikmesriikide kohtute vahel otse ja võimalikult kiirel viisil.
[...]
(10)
Tõendite kogumise taotlus tuleks rahuldada kiiresti. Kui taotlust ei ole võimalik rahuldada 90 päeva jooksul alates päevast, kui taotluse saanud kohus taotluse kätte sai, peaks kõnealune kohus teatama sellest taotlevale kohtule, tuues ära põhjused, mis taotluse kiiret rahuldamist takistasid.
(11)
Käesoleva määruse tõhususe tagamiseks tuleks tõendite kogumise taotluse rahuldamisest keeldumise võimalus rangelt piiritleda erandolukordadega.”
Määruse nr 1206/2001 artiklis 1 „Reguleerimisala” on sätestatud:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjades, kui liikmesriigi kohus kooskõlas kõnealuse riigi õigusaktidega:
a)
palub teise liikmesriigi pädeval kohtul tõendeid koguda; või
b)
taotleb võimalust koguda tõendeid vahetult teises liikmesriigis.
2.   Taotlust ei saa esitada selliste tõendite saamiseks, mis ei ole mõeldud kasutamiseks kas alustatud või kavandatavas kohtumenetluses.
3.   Käesolevas määruses hõlmab mõiste „liikmesriigid” kõiki liikmesriike, välja arvatud Taani.”
Sama määruse artiklid 10–16 reguleerivad seda, kuidas taotluse saanud kohus tõendeid kogub.
Määruse nr 1206/2001 artikli 10 „Üldsätted taotluse rahuldamise kohta” kohaselt:
„1.   Taotluse saanud kohus rahuldab taotluse viivitamata ja hiljemalt 90 päeva jooksul alates taotluse vastuvõtmisest.
2.   Taotluse saanud kohus rahuldab taotluse vastavalt oma liikmesriigi õigusaktidele.
3.   Taotlev kohus võib […] nõuda taotluse rahuldamist vastavalt oma liikmesriigi õigusaktidega ettenähtud erimenetlusele. Taotluse saanud kohus peab selle nõude täitma, välja arvatud juhul, kui kõnealune menetlus ei vasta taotluse saanud liikmesriigi õigusaktidele või kui esinevad märkimisväärsed praktilised raskused. Kui taotluse saanud kohus ühel nimetatud põhjustest kõnealusele nõudele ei vasta, teatab ta sellest taotlevale kohtule […].
4.   Taotlev kohus võib nõuda, et taotluse saanud kohus kasutaks tõendite kogumisel sidetehnoloogiat, eelkõige video- ja telekonverentse.
Taotluse saanud kohus peab sellise nõude täitma, välja arvatud juhul, kui see ei vasta taotluse saanud liikmesriigi õigusaktidele või kui esinevad märkimisväärsed praktilised raskused.
[...]”
Nimetatud määruse artiklis 12 „Tõendite kogumine taotleva kohtu esindajate juuresolekul ja osalusel” on täpsustatud:
„1.   Kui see on kooskõlas taotleva kohtu liikmesriigi õigusaktidega, on taotleva kohtu esindajatel õigus viibida juures, kui taotluse saanud kohus tõendeid kogub.
2.   Käesoleva artikli kohaldamisel hõlmab mõiste „esindaja” taotleva kohtu määratud kohtuametnikke vastavalt selle liikmesriigi õigusaktidele. Samuti võib taotlev kohus määrata kooskõlas selle liikmesriigi õigusaktidega muid isikuid, näiteks eksperdi.
[...]
4.   Kui tõendite kogumisel nõutakse taotleva kohtu esindajate osalemist, määrab taotluse saanud kohus kooskõlas artikliga 10 tingimused, mille alusel nad osaleda võivad.
[...]”
Määruse nr 1206/2001 artiklis 17, mis reguleerib taotleva kohtu vahetut tõendite kogumist, on sätestatud:
„1.   Kui kohus taotleb tõendite kogumist vahetult mõnes teises liikmesriigis, esitab ta […] taotluse selle riigi keskasutusele või pädevale asutusele [...].
[...]
3.   Tõendite kogumise korraldab kohtuametnik või mõni teine isik, näiteks ekspert, kes määratakse vastavalt taotleva kohtu liikmesriigi õigusaktidele.
4.   30 päeva jooksul alates taotluse saamisest teatab taotluse saanud kohtu liikmesriigi keskasutus või pädev asutus taotlevale kohtule […], kas taotlus rahuldatakse ja kui vaja, siis milliste tingimuste kohaselt see kooskõlas selles liikmesriigi õigusaktidega toimub.
Keskasutus või pädev asutus võib eelkõige määrata tõendite kogumises osalema oma liikmesriigi kohtu, et tagada käesoleva artikli ja ettenähtud tingimuste nõutav kohaldamine.
Keskasutus või pädev asutus soodustavad sidetehnoloogia, näiteks video- ja telekonverentside kasutamist.
5.   Keskasutus või pädev asutus võivad keelduda tõendite vahetust kogumisest ainult juhul, kui:
a)
taotlus ei kuulu artikli 1 kohaselt käesoleva määruse reguleerimisalasse;
b)
taotlus ei sisalda kogu vajalikku artikli 4 kohast teavet; või
c)
taotletav tõendite vahetu kogumine on vastuolus tema liikmesriigi õiguse põhimõtetega.
6.   Ilma et see piiraks lõike 4 kohaselt ettenähtud tingimuste kohaldamist, rahuldab taotlev kohus taotluse vastavalt oma liikmesriigi õigusaktidele.”
Nimetatud määruse artikli 21 „Suhe liikmesriikide vaheliste seniste või tulevaste lepingute või kokkulepetega” lõikes 2 on sätestatud:
„Käesolev määrus ei takista liikmesriike säilitamast või sõlmimast käesoleva määrusega kooskõlas olevaid lepinguid või kokkuleppeid kahe või enama liikmesriigi vahel, et tõendite kogumist veelgi hõlbustada.”
Madalmaade õigus
Madalmaades reguleerib tunnistajate ülekuulamist ning nende ülekuulamist eeltõendamismenetluses tsiviilkohtumenetluse seadustik (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, edaspidi „WBR”).
WBR artikli 164 kohaselt:
„1.   Tunnistajatena võib kohtusse kutsuda ka vaidluse pooled.
[...]
3.   Kui üks pooltest, kes on kohustatud tunnistajana teavet andma, ei ilmu kohtuistungile, ei vasta talle esitatud küsimustele või keeldub oma tunnistusele alla kirjutamast, võib kohus võtta meetmeid, mida ta peab vajalikuks.”
WBR artikli 165 lõikes 1 on sätestatud, et „iga isik, keda on seaduses ette nähtud korras kutsutud tunnistajana ülekuulamisele, on kohustatud tulema tunnistusi andma”.
WBR artikli 176 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kui konventsiooni või EL määrusega ei ole sätestatud teisiti, võib kohus juhul, kui tunnistaja elab välismaal, taotleda tema poolt määratavalt asutuselt ülekuulamise läbiviimist selles riigis, kus on tunnistaja elukoht, kui võimalik, siis vande all, või teha nimetatud ülekuulamine ülesandeks Madalmaade konsulaarametnikele, kelle pädevusalas asub asjaomase tunnistaja elukoht.”
WBR artiklis 186 on sätestatud:
„1.   Juhul, kui seaduses on tunnistuste käsitamine tõendina lubatud, võib huvitatud isiku taotlusel viivitamatult näha ette tunnistajate ülekuulamise eeltõendamismenetluses enne hagi esitamist.
2.   Poole taotlusel võib kohus tunnistajate ülekuulamise eeltõendamismenetluses ette näha ka siis, kui kohtuasi on juba algatatud.”
WBR artiklis 189 on sätestatud, et „[t]unnistaja ülekuulamist käsitlevad sätted on kohaldatavad ka eeltõendamismenetluses”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Kortekaas jt (Fortise väärtpaberite omanikud) algatasid 3. augustil 2009 Rechtbank Utrecht’is (Madalmaad) menetluse Lippens jt (Fortise juhatuse liikmed) ning selle äriühingu enda vastu. Selles menetluses nõudsid Kortekaas jt, et hüvitataks kahju, mida nad väidetavalt kandsid seetõttu, et ostsid või hoidsid alles väärtpabereid pärast Lippens jt aastatel 2007 ja 2008 avalikult levitatud teavet Fortise finantsolukorra ja Fortise 2008. aastal makstavate dividendide kohta.
Et selgitada, milliseid avaldusi Lippens jt tegid ja missugune informatsioon oli neile eelpool nimetatud ajavahemikul teada, taotlesid Kortekaas jt 6. augustil 2009 Rechtbank Utrechtilt Lippens jt tunnistajatena ülekuulamist eeltõendamismenetluses. Nimetatud kohus rahuldas selle taotluse 25. novembril 2009, täpsustades et selle ülesande täitmiseks nimetatav kohtunik saab tunnistajad üle kuulata.
Lippens jt esitasid 9. detsembril 2009 Rechtbank Utrechtile õigusabitaotluse, et neid kuulataks tunnistajatena üle Belgias, nende elukohariigis, prantsuskeelse kohtuniku poolt. Nende taotlus jäeti 3. veebruari 2010. aasta määrusega rahuldamata.
Gerechtshof te Amsterdam, kellele Lippens jt esitasid selle määruse peale apellatsioonkaebuse, jättis 18. mai 2010. aasta määrusega nimetatud määruse muutmata, tuginedes WBR artikli 176 lõikele 1, mis annab kohtule, kellel tuleb üle kuulata välisriigis elav tunnistaja, võimaluse ja mitte kohustuse esitada õigusabi osutamise taotlus. See kohus täpsustas, et tunnistajad peab põhimõtteliselt üle kuulama kohus, kelle menetlus sisuliste küsimuste arutamisel pooleli on ning et antud asjas ei õigusta ükski konkreetne asjaolu Lippens jt huvides erandi tegemist, eriti arvestades Kortekaas jt vastuseisu. Enamgi veel ei ole ülekuulamine Belgias õigustatud keelelistel põhjustel, kuna Lippens jt on võimalus kasutada Madalmaades toimuva ülekuulamise ajal prantsuskeelse tõlgi abi.
Lippens jt esitasid Gerechtshof te Amsterdami otsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule kassatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et määrusega nr 1206/2001 ei ole vastuolus esiteks see, kui ühes liikmesriigis asuv kohus kohustab vastavalt selles riigis kehtivatele menetlusnormidele ilmuma kohtusse teises liikmesriigis elavat tunnistajat ning teiseks see, kui ta võtab selle tunnistaja mitteilmumise korral nende normidega ette nähtud meetmeid.
Sellega seoses leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ükski määruse nr 1206/2001 säte ei võimalda teha järeldust, et viimases ette nähtud tõendite kogumise viisid välistavad liikmesriikide õigusnormidega ette nähtud tõendite kogumise meetodid. Tema sõnul on määruse nr 1206/2001 eesmärk üksnes lihtsustada tõendite kogumist ja see ei kohusta liikmesriike muutma nende siseriikliku menetlusõigusega ette nähtud tõendite kogumise meetodeid. Ta kahtleb siiski, kas Euroopa Kohtu 28. aprilli 2005. aasta otsusest kohtuasjas
C-104/03: St. Paul Dairy (EKL 2005, lk I-3481
, punkt 23) ei tulene, et liikmesriikidel on teises liikmesriikides asuvate tõendite kogumisel kohustus nimetatud määrust järgida.
Neil asjaoludel otsustas Hoge Raad der Nederlanden menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määrust nr 1206/2001], eelkõige selle artikli 1 lõiget 1, tuleb tõlgendada nii, et kohus, kes tahab üle kuulata teises liikmesriigis elavat tunnistajat, peab sedalaadi tõendite kogumisel alati kohaldama nimetatud määrusega kehtestatud menetlusi või on tal õigus kasutada oma siseriiklikus menetlusõiguses ettenähtud menetlusi nagu tunnistaja kutsumine sellesse kohtusse?”
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas määruse nr 1206/2001 sätteid, eelkõige selle artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädev kohus, kes soovib tunnistajana üle kuulata teises liikmesriigis elava poole, peab sellise ülekuulamise läbiviimisel kohaldama alati selles määruses sätestatud tõendite kogumise viise või kas sellel kohtul on vastupidi õigus kutsuda see pool enda juurde kohtusse ja ta vastavalt selle kohtu asukoha liikmesriigi õigusnormidele üle kuulata.
Kõigepealt tuleb meenutada, et vastavalt määruse nr 1206/2001 artikli 1 lõikele 1 kohaldatakse seda määrust tsiviil- ja kaubandusasjades, kui liikmesriigi kohus kooskõlas kõnealuse riigi õigusaktidega palub kas teise liikmesriigi pädeval kohtul tõendeid koguda või taotleb võimalust koguda tõendeid vahetult selles viimases liikmesriigis.
Sellega seoses tuleb märkida esiteks, et määruse nr 1206/2001 esemeline kohaldamisala, nagu see on määratletud selles artiklis ja nagu see tuleneb selle määruse ülesehitusest, piirdub kahe tõendite kogumise viisiga, milleks on esiteks taotluse saanud kohtu tõendite kogumine pärast teise liikmesriigi taotleva kohtu taotluse saamist vastavalt nimetatud määruse artiklitele 10–16 ning teiseks taotleva kohtu vahetu tõendite kogumine teises liikmesriigis, mille kord on kindlaks määratud sama määruse artiklis 17.
Seevastu ei sisalda määrus nr 1206/2001 ühtegi sätet, mis reguleeriks või välistaks võimaluse liikmesriigi kohtul kutsuda teises liikmesriigis elav pool sellesse kohtusse ja tal seal vahetult tunnistusi anda.
Sellest tuleneb, et määrus nr 1206/2001 on põhimõtteliselt kohaldatav üksnes olukorras, kus liikmesriigi kohus on otsustanud tõendeid koguda vastavalt ühele selles määruses ette nähtud viisile, mille puhul on tal kohustus järgida nende viiside kohta sätestatud menetlusi.
Järgnevalt tuleb meenutada, et määruse nr 1206/2001 põhjenduste 2, 7, 8, 10 ja 11 kohaselt on määruse eesmärk koguda tõendeid piiriüleses kontekstis lihtsalt, kiiresti ja tõhusalt. Ühe liikmesriigi kohtu tõendite kogumine teises liikmesriigis ei peaks siseriiklikku menetlust pikendama. Seetõttu on nimetatud määruses kehtestatud kord, mida rakendatakse kõikides liikmesriikides – välja arvatud Taani Kuningriigis – kõrvaldamaks selles valdkonnas esile kerkida võivaid takistusi (vt 17. veebruari 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-283/09: Weryński, EKL 2011, lk I-601
, punkt 62).
Selle eesmärgiga ei ole vastavuses määruse nr 1206/2001 sätete tõlgendus, mis keelaks üldiselt liikmesriigi kohtul kutsuda selle liikmesriigi siseriiklike õigusnormide alusel enda ette tunnistajana teises liikmesriigis elav pool ja see pool seal vastavalt nimetatud siseriiklike õigusnormidele üle kuulata. Nagu Tšehhi ja Poola valitsus ning kohtujurist on seda oma ettepaneku punktis 44 märkinud, piiraks selline tõlgendus selle kohtu võimalusi selline pool üle kuulata.
Niisiis on selge, et teatud asjaoludel, eelkõige kui tunnistajaks kutsutud pool on valmis vabatahtlikult kohtusse ilmuma, oleks pädeval kohtul palju lihtsam, tõhusam ja kiirem viia ülekuulamine läbi siseriikliku õigusnormide alusel, selle asemel, et järgida määruses nr 1206/2001 ette nähtud tõendite kogumise viise.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et siseriiklike õigusnormide alusel ülekuulamise läbiviimine annab pädevale kohtule võimaluse mitte üksnes poolt vahetult küsitleda, vaid ka vastastada tema ütlused ülekuulamisel esitatud teiste poolte ja tunnistajate võimalike ütlustega ning kontrollida ise võimalike täiendavate küsimuste abil tema tunnistuse usaldusväärsust, võttes arvesse kõiki kohtuasja faktilisi ja õiguslikke aspekte. Selline ülekuulamine erineb seega nimetatud määruse artiklite 10–16 kohasest taotluse saanud kohtu tõendite kogumisest, olgugi et määruse artikkel 12 võimaldab teatud tingimustel taotleva kohtu esindajatel sellise tõendite kogumise juures viibida ja osaleda. Sama määruse artikli 17 kohane otsene tõendite kogumine, isegi kui see võimaldab taotleval kohtul endal kooskõlas oma asukoha liikmesriigi õigusaktidega ülekuulamist läbi viia, toimub siiski vastavalt loale ja tingimustele, mille on määranud taotluse saanud liikmesriigi keskasutus või pädev asutus, ning selles artiklis sätestatud teistele eeskirjadele.
Lõpuks kinnitab tõlgendust, mille kohaselt ei reguleerita määrusega nr 1206/2001 piiriülest tõendite kogumist ammendavalt, vaid selle eesmärk on üksnes hõlbustada sellist tõendite kogumist, lubades kasutada teisi sama eesmärgiga vahendeid, määruse nr 1206/2001 artikli 21 lõige 2, mis näeb sõnaselgelt ette liikmesriikidevahelised selle määrusega kooskõlas olevad lepingud või kokkulepped tõendite kogumise hõlbustamiseks.
Euroopa Kohus leidis eespool viidatud kohtuotsuse St. Paul Dairy punktis 23, et sellistel asjaoludel, nagu esinesid kohtuasjas, milles see lahend tehti, võib niisugust tunnistaja ülekuulamise taotlust kasutada vahendina selleks, et mitte alluda määruse nr 1206/2001 eeskirjadele, mis kehtivad samadel tagatistel ning sama mõjuga kõigi sellele kohtule alluvate isikute suhtes ühe osalisriigi kohtu taotluse – et teise osalisriigi kohus koguks tõendeid – edastamisel ja rahuldamisel.
Siiski ei saa seda järeldust tõlgendada nii, et see paneb liikmesriigi kohtule, kes on pädev asja sisuliselt lahendama ja kes soovib teises liikmesriigis elavat tunnistajat üle kuulata, kohustuse viia see ülekuulamine läbi vastavalt määruses nr 1206/2001 sätestatud eeskirjadele.
Sellega seoses tuleb märkida, et nimetatud kohtuotsus tegemise aluseks olnud asjaolusid iseloomustas tõsiasi, et ühe poole esitatud taotlus tunnistaja ülekuulamiseks eeltõendamismenetluses saadeti otse tunnistaja elukohajärgsele liikmesriigi kohtule, kellel puudus aga pädevus kohtuasja sisuliselt lahendada. Sellist taotlust saab seega tõhusalt kasutada määruse nr 1206/2001 eeskirjadest kõrvale hoidumiseks, kuna see võib jätta pädeva kohtu, kellele see taotlus tuleks esitada, ilma võimalusest kuulata nimetatud tunnistaja üle vastavalt nimetatud määruses sätestatud eeskirjadele. Seevastu eristuvad käesoleva kohtuasja asjaolud nendest, mis olid kõne all kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud otsus St. Paul Dairy, kuna taotlus ülekuulamiseks eeltõendamismenetluses esitati pädevale kohtule.
Eelnevast nähtub, et liikmesriigi pädeval kohtul on õigus kutsuda tunnistajana enda juurde teises liikmesriigis elav pool ja kuulata ta üle vastavalt kohtu asukoha liikmesriigi õigusnormidele.
Lisaks võib see viimati nimetatud kohus võtta poole tunnistajana mitteilmumise korral ilma õigusliku põhjenduseta liikmesriigi õigusnormidega ette nähtud võimalikke meetmeid, kui neid kohaldatakse kooskõlas liidu õigusega.
Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 1206/2001 sätteid, eelkõige artikli 1 lõiget 1, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädeval kohtul, kes soovib tunnistajana üle kuulata teises liikmesriigis elava poole, on õigus kutsuda see pool enda juurde kohtusse ja ta vastavalt selle kohtu asukoha liikmesriigi õigusnormidele üle kuulata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Nõukogu 28. mai 2001. aasta määruse (EÜ) nr 1206/2001 (liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades) sätteid, eelkõige selle artikli 1 lõiget 1, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädeval kohtul, kes soovib tunnistajana üle kuulata teises liikmesriigis elava poole, on õigus kutsuda see pool enda juurde kohtusse ja ta vastavalt selle kohtu asukoha liikmesriigi õigusnormidele üle kuulata.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.