CELEX: 62008TJ0208
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgus Beļģijā
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana
Tirgus sadale
Manipulācijas ar publisko iepirkumu procedūrām
Vienots un turpināts pārkāpums
Uzņēmuma jēdziens
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Naudas sodi
2006. gada pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai
Smagums
Ilgums

Fakti
1.
Strīda priekšmets
Atbilstoši Komisijas 2008. gada 11. marta Lēmumam C(2008) 926, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.543 – Starptautiskie pārcelšanās pakalpojumi) (turpmāk tekstā – “lēmums”), kura kopsavilkums
ir publicēts 2009. gada 11. augusta
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 188, 16. lpp.),
Gosselin Group NV
ir bijusi tādas aizliegtas vienošanās starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgū Beļģijā dalībniece, kura attiecās uz tiešu
un netiešu cenu noteikšanu, tirgus sadali un manipulāciju ar procedūrām piedāvājumu iesniegšanai. Eiropas Kopienu Komisija
norāda, ka aizliegtā vienošanās ir pastāvējusi gandrīz 19 gadus (no 1984. gada oktobra līdz 2003. gada septembrim). Tās dalībnieki
ir noteikuši cenas, iesnieguši klientiem viltotas tāmes (t.s. “viltus tāmes”) un viens otram atlīdzinājuši par noraidītajiem
piedāvājumiem ar finansiālo kompensāciju sistēmas palīdzību (turpmāk tekstā – “komisijas maksa”).
2.
Prasītājas
Prasītāja lietā T‑208/08,
Gosselin Group
(turpmāk tekstā – “
Gosselin
”), tika nodibināta 1983. gadā un kopš 2007. gada 20. decembra darbojas ar šādu nosaukumu. 92 % no
Gosselin
akcijām pieder prasītājai lietā T‑209/08 –
Stichting Administratiekantoor Portielje
(turpmāk tekstā – “
Portielje
”), un 8 % –
Vivet en Gosselin NV
. 99,87 % no šīs pēdējās minētās akcijām pieder
Portielje
, kas ir fonds, kurš neveic komercdarbību un kurā ietilpst akcionāri – ģimenes locekļi, lai nodrošinātu vienotu vadību.
2006. gada 30. jūnijā slēgtā finanšu gada laikā
Gosselin
konsolidētais vispasaules apgrozījums bija EUR 143 639 000, bet
Portielje
vispasaules apgrozījums bija EUR 0.
3.
Administratīvais process
Atbilstoši lēmumā teiktajam Komisija procesu uzsāka pēc savas iniciatīvas, jo tās rīcībā bija informācija, kas norādīja uz
to, ka dažas Beļģijas sabiedrības, kas darbojas pārcelšanās jomā, piedalās nolīgumos, uz kuriem varēja attiekties EKL 81. pantā
paredzētais aizliegums.
Tādējādi, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmās regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu
(OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta 3. punktu, 2003. gada septembrī
Allied Arthur Pierre NV
,
Interdean NV
,
Transworld International NV
un
Ziegler SA
tika veiktas pārbaudes. Pēc šīm pārbaudēm
Allied Arthur Pierre
iesniedza lūgumu par atbrīvojuma piešķiršanu vai naudas soda samazināšanu atbilstoši Komisijas Paziņojumam par atbrīvojumu
no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.).
Allied Arthur Pierre
atzina savu dalību nolīgumos par Komisijas maksām un viltus tāmēm, uzskaitīja iesaistītos konkurentus, tostarp vienu konkurentu,
par kuru Komisijas dienestiem iepriekš nebija zināms, un iesniedza dokumentus, kuri apstiprināja tās mutvārdu paziņojumus.
Atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantam pret konkurenci vērstajos nolīgumos iesaistītajiem uzņēmumiem, to konkurentiem,
kā arī vienai profesionālajai organizācijai tika nosūtīti vairāki rakstveida informācijas pieprasījumi. 2006. gada 18. oktobrī
tika pieņemts un vairākām sabiedrībām nosūtīts paziņojums par iebildumiem. Visi adresāti uz to atbildēja. To pārstāvji, izņemot
Amertranseuro International Holdings Ltd
,
Stichting Administratiekantoor Portielje
,
Team Relocations Ltd
un
Trans Euro Ltd
pārstāvjus, atsaucās uz savām tiesībām uz piekļuvi Komisijas lietas materiālos esošajiem dokumentiem, kuriem varēja piekļūt
vienīgi Komisijas telpās. Piekļuve tiem tika piešķirta laikā no 2006. gada 6. līdz 29. novembrim. Uzklausīšana notika 2007. gada
22. martā.
2008. gada 11. martā Komisija pieņēma lēmumu.
4.
Lēmums
Komisija apgalvo, ka lēmuma adresāti, tostarp prasītājas, ir bijuši aizliegtas vienošanās starptautisko pārcelšanās pakalpojumu
jomā Beļģijā dalībnieki vai ir par to atbildīgi. Aizliegtās vienošanās dalībnieki ir noteikuši cenas, sadalījuši klientus
un veikuši manipulācijas ar piedāvājumu iesniegšanu vismaz laikā no 1984. līdz 2003. gadam. Tādējādi tie ir īstenojuši vienotu
un turpinātu EKL 81. panta pārkāpumu.
Atbilstoši Komisijas teiktajam attiecīgie pakalpojumi ietver gan fizisko personu –privātpersonu vai uzņēmumu vai citu publisku
iestāžu darbinieku – īpašuma pārvadāšanu, gan uzņēmumu vai publisko iestāžu īpašuma pārvadāšanu. Šo pārvadājumu raksturiezīme
bija tā, ka vai nu to sākumpunkts, vai galamērķis bija Beļģijā. Ņemot vērā arī to, ka attiecīgās starptautiskās pārcelšanās
sabiedrības visas atrodas Beļģijā un aizliegtās vienošanās darbības norisinās Beļģijā, Komisija uzskatīja, ka aizliegtās vienošanās
ģeogrāfiskais centrs atradās Beļģijā.
Aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējo apgrozījumu starptautisko pārcelšanās pakalpojumu jomā Beļģijā Komisija novērtēja
EUR 41 miljona apmērā attiecībā uz 2002. gadu. Tā kā Komisija šīs nozares lielumu novērtēja aptuveni EUR 83 miljonu apmērā,
tad attiecīgo uzņēmumu kopējā tirgus daļa tika noteikta aptuveni 50 %.
Komisija norāda, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija tostarp noteikt un uzturēt augstas cenas un vienlaicīgi vai secīgi sadalīt
tirgu dažādos veidos – tādos kā vienošanās par cenām, vienošanās par tirgus sadali ar viltotu tāmju (viltus tāmes) palīdzību
un vienošanās par finansiālām kompensācijām par noraidītiem piedāvājumiem vai atturēšanos iesniegt piedāvājumus (komisijas
maksa).
Komisija uzskata, ka laikā no 1984. gada līdz 90. gadu sākumam aizliegtās vienošanās pamatā bija tostarp rakstveida vienošanās
par cenu noteikšanu. Vienlaicīgi tika ieviestas komisijas maksas un viltus tāmes. Komisijas maksa bija galīgās cenas, kas
bija jāmaksā patērētājam, nesaņemot ekvivalentu pakalpojumu, apslēpts elements. Tā bija naudas summa, kura pārcelšanās sabiedrībai,
kura bija ieguvusi līguma slēgšanas tiesības, bija jāmaksā konkurentiem, kuri nebija ieguvuši līguma slēgšanas tiesības, neatkarīgi
no tā, vai šie konkurenti arī bija iesnieguši piedāvājumu vai bija no tā atturējušies. Tādējādi runa ir par zināma veida finansiālu
kompensāciju pārcelšanās sabiedrībām, kuras nebija ieguvušas līguma par starptautisku pārcelšanos slēgšanas tiesības. Aizliegtās
vienošanās dalībnieki bija viens otram izrakstījuši rēķinus par komisijas maksām par noraidītajiem piedāvājumiem vai piedāvājumiem,
kurus tie bija atturējušies iesniegt, norādīdami fiktīvus pakalpojumus, un šo komisijas maksu summa tika iekļauta klientu
rēķinos. Komisija apgalvo, ka šī prakse ir uzskatāma par netiešu cenu noteikšanu starptautiskajiem pārcelšanās pakalpojumiem
Beļģijā.
Šīs aizliegtās vienošanās dalībnieki sadarbojās arī attiecībā uz viltus tāmju iesniegšanu, kas klientiem, t.i., darba devējiem,
kuri apmaksāja pārcelšanās izdevumus, lika maldīgi domāt, ka viņi varēja izvēlēties atbilstoši kritērijiem, kuru pamatā ir
konkurence. Viltus tāme ir fiktīva tāme, ko klientam vai personai, kura pārceļas, iesniedz pārcelšanās sabiedrība, kurai nav
nodoma šo pārcelšanos veikt. Lai iesniegtu viltus tāmi, pārcelšanās sabiedrība, kura vēlējās saņemt līguma slēgšanas tiesības
(turpmāk tekstā – “pieprasītāja sabiedrība”), noorganizēja, ka iestāde vai uzņēmums vai nu tieši, vai netieši ar tās personas
starpniecību, kurai bija jāpārceļas, saņem vairākas tāmes. Šai nolūkā pieprasītāja sabiedrība saviem konkurentiem norādīja
cenas, apdrošināšanas likmes un uzglabāšanas izmaksas, kādas tiem bija jānorāda par pakalpojumu. Šī cena, kas bija augstāka
par pieprasītājas sabiedrības piedāvāto, tika norādīta viltus tāmē. Saskaņā ar Komisijas teikto, tā kā darba devējs parasti
izvēlas pārcelšanās sabiedrību, kura piedāvā viszemāko cenu, tai pašā starptautiskā pārvadāšanā iesaistītās sabiedrības principā
zināja iepriekš, kura no tām iegūs tiesības noslēgt līgumu par šo pārcelšanos.
Turklāt Komisija norāda, ka pieprasītājas sabiedrības prasītā cena varēja būt augstāka, nekā tā citādi būtu bijusi, jo tajā
pašā pārvadāšanā iesaistītās sabiedrības bija iesniegušas viltus tāmes, kurās bija ietverta pieprasītājas sabiedrības norādītā
cena. Kā piemēru Komisija lēmuma 233. apsvērumā min
Allied Arthur Pierre
1997. gada 11. jūlija iekšējo elektronisko vēstuli, kurā norādīts: “Klients ir pieprasījis divas [viltus tāmes], tādējādi
mēs varam prasīt augstāku cenu.” Tādējādi Komisija apgalvo, ka viltus tāmju iesniegšana klientiem bija manipulēšana ar uzaicinājuma
iesniegt piedāvājumus procedūru tādā veidā, ka visos piedāvājumos norādītās cenas bija apzināti augstākas nekā pieprasītājas
sabiedrības norādītā cena un katrā ziņā augstākas nekā tās būtu bijušas konkurences apstākļos.
Komisija apgalvo, ka šāda kārtība bija noteikta līdz pat 2003. gadam. Pēc tās domām, šo komplekso darbību mērķis bija viens
– noteikt cenas, sadalīt tirgu un tādējādi izkropļot konkurenci.
Noslēgumā Komisija pieņēma lēmuma rezolutīvo daļu, kuras 1. pantā noteikts:
“Šādi uzņēmumi pārkāpa [EKL] 81. panta 1. punkta noteikumus, tieši vai netieši nosakot cenas starptautiskajiem pārcelšanās
pakalpojumiem Beļģijā, savā starpā sadalot šā tirgus daļu un manipulējot ar piedāvājumu pieteikumu iesniegšanas procedūru
šādos periodos:
[..]
c)      [
Gosselin
] no 1992. gada 31. janvāra līdz 2002. gada 18. septembrim; ar [
Portielje
] no 2002. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 18. septembrim;
[..].” [Neoficiāls tulkojums]
Līdz ar to ar lēmuma 2. panta e) punktu Komisija
Gosselin
uzlika EUR 4,5 miljonu naudas sodu, tostarp EUR 370 000, par kuriem solidāri atbildīga ir
Portielje
.
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs naudas soda aprēķināšanai,
piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes
par naudas sodiem”).
2009. gada 24. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu C(2009) 5810, galīgā redakcija, ar kuru lēmums tiek grozīts attiecībā uz pārdošanas
apjomu, kas jāņem vērā, aprēķinot
Gosselin
un
Portielje
uzliktā naudas soda pamatsummu. Tādējādi
Gosselin
uzliktais naudas sods tika samazināts līdz EUR 3,28 miljoniem, tostarp EUR 270 000, par kuriem solidāri atbildīga ir
Portielje
.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2008. gada 4. jūnijā, prasītājas cēla šīs prasības.
Ar Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētāja 2010. gada 5. marta rīkojumu atbilstoši Reglamenta 50. pantam lietas T‑208/08
un T‑209/08 tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (astotā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu. Vispārējā tiesa 2010. gada
29. aprīļa tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Lietā T‑208/08
Gosselin
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt lēmumu, ciktāl tas attiecas uz
Gosselin
;
–        pakārtoti, atcelt lēmuma 1. pantu, ciktāl tas attiecas uz
Gosselin
, daļā, kurā attiecībā uz
Gosselin
ir atzīts turpināts pārkāpums no 1992. gada 31. janvāra līdz 2002. gada 18. septembrim, un samazināt 2. pantā uzlikto naudas
sodu, ciktāl tas attiecas uz
Gosselin
, atbilstoši tādējādi pielāgotajam ilgumam;
–        pakārtoti, atcelt lēmuma 2. panta e) punktu, ciktāl tas attiecas uz
Gosselin
, un tādējādi samazināt 2. pantā uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietā T‑209/08
Portielje
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt lēmumu daļā, kas attiecas uz
Portielje
;
–        pakārtoti, atcelt lēmuma 2. panta e) punktu daļā, kas attiecas uz
Portielje
, un tādējādi samazināt 2. pantā uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietās T‑208/08 un T‑209/08 Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājām segt savus tiesāšanās izdevumus, tos vajadzības gadījumā palielinot par taisnīgu Komisijas tiesāšanās
izdevumu daļu.

Juridiskais pamatojums

Gosselin
izvirza trīs pamatus, kas vērsti uz lēmuma atcelšanu un naudas soda atcelšanu vai samazināšanu.
Portielje
, kuru Komisija norādījusi kā
Gosselin
mātes sabiedrību, izvirza divus papildu pamatus par uzņēmuma jēdzienu un par vainojamību
Gosselin
izdarītajos pārkāpumos. Pārējā daļā
Portielje
izvirzītie pamati ir identiski
Gosselin
izvirzītajiem pamatiem.
Kā ievada apsvērumu attiecībā uz trešo, ceturto un piekto pamatu
Portielje
norāda, ka darbības, kas var būt konkurences tiesību normu pārkāpums, ir veikusi vienīgi
Gosselin
un ka
Portielje
var būt atbildīga tikai tad, ja
Gosselin
var atzīt par vainīgu no konkurences tiesību viedokļa.
1.
Par
Portielje
pirmo un otro pamatu – EKL 81. panta pārkāpumu
Ar savu pirmo pamatu
Portielje
apgalvo, ka tā neesot uzņēmums Kopienu konkurences tiesību normu izpratnē. Sava otrā pamata ietvaros tā apgalvo, ka to nevar
atzīt par līdzatbildīgu
Gosselin
rīcībā.

Lietas dalībnieku argumenti

Portielje
argumenti

Portielje
apgalvo, ka tā neesot uzņēmums Kopienu konkurences tiesību normu izpratnē, jo neveic saimniecisku darbību. Šajā sakarā tā
norāda, ka tā nedarbojas nevienā preču vai pakalpojumu tirgū un ka tai vienīgi kā fiduciāram pieder akcijas, kas iepriekš
piederēja pašiem ģimenes locekļiem akcionāriem. Šīs akcijas nevarētu piedāvāt pārdošanai nevienā tirgū, un
Portielje
arī nekādā veidā nepiedāvā trešo personu akciju pārvaldīšanu. Tādējādi “stichting”(fonds)
Portielje
Nīderlandē nemaksā uzņēmumu ienākuma nodokli vai apgrozījuma nodokli. Pēc
Portielje
domām, no tā izriet, ka starp to un
Gosselin
nepastāv mātes sabiedrības un meitas sabiedrības attiecības.
Replikā
Portielje
norāda, ka šis pamats atšķiras no tās otrā pamata par to, ka
Portielje
nav vainojama
Gosselin
izdarītajos pārkāpumos.
Attiecībā uz šo otro jautājumu
Portielje
apgalvo, ka mātes sabiedrības vainojamība tās meitas sabiedrības rīcībā vienmēr ir atkarīga no konstatācijas par faktisku
vadības pilnvaru izmantošanu. Tomēr tā neesot īstenojusi nekādu izšķirošu ietekmi uz
Gosselin
tirdzniecības vai stratēģisko politiku. Pirmkārt, tā norāda, ka tās vadība (
bestuur
) pirmo reizi sanāca uz sapulci 2004. gada 5. novembrī, proti, ilgi pēc pārkāpuma beigām. Tā kā visā attiecīgajā laikposmā
tās vadība nesapulcējās, nav iespējams, ka
Portielje
būtu jebkādi ietekmējusi
Gosselin
. Otrkārt,
Portielje
vienīgā darbība ir ar akcijām saistīto tiesību balsot īstenošana
Gosselin
akcionāru pilnsapulcēs. Tādējādi vienīgā (netiešā) iespēja
Portielje
ietekmēt
Gosselin
politiku būtu bijusi tās balsstiesību izmantošana šīs pēdējās minētās sabiedrības pilnsapulcēs. Taču ir pierādīts, ka attiecīgajā
laikposmā (no 2002. gada 1. janvāra līdz 18. septembrim) nav notikusi neviena
Gosselin
akcionāru pilnsapulce. Treškārt,
Portielje
nav nekādi ietekmējusi
Gosselin
valdes sastāvu attiecīgajā laikposmā.
Gosselin
valdes locekļi jau bija administratori, pirms
Portielje
ieguva
Gosselin
akcijas fiduciāra statusā.
Tādējādi
Portielje
uzskata, ka, pat pieņemot, ka Komisija varētu atsaukties uz prezumpciju, kas izriet no judikatūras par 100 % dalību (Vispārējās
tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, II‑2111. lpp., 79. punkts), to atspēko pierādītie fakti.
Replikā tā piebilst, ka
Portielje
un
Gosselin
valdes tikai daļēji veido tie paši locekļi.
Portielje
valdē ietilpst seši locekļi, un tikai puse no tiem ietilpa arī
Gosselin
valdē. Turklāt
Portielje
rīkojusies atbilstoši saviem statūtiem, jo 2002. gada ziņojums tika apstiprināts rakstveidā.
Komisijas argumenti
Komisija skaidro, ka iemesls, kādēļ tā uzskata
Portielje
par līdzvainīgu
Gosselin
darbībās, ir būtisku organisku un funkcionālu saišu pastāvēšana starp šīm divām vienībām. Tomēr tā neesot uzskatījusi
Portielje
pašu par sevi par uzņēmumu, bet gan drīzāk par pārkāpumu izdarījuša uzņēmuma sastāvdaļu. Formālā šo divu vienību šķirtība,
kas izriet no to atsevišķu juridisko personu statusa, nevar liegt atzīt to rīcības vienotību tirgū konkurences tiesību normu
piemērošanas mērķiem.
Komisija norāda, ka tā
Portielje
līdzatbildību balstīja galvenokārt uz pierādījumu prezumpciju, kas izriet no tā, ka
Portielje
pieder gandrīz viss
Gosselin
kapitāls.
Portielje
apgalvojums, ka tās valde pirmo reizi sanākusi vienīgi 2004. gada 5. novembrī, proti, pēc pārkāpuma beigām, ir pretrunā tās
pašas statūtu tekstam. Turklāt šis apstāklis nenozīmējot, ka
Portielje
nav īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
Gosselin
tirdzniecības vai stratēģisko politiku. Pat tad, kas tās valdes sēdes nenotika, tai bija iespēja izšķiroši ietekmēt šo politiku,
jo trīs galvenie tās vadības locekļi tai pat laikā bija arī
Gosselin
valdes locekļi.

Vispārējās tiesas vērtējums
Lai gan Komisija abus
Portielje
pamatus ir aplūkojusi kopā, tie ir jāpārbauda atsevišķi.
Par pirmo pamatu
Ar savu pirmo pamatu
Portielje
apgalvo, ka tā nav uzņēmums Kopienu konkurences tiesību normu izpratnē. Šajā sakarā jāatzīst, ka gan EKL 81. pants, gan Regulas
Nr. 1/2003 23. pants ir piemērojami vienīgi uzņēmumu rīcībai (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P,
C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts).
Taču Komisija pati iebildumu rakstā atzīst, ka
Portielje
“pati par sevi nav uzņēmums”.
Ir taisnība, ka Komisija apgalvo arī, ka
Portielje
ir “uzņēmuma, kurš izdarījis pārkāpumu, sastāvdaļa” un ka formālā šo divu vienību šķirtība, kas izriet no to atsevišķu juridisko
personu statusa, nevar liegt atzīt to rīcības vienotību tirgū konkurences tiesību normu piemērošanas mērķiem. Tomēr šajā argumentācijā
sajaukti divi nošķirti jēdzieni, proti, uzņēmuma jēdziens un mātes sabiedrības vainojamība meitas sabiedrības rīcībā.
Ir taisnība, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai uzņēmuma jēdziens konkurences tiesību kontekstā ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības
apzīmējums, raugoties no attiecīgā nolēmuma mērķa, kaut arī juridiski šo ekonomisko vienību var veidot vairākas fiziskas vai
juridiskas personas (Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedums lietā 170/83
Hydrotherm
,
Recueil
, 2999. lpp., 11. punkts). Tāpat arī saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstāklis, ka meitas sabiedrībai ir atsevišķas juridiskas
personas statuss, nav pietiekams, lai izslēgtu to, ka tās rīcību varētu attiecināt uz mātes sabiedrību, it īpaši tad, ja meitas
sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka patstāvīgi, bet gan pēc būtības izpilda mātes sabiedrības dotos norādījumus (Tiesas
1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 48/69
Imperial Chemical Industries
/Komisija,
Recueil
, 619. lpp., 132. un 133. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 26. punkts).
Iepriekš minētajās lietās tomēr nebija strīda par to, ka mātes sabiedrība bija uzņēmums, pat ja tā nebija piedalījusies darbībā,
par kuru tika uzlikts sods. Ekonomiskas vienības jēdziens, kas var ietvert vairākas atsevišķas juridiskas personas, tādējādi
tika ieviests, lai ļautu vienas juridiskas vienības (meitas sabiedrības) rīcībā vainot citu (mātes sabiedrību) un nevis tāpēc,
lai pamatotu mātes sabiedrības atzīšanu par uzņēmumu. Tādējādi ekonomiskas vienības jēdziens nevar labot to, ka mātes sabiedrībai
nav uzņēmuma statusa.
No tā izriet, ka uzņēmuma, kurš ir izdarījis EKL 81. panta pārkāpumu, mātes sabiedrību nevar sodīt ar lēmumu par EKL 81. panta
piemērošanu, ja tā pati nav uzņēmums.
Tādējādi jāpārbauda, vai
Portielje
ir uzņēmums.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību kontekstā uzņēmuma jēdziens ietver visas struktūras, kas veic saimniecisku
darbību, neatkarīgi no to juridiskā statusa un finansējuma veida (Tiesas 1991. gada 23. aprīļa spriedums lietā C‑41/90
Höfner
un
Elser
,
Recueil
, I‑1979. lpp., 21. punkts).
Šajā lietā ir apstrīdēts vienīgi tas, vai
Portielje
veic saimniecisku darbību.
Nav strīda, ka
Portielje
neveic tiešu saimniecisku darbību. Šajā ziņā tā ir norādījusi, ka tā nedarbojas nevienā preču vai pakalpojumu tirgū, ka akcijas,
kas iepriekš piederēja akcionāriem ģimenes locekļiem, tai pieder vienīgi fiduciāra statusā, ka šīs akcijas nevar piedāvāt
pārdošanai nevienā tirgū un ka tā arī nekādā veidā nepiedāvā trešo personu akciju pārvaldīšanu. Komisija šos apgalvojumus
nav apstrīdējusi.
Tomēr Komisija pamatojas uz Tiesas spriedumu, lai apgalvotu, ka netieši
Portielje
ir piedalījusies
Gosselin
veiktajā saimnieciskajā darbībā. Tiesa ir nospriedusi, ka, ja vienība, kurai pieder kapitāldaļu kontrolpakete kādā sabiedrībā,
šo kontroli īsteno, tieši vai netieši ietekmējot sabiedrības pārvaldību, tad ir uzskatāms, ka šī vienība piedalās kontrolētā
uzņēmuma veiktajā saimnieciskajā darbībā, un līdz ar to tā ir pati jāatzīst par uzņēmumu konkurences tiesību izpratnē. Savukārt
vienkārša kapitāldaļu turēšana, pat ja tā ir kontrolpakete, nav pietiekama, lai darbību, ko veic vienība, kas ir šo daļu turētāja,
atzītu par saimniecisku, ja tā dod tikai iespējas izmantot ar akcionāra vai kopīpašnieka statusu saistītās tiesības, kā arī
attiecīgā gadījumā saņemt dividendes – ierastos labumus no īpašuma (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 10. janvāra spriedumu
lietā C‑222/04
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c., Krājums, I‑289. lpp., 111.–113. punkts).
Tādējādi jāpārbauda, vai
Portielje
ir “tieši vai netieši ietekmējusi”
Gosselin
pārvaldību. Šis jautājums ir ļoti līdzīgs jautājumam par noteicošo kritēriju saistībā ar otro pamatu par to, ka
Portielje
ir atzīta par vainojamu
Gosselin
rīcībā. Pat pieņemot, ka
Portielje
būtu uzņēmums, lai to varētu atzīt par vainojamu
Gosselin
rīcībā, jāpārbauda, vai tai ir bijusi izšķiroša ietekme uz šo pēdējo minēto. Pretēji tam, ko Tiesa lēmusi attiecībā uz šo
pēdējo minēto jautājumu (skat. 52. punktu turpmāk), tā nav noteikusi atspēkojamu “ietekmēšanas” prezumpciju iepriekš 47. punktā
minētā sprieduma lietā
Cassa di Risparmio di Firenze u.c
. izpratnē. Minētajā spriedumā tā vienīgi sniedza norādes iesniedzējtiesai, lai tā varētu novērtēt, ņemot vērā šajā lietā
piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, iespējamo banku fondu ietekmi uz to banku sabiedrību pārvaldību. Tādējādi šajā lietā
pienākums pierādīt “ietekmi” ir Komisijai.
Šajā sakarā jāatzīst, ka Komisija ir vienīgi norādījusi, ka
Portielje
pieder gandrīz viss
Gosselin
kapitāls un ka trīs galvenie tās vadības locekļi tai pat laikā bija arī
Gosselin
valdes locekļi. Citiem vārdiem sakot, tā ir izvirzījusi vienīgi strukturālus argumentus, kas turklāt attiecas uz izšķirošas
ietekmes jēdzienu – kas ir atsevišķs jēdziens. Tomēr tā nav sniegusi nekādus konkrētus pierādījumus, kas varētu pierādīt,
ka
Portielje
ir reāli ietekmējusi
Gosselin
pārvaldību.
No tā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka
Portielje
ir uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, un tādējādi jāatbalsta pirmais šīs prasītājas izvirzītais arguments.
Par otro pamatu
Papildus jāpārbauda, vai, pieņemot, ka
Portielje
būtu uzņēmums, to varētu atzīt par vainojamu
Gosselin
rīcībā tādēļ, ka tai uz šo pēdējo minēto bija “izšķiroša ietekme”.
Šajā ziņā Komisija pamatojas uz judikatūru, saskaņā ar kuru īpašā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder tās meitas sabiedrības,
kura ir pārkāpjošās rīcības izdarītāja, kapitāla daļas 100 % apmērā, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka šai mātes sabiedrībai
ir izšķiroša ietekme pār savas meitas sabiedrības darbību (šajā ziņā skat. Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā 107/82
AEG‑Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 50. punkts). Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienas tiesā apstrīd Komisijas lēmumu atzīt to par solidāri
atbildīgu par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāatspēko šī prezumpcija, iesniedzot
pierādījumus, kas varētu pierādīt meitas sabiedrības autonomiju (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu
lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā
Portielje
pieder gandrīz vai viss
Gosselin
kapitāls. Taču tā ir spējusi atspēkot prezumpciju par izšķirošo ietekmi uz
Gosselin
.
Pirmkārt,
Portielje
norāda, ka tās valde pirmo reizi sanākusi 2004. gada 5. novembrī, proti, vairāk nekā divus gadus pēc pārkāpuma beigām – 2002. gada
18. septembra. Komisija iebilst, ka, tā kā
Portielje
tika izveidota 2001. gada jūnijā un tās statūtos paredzēta vismaz viena valdes sanāksme katru gadu, šāda rīcība ir pretrunā
tās pašas statūtu tekstam. Tomēr
Gosselin
fondu daļas tika izdotas tikai 2002. gada 11. decembrī. Turklāt
Portielje
statūtu 5.2. punktā pieļauta arī lēmumu pieņemšana rakstveidā. Saskaņā ar
Portielje
apgalvojumu, ko Komisija šajā jautājumā nav apstrīdējusi, pirms 2004. gada 5. novembra sanāksmes lēmumu pieņemšana rakstveidā
bija notikusi tikai vienu reizi, proti, 2003. gada 10. martā, lai apstiprinātu 2002. gada ziņojumu. Tādējādi jāatzīst, ka
Portielje
ir rīkojusies atbilstoši saviem statūtiem un ka gan 2003. gada 10. marta rakstveida procedūra, gan formālā 2004. gada 5. novembra
sanāksme notika pēc pārkāpuma beigām. Tādējādi
Portielje
izšķirošas ietekmes uz tās meitas sabiedrības rīcību īstenošana ir izslēgta šī viena iemesla dēļ.
Otrkārt,
Portielje
vienīgā darbība ir ar akcijām saistīto tiesību balsot īstenošana
Gosselin
akcionāru pilnsapulcēs. Tādējādi vienīgā iespēja
Portielje
ietekmēt
Gosselin
politiku būtu bijusi tās balsstiesību izmantošana šīs pēdējās minētās sabiedrības pilnsapulcēs. Taču ir pierādīts, ka attiecīgajā
laikposmā (no 2002. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 18. septembrim) nav notikusi neviena
Gosselin
akcionāru pilnsapulce.
Treškārt,
Portielje
norāda, ka tai nav bijis nekādas ietekmes uz
Gosselin
valdes sastāvu attiecīgajā laikposmā. Komisija apgalvo, ka pat tad, kad tās valdes sēdes nenotika,
Portielje
bija iespēja īstenot tiešu ietekmi uz
Gosselin
tirdzniecības un stratēģisko politiku, jo trīs galvenie tās vadības locekļi tai pat laikā bija arī
Gosselin
valdes locekļi. Tomēr
Portielje
pamatoti norāda, ka tās valdi un
Gosselin
valdi tikai daļēji veido tie paši locekļi.
Portielje
valdē ietilpst seši locekļi, un tikai puse no tiem ietilpa arī
Gosselin
valdē. Attiecīgajā laikposmā
Portielje
nav mainījusi
Gosselin
valdes sastāvu.
Gosselin
valdes locekļi jau bija administratori, pirms
Portielje
ieguva
Gosselin
akcijas fiduciāra statusā. Šī secība laikā pierāda, ka to klātbūtne valdes sastāvā nav
Portielje
ietekmes izpausme.
Turklāt ir jānoraida apgalvojums, ka trīs personas, kuras veido
Gosselin
valdi, bet ir tikai puse no
Portielje
valdes, īsteno kontroli pār
Gosselin
nevis savā šīs pēdējās minētās administratoru statusā, bet gan pateicoties
Portielje
ietekmei uz
Gosselin
akcionāru pilnsapulci. Patiesībā Komisija atzīst, ka būtu “ļoti samāksloti”, ka trīs galvenie
Portielje
administratori ar
Gosselin
akcionāru pilnsapulces starpniecību īstenotu ietekmi uz šīs pēdējās minētās valdi – institūciju, kurā tie paši ietilpa. Katrā
ziņā daļēja valdes locekļu pārklāšanās nevar nozīmēt, ka visi uzņēmumi, kuros trīs
Gosselin
valdes locekļi arī ir pārstāvēti šajā statusā, šī iemesla dēļ būtu jāuzskata par
Gosselin
mātes sabiedrībām. Šajā lietā trīs
Gosselin
administratori [līdz ar citām personām] bija
Portielje
īpašnieki, kas bija tikai īpašuma tiesību īstenošanas instruments. Tādējādi, pat pieņemot, ka šīs trīs personas nerīkojās
vienīgi kā
Gosselin
administratori, būtu ticamāk, ka tās rīkojās savās pašu interesēs.
No iepriekš minētā izriet, ka
Portielje
ir sniegusi pierādījumus, kas var pierādīt, ka tā nav īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
Gosselin
un ka tā pat nespēja šādu ietekmi īstenot. Tādējādi tā ir atspēkojusi prezumpciju, kas izriet no iepriekš 32. punktā minētā
sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija un iepriekš 52. punktā minētā sprieduma lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija.
No tā izriet, ka
Portielje
pirmais un otrais pamats ir jāatbalsta un lēmums jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz šo prasītāju.
2.
Par
Portielje
trešo pamatu un
Gosselin
pirmo pamatu – EKL 81. panta pārkāpumu
Šim pamatam ir divas daļas. Pirmajā daļā
Portielje
un
Gosselin
apšauba argumentu, ka to prakse esot ievērojami ierobežojusi konkurenci. Otrās daļas ietvaros tās apstrīd ievērojamu ietekmi
uz tirdzniecību starp dalībvalstīm.

Par apgalvoto konkurences ievērojamas ierobežošanas neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka
Gosselin
nekādā veidā nav piedalījusies nolīgumā par cenām un tādējādi nemaz nav minēta ar to saistītajos lēmuma apsvērumos.
Gosselin
neapstrīd, ka virknē gadījumu tā ir saņēmusi vai maksājusi komisijas maksas un ka tās bija zināma veida kompensācija pārcelšanās
sabiedrībai, kura nebija ieguvusi līguma slēgšanas tiesības. Tomēr tā apgalvo, ka tā ir saņēmusi komisijas maksu tikai tādos
pārcelšanās gadījumos, kad tā patiešām bija iesniegusi konkurējošu tāmi. Tādējādi attiecībā uz
Gosselin
komisijas maksu sistēma nebija saistīta ar klientu sadales sistēmu. Tāpat tā nebija piemērojusi minimālās cenas.

Gosselin
neapstrīd, ka tā ir pieprasījusi un izsniegusi viltus tāmes, bet apgalvo, ka viltus tāmes netika pieprasītas vai izsniegtas
tad, kad tā uzskatīja, ka tā vairs nevarēja iegūt attiecīgā līguma slēgšanas tiesības.
Gosselin
apgalvo, ka tai nav zināms par viltus tāmēm, kas būtu tikušas pieprasītas vai izsniegtas, ja klients, kurš vēlējās pārcelties
– un jau bija izdarījis savu izvēli par labu kādai sabiedrībai –, tās nebija pieprasījis.
Gosselin
nekad neesot praktizējusi komisijas maksas un viltus tāmes attiecībā uz vienu un to pašu pārcelšanos.
Prasītājas apgalvo, ka lēmumā tādējādi nav pierādīts, ka komisijas maksām un viltus tāmēm būtu bijusi ievērojama ierobežojoša
ietekme uz konkurenci. Turklāt tās uzskata, ka
Gosselin
nevar tikt saukta pie atbildības par darbībām, ko tā nav veikusi. Šajā ziņā tās uzsver, ka
Gosselin
nav piedalījusies nevienā aizliegtās vienošanās [dalībnieku] sanāksmē un ka tai nebija zināms par nolīgumiem par cenām.
Komisija apgalvo, ka tai nekādā ziņā neesot pienākuma pierādīt, ka reāli pastāv pret konkurenci vērsta ietekme. Turklāt tā
apstrīd prasītāju apgalvojumus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam jāatzīst, ka pretēji tam, uz ko šķiet norādām tā nosaukums, šī pamata pirmā daļa neatsaucas ne uz t.s.
de minimis
principu, proti, to, ka uz maznozīmīgiem nolīgumiem neattiecas EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums, ja tie konkurenci
ierobežo tikai nebūtiski (šajā ziņā skat. Tiesas 1966. gada 30. jūnija spriedumu lietā 56/65
LTM
, 337., 360. lpp., un 1969. gada 9. jūlija spriedumu lietā 5/69
Völk
,
Recueil
, 295. lpp., 7. punkts), ne uz ar to saistīto Komisijas paziņojumu, proti, paziņojumu par maznozīmīgiem nolīgumiem, kas ievērojami
neierobežo konkurenci atbilstīgi [EKL] 81. panta 1. punktam (
de minimis
) (OV 2001, C 368, 13. lpp.).
Prasītājas drīzāk atsaucas uz to, ka nepastāv pierādījumi par iedarbību, kas vērsta pret konkurenci, vai pat jebkādu konkurences
ierobežošanu. Turklāt tās apstrīd
Gosselin
atbildību par darbībām, ko tā nav veikusi.
–       Par apgalvoto konkurences ierobežojumu neesamību
Tiktāl, ciktāl prasītājas apšauba komisijas maksu un viltas tāmju kvalificēšanu par konkurences ierobežojumiem, jāuzsver,
ka šo abu prakšu mērķis bija klientu sadale un manipulēšana ar publisko iepirkumu procedūrām, proti, divi acīmredzami konkurences
ierobežojumi. Lai sagatavotu viltus tāmes, pārcelšanās pakalpojumu uzņēmumi apmainījās ar informāciju, tādu kā veicamo pārvadājumu
precīzs datums un detaļas, kā arī šī pakalpojuma cena, un tādējādi uzņēmums, kurš izsniedza viltus tāmi, apzināti atteicās
no jebkādas reālas konkurences ar uzņēmumu, kurš šo tāmi bija pieprasījis. Rezultāts bija sarežģīta sistēma, kas izraisīja
mākslīgu cenu pieaugumu.
Kā Komisija norādījusi lēmumā, personas, kura pārceļas, interesi saņemt viltus tāmi rada tas, ka tai nav jāpieprasa vairāku
tāmju sagatavošana. Tādējādi, ja pārcelšanos apmaksā darba devējs, ir maz domājams, ka šī persona pēc tam vērsīsies citos
pārcelšanās pakalpojumu uzņēmumos, lai saņemtu reālas tāmes. Tādējādi uzaicinātajam uzņēmumam nav jāsagaida nekāda konkurence
no pārējo aizliegtās vienošanās darbībā iesaistīto pārcelšanās pakalpojumu uzņēmumu puses. Iestāde vai uzņēmums, kas apmaksā
pārcelšanos, tādējādi nevar izmantot konkurences radītās priekšrocības, kas ir tieši tas iemesls, kāpēc tie pieprasa tāmju
iesniegšanu. Turklāt šis secinājums tieši izriet no lēmuma 233. apsvērumā citētās
Allied Arthur Pierre
iekšējās elektroniskās vēstules, kurā norādīts, ka “klients ir pieprasījis divas [viltus tāmes], tādējādi mēs varam prasīt
augstāku cenu”.
Tāpat komisijas maksas neizbēgami paaugstināja cenu līmeni, jo to radītās izmaksas ietekmēja klientus. Pretēji prasītāju apgalvotajam
šīs prakses mērķis tātad bija kropļot konkurenci EKL 81. panta izpratnē.
Visbeidzot, jāuzsver, ka persona, kam ir kontakti ar pakalpojuma sniedzēju, nav patiesais pārcelšanās pakalpojumu sabiedrību
klients. Lēmuma 264. apsvērumā Komisija norāda, ka pārcelšanās sabiedrības izvēle ir tā uzņēmuma vai publiskās iestādes, kas
maksā par pārcelšanos, ziņā. Tieši ar mērķi sev nodrošināt izvēli virkne uzņēmumu un iestāžu pieprasa iesniegt vairākus piedāvājumus.
Tādējādi argumenti, ka viltus tāmes esot tikušas sagatavotas tāpēc, ka tās atbildušas tirgus pieprasījumam, vai ka tās tikušas
iesniegtas tikai pēc tam, kad “klients” bija izdarījis savu izvēli, ir jānoraida.
Tādējādi iebildums par konkurences ierobežojumu neesamību nevar tikt atbalstīts.
–       Par pierādījumiem par pret konkurenci vērstu ietekmi
Attiecībā uz pierādījumiem par ietekmi, kas vērsta pret konkurenci, jānorāda, ka parasti, izvērtējot nolīgumu saskaņā ar EKL
81. panta 1. punktu, ir jāņem vērā konkrētie apstākļi, kuros izpaužas to sekas, it īpaši ekonomiskais un juridiskais konteksts,
kurā attiecīgie uzņēmumi darbojas, attiecīgo preču vai pakalpojumu raksturs, kā arī attiecīgā tirgus funkcionēšanas faktiskie
apstākļi un struktūra (skat. Vispārējās tiesas 1998. gada 15. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑374/94, T‑375/94,
T‑384/94 un T‑388/94
European Night Services
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3141. lpp., 136. punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā Komisija ir pamatoti norādījusi, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai piemērotu EKL 81. panta 1. punktu, nav jāņem
vērā nolīguma konkrētā ietekme, ja ir acīmredzams, ka tā mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū
(Tiesas 1966. gada 13. jūlija spriedums apvienotajās lietās 56/64 un 58/64
Consten
un
Grundig
/Komisija,
Recueil
, 429., 496. lpp., un Vispārējās tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑143/89
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, II‑917. lpp., 30. punkts). Tādējādi, novērtējot nolīgumu atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam, nav jāņem vērā konkrētie apstākļi,
kuros izpaužas tā sekas, ja runa ir par nolīgumu, kurš ietver acīmredzamus konkurences ierobežojumus, tādus kā cenu noteikšana,
tirgus sadale vai noieta kontrole (šajā ziņā skat. iepriekš 72. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
European Night Services
u.c./Komisija, 136. punkts).
Šajā lietā
Gosselin
prakse ietvēra acīmredzamus konkurences ierobežojumus (skat. iepriekš 67. punktu). Šādos apstākļos Komisijai nebija pienākuma
pierādīt pret konkurenci vērstu ietekmi.
–       Par atbildību par rakstveida nolīgumiem
Prasītājas apgalvo, ka
Gosselin
nevar tikt atzīta par atbildīgu par darbībām, kurās tā nav piedalījusies.
Šajā ziņā nav strīda, ka
Gosselin
piedalījās divās no trijām lēmumā aprakstītajām praksēm, proti, nolīgumā par komisijas maksām un nolīgumā par viltus tāmēm.
Taču tā nekad nav piedalījusies rakstveida nolīgumā par cenām. Un, lai gan uzņēmums, kas ar savu rīcību ir piedalījies pārkāpumā,
ir arī atbildīgs par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros, tas attiecas tikai uz šī uzņēmuma piedalīšanās laiku
minētajā pārkāpumā (Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 83. punkts). Tādējādi
Gosselin
nevar tikt atzīta par atbildīgu par rīcību, kas bija beigusies, pirms tā kļuva par aizliegtās vienošanās dalībnieci.
Tomēr lēmumā Komisija ir atzinusi, ka
Gosselin
ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu tikai attiecībā uz laiku no 1992. gada 31. janvāra līdz 2002. gada 18. septembrim. Tādējādi
attiecībā uz dalības aizliegtā vienošanās ilgumu Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā to, ka
Gosselin
bija tās dalībniece tikai sākot ar 1992. gadu. Attiecībā uz smagumu: šis jautājums tiks aplūkots 134. un nākamajos punktos.
Šī paša iemesla dēļ
Gosselin
apgalvojums, ka tai nebija zināms par rakstveida nolīgumiem, nav atbilstošs, jo lēmumā Komisija ir atzinusi
Gosselin
par atbildīgu par pārkāpumu tikai pēc šī laika.
Attiecībā uz viltus tāmēm un komisijas maksām jāuzskata, ka
Gosselin
bija katrā ziņā jābūt zināmam par pārējo dalībnieku pārkāpjošo rīcību, jo šīs abas prakses balstījās uz savstarpēju sadarbību
ar partneriem, kas katrā reizē mainījās. Šīs sistēmas pamatā faktiski bija princips “do ut des”, jo katrs uzņēmums, kurš maksāja
komisijas maksu vai izsniedza viltus tāmi, sagaidīja, ka nākotnē tas pats varēs gūt labumu no šīs sistēmas un saņems komisijas
maksu vai viltus tāmi. Tādējādi šīs vienošanās nebija vis
ad hoc
, bet tām bija papildinošs raksturs.
Tādējādi šī pamata daļa ir jānoraida.

Par apgalvoto ievērojamas ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamību
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms prasītājas apgalvo, ka tādu pakalpojumu sniegšana, kas paredz, ka klienta īpašums šķērso robežu, nevar tikt pielīdzināta
preču ievešanai vai eksportēšanai.
Turpinājumā prasītājas apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka lietas dalībnieku apgrozījums ar attiecīgajiem pakalpojumiem ir pārsniedzis
Pamatnostādņu par [EKL] 81. un 82. pantā ietverto jēdzienu “ietekme uz tirdzniecību” (OV 2004, C 101, 81. lpp.; turpmāk tekstā
– “2004. gada pamatnostādnes”) 53. punktā paredzēto robežvērtību. Tās cita starpā norāda, ka 540. apsvērumā minētais kopējais
pārdošanas apjoms ir EUR 21 323 734, proti, aptuveni puse no šīs robežvērtības. Attiecībā uz tirgus daļām vismaz 5 % apmērā
prasītājas uzsver, ka, ja Komisija vēlas atsaukties uz tirgus daļām, tai ir jādefinē konkrētais tirgus. Tomēr lēmumā ir “tirgus
apraksts”, bet nav nekādas analīzes vai argumentācijas, kas ļautu juridiski korekti definēt konkrēto tirgu. Prasītājas turklāt
apgalvo, ka tās nav spējušas saskatīt ne mazāko atšķirību attiecībā uz ietekmi –ievērojamu vai nē – uz tirdzniecību starp
dalībvalstīm laikposmos pirms un pēc pārkāpuma beigām.
Visbeidzot, prasītājas apgalvo, ka lēmums neatbilst 2004. gada pamatnostādņu 78.–82. punktā aprakstītajai darba metodei, kas
skaidri aplūko situāciju, kad aizliegtā vienošanās skar tikai vienu dalībvalsti.
Attiecībā uz 2004. gada pamatnostādnēs paredzētajām robežvērtībām Komisija norāda, ka šajās pamatnostādnēs tiek iedibināta
pozitīva atspēkojama prezumpcija par ievērojamu ietekmi uz tirdzniecību gadījumos, kad kopējais apgrozījums pārsniedz EUR 40 miljonus
vai kad kopējā tirgus daļa ir augstāka par 5 %. Saskaņā ar Komisijas teikto aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējais apgrozījums
2002. gadā starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgū bija aptuveni EUR 41 miljons. Turklāt, pamatojoties uz aprēķiniem par
šī tirgus apjomu, Komisija varējusi noteikt, ka aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējā tirgus daļa bija aptuveni 50 %. Savukārt
lēmuma 540. apsvērums attiecas uz naudas soda apmēra noteikšanu, ņemot vērā katra uzņēmuma situāciju.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka, lai gan prasītājas apstrīd kopējās tirgus daļas novērtēšanu aptuveni 50 % apmērā, tās neapstrīd
to, ka šī daļa bija augstāka ar 5 %. Katrā ziņā Komisijai neesot pienākuma noteikt tirgu, ja tā ir konstatējusi, ka nolīguma
mērķis ir bijusi konkurences ierobežošana kopējā tirgū un ka tas pēc sava rakstura varēja ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Vispārējās tiesas vērtējums
Attiecībā vispirms uz iebildumiem par iespējamām atšķirībām starp starptautiskajiem pārcelšanās pakalpojumiem un preču ievešanas
un eksportēšanas darbībām jāatzīst, ka šīs atšķirības nav atbilstošas, nosakot Savienības konkurences tiesību normu piemērošanas
jomu. Jēdziens “tirdzniecība starp dalībvalstīm” ir plašs jēdziens, kas aptver jebkādu saimniecisku darbību. Pat nolīgumi,
kuri aptver tikai vienas dalībvalsts teritoriju, var ietilpt konkurences tiesību normu piemērošanas jomā (šajā ziņā skat.
Tiesas 1981. gada 14. jūlija spriedumu lietā 172/80
Züchner
,
Recueil
, 2021. lpp., 18. punkts, un 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑309/99
Wouters
u.c,
Recueil
, I‑1577. lpp., 95. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt šī pēdējā minētā situācija ir skaidri paredzēta 2004. gada
pamatnostādņu 78.–82. punktā. Lai gan prasītājas apgalvo, ka Komisija nav ievērojusi savas pašas pamatnostādnes, tās tomēr
neprecizē, kas tieši veido šo noteikumu pārkāpumu.
Attiecībā uz pārējiem iebildumiem Komisija apgalvo, ka tirgus noteikšanas un līdz ar to tās apgalvojuma, ka 2004. gada pamatnostādņu
53. punktā paredzētās robežvērtības ir tikušas sasniegtas, apstrīdēšana ir neefektīva.
Šī argumentācija nav atbalstāma.
Ir taisnība, ka, lai piemērotu EKL 81. panta 1. punktu, Komisijai nav jāpierāda nolīgumu vai prakses, kuru mērķis ir nepieļaut,
ierobežot vai izkropļot konkurenci, reālās pret konkurenci vērstās sekas (skat. iepriekš 73. punktā minēto spriedumu apvienotajās
lietās
Consten
un
Grundig
/Komisija un spriedumu lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 30. punkts, kas apstiprināts ar Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑219/95 P
Ferriere Nord
/Komisija,
Recueil
, I‑4411. lpp., 12.–15. punkts).
Tas tomēr nemaina to, ka saskaņā ar iedibinātu judikatūru EKL 81. panta 1. punkts nav piemērojams tad, ja aizliegtās vienošanās
ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm vai konkurenci nav “ievērojama”. Uz nolīgumu neattiecas EKL 81. panta 1. punktā
noteiktais aizliegums, ja tas ierobežo konkurenci vai ietekmē tirdzniecību starp dalībvalstīm tikai neievērojami (iepriekš
65. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
LTM
; iepriekš 65. punktā minētais Tiesas spriedums lietā
Völk
, 7. punkts, un 1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C‑306/96
Javico
,
Recueil
, I‑1983. lpp., 12. un 17. punkts; Vispārējās tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā T‑213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 207. punkts).
Līdz ar to pienākums saskaņā ar EKL 81. pantu pieņemtā lēmumā noteikt konkrēto tirgu Komisijai ir tikai tad, ja bez tā nav
iespējams noteikt, vai attiecīgais nolīgums, uzņēmumu apvienību lēmums un saskaņotas darbības var ietekmēt tirdzniecību starp
dalībvalstīm un vai to mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci (Vispārējās tiesas 2000. gada 6. jūlija
spriedums lietā T‑62/98
Volkswagen
/Komisija,
Recueil
, II‑2707. lpp., 230. punkts).
Ar šo pamatu prasītājas apšauba Komisijas vērtējumu par šiem EKL 81. panta piemērošanas nosacījumiem, jo tirgus definīcija
un lielums, kā arī tirgus daļu lielums faktiski ir tikai priekšnoteikumi (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1995. gada 21. februāra
spriedumu lietā T‑29/92
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑289. lpp., 75. punkts).
Lēmumā Komisija, lai pierādītu, ka tirdzniecība starp dalībvalstīm ietekmēta ievērojami, pamatojas uz savām 2004. gada pamatnostādnēm,
kurās norādītas minimālās robežvērtības attiecīgo uzņēmumu tirgus daļām un konsolidētajam apgrozījumam. Taču saskaņā ar šo
pamatnostādņu 55. punktu to 52. un 53. punktā paredzētās 5 % tirgus daļu robežvērtības piemērošana prasa iepriekšēju konkrētā
tirgus noteikšanu.
Tādējādi tiktāl, ciktāl tajos ir atsauce uz vērtējumu par ievērojamu ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un tostarp
uz 5 % robežvērtību, iebildumi par kļūdainu konkrētā tirgus definīciju un kļūdainu tā lieluma, kā arī attiecīgo uzņēmumu tirgus
daļu novērtēšanu nav neefektīvi.
Komisija uzsver arī, ka, lai gan prasītājas apšauba kopējās tirgus daļas novērtēšanu aptuveni 50 % apmērā, tās skaidri neapstrīd
to, ka šī daļa bija lielāka par 5 %. Tā kā 2004. gada pamatnostādņu 53. punktā paredzētās pozitīvās prezumpcijas ietvaros
ir pietiekami, ja ir izpildīts viens no diviem alternatīviem nosacījumiem, Komisija uzskata, ka prasītāju argumenti nevar
likt apšaubīt tās secinājumu, ka pārkāpjošā rīcība varēja ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Taču prasītājas
vērš uzmanību uz to, ka, ja Komisija vēlas atsaukties uz tirgus daļām, tad tai esot pamatoti no ekonomikas viedokļa jādefinē
attiecīgais tirgus. Tādējādi tās netieši apstrīd 5 % robežvērtības pārsniegšanu.
Tādējādi jāpārbauda, vai Komisija lēmumā ir pierādījusi, ka ir ievērojami ietekmēta tirdzniecība starp dalībvalstīm.
–       Par pārrobežu raksturu
Tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka attiecīgo pārcelšanos pārrobežu raksturs pats par sevi ir pietiekams, lai pamatotu tirdzniecības
ietekmēšanu. Taču jāatzīst, ka šis raksturs, kas nav apstrīdēts, pats par sevi nevar pierādīt, ka ir ievērojami ietekmēta
tirdzniecība starp dalībvalstīm.
Ja jebkurš pārrobežu darījums automātiski varētu ievērojami ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, tad [ietekmes] ievērojamā
rakstura jēdziens, kas ir judikatūrā attīstītais EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas nosacījums, zaudētu jebkādu nozīmi.
Šajā ziņā jāatgādina arī, ka pat gadījumā, kad pārkāpuma izdarīšanas fakts izriet no tā mērķa, pārkāpumam ir jāspēj ievērojami
ietekmēt tirdzniecību Kopienā. Tas turklāt izriet arī no 2004. gada pamatnostādnēm, jo to 53. punktā paredzētā pozitīvā prezumpcija
ir piemērojama vienīgi nolīgumiem un darbībām, kuras pēc savas dabas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
Tiesas sēdē Komisija tomēr atsaucās uz Tiesas 1987. gada 1. oktobra spriedumu lietā 311/85
Vereniging van Vlaamse Reisbureaus
(
Recueil
, 3801. lpp.), lai pamatotu savu apgalvojumu, ka pārcelšanos pārrobežu raksturs pats par sevi būtu bijis pietiekams, lai pamatotu
tās kompetenci. Taču jāatzīst, ka šajā spriedumā un tostarp tā 18. punktā nav aplūkots jautājums par ietekmes uz tirdzniecību
ievērojamo raksturu. Patiesībā šis jēdziens šajā spriedumā pat nav nemaz pieminēts.
Katrā ziņā lēmums neietver nekādu pamatojumu, kurš balstītos vienīgi uz attiecīgo pārcelšanos pārrobežu raksturu. It īpaši
gan no tā formulējuma, gan no konteksta izriet, ka lēmuma 372. apsvērums, kurā nav minēts iepriekš 99. punktā minētais spriedums
lietā
Vereniging van Vlaamse Reisbureaus
, nav domāts, lai pierādītu ietekmes uz tirdzniecību ievērojamo raksturu.
–       Par EUR 40 miljonu robežvērtību
Attiecībā uz 2004. gada pamatnostādņu 53. punktā paredzēto EUR 40 miljonu robežvērtību prasītājas pamatoti apgalvo, ka jānošķir
apgrozījums, kas sasniegts apakšuzņēmēja statusā, un apgrozījums, kas sasniegts tādas sabiedrības statusā, kura kontrolē starptautisko
pārcelšanos. Lai attiecīgā pārdošanas apjoma aprēķinos divreiz neiekļautu to pašu summu, no apgrozījuma, kas panākts, sniedzot
attiecīgos pakalpojumus, jāatskaita apakšuzņēmēja statusā gūtais apgrozījums. Pretējā gadījumā attiecībā uz vienu un to pašu
pārcelšanos šis pēdējais minētais lielums tiktu vienu reizi iekļauts pakalpojumu kontrolējošās sabiedrības apgrozījumā un
otru reizi – apakšuzņēmēja apgrozījumā. Turklāt apakšuzņēmēja apgrozījums gala patērētājam domāto pārcelšanās pakalpojumu
tirgū nav sasniegts.
Turklāt lēmuma 530. apsvērumā sniegtais Komisijas skaidrojums, lai pamatotu tās lēmumu šo pārdošanas apjomu izslēgt no naudas
soda aprēķina, ir pārliecinošs. Tomēr tas nevar izskaidrot, kāpēc, novērtējot tirgus lielumu, lai noteiktu, vai pastāv ievērojama
ietekme uz tirdzniecību, divreiz jāiekļauj tas pats skaitlis. Tādējādi šis un aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējā apgrozījuma
vērtējums ir acīmredzami kļūdains.
Šo secinājumu apstiprina Komisijas atbildes uz Vispārējās tiesas rakstveida un mutvārdu jautājumiem.
Komisija, pirmkārt, mēģina izvirzīt argumentu, pamatojoties uz 2004. gada pamatnostādņu 54. punktu. Taču ar šo tiesību normu
vienīgi ir izslēgts pārdošanas apjoms starp tās pašas grupas sabiedrībām un tā nekādā veidā neattiecas uz jautājumu par apakšuzņēmumu.
It īpaši tā nevar balstīties uz
e contrario
argumentu, ko Komisija, šķiet, mēģina izmantot.
Otrkārt, Komisija savā rakstveida atbildē apgalvo, ka tās pieeja “obligāti” nenoved pie tās pašas pārcelšanās ieskaitīšanas
divas reizes, jo, pirmkārt, zināms skaits beļģu pārcelšanās [pakalpojumu sniedzēju] nebija aizliegtās vienošanās dalībnieki
un, otrkārt, zināmos gadījumos darbošanās apakšuzņēmēju statusā notika ārvalstu sabiedrību labā. Komisija tādējādi netieši
atzīst, ka citos gadījumos šī pieeja nozīmē to, ka apakšuzņēmēju statusā sasniegtais apgrozījums tiek iekļauts divas reizes.
Turklāt tiesas sēdē Komisija atzina, ka divkārša ieskaitīšana ir notikusi gadījumos, kad apakšuzņēmuma līgums ir bijis spēkā
starp diviem karteļa dalībniekiem. Bez tam tā ir atzinusi, ka, ja tās metodoloģija šajā jautājumā tiktu koriģēta, EUR 40 miljonu
robežvērtība vairs nebūtu sasniegta.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka šajā lietā būtu sasniegta EUR 40 miljonu robežvērtība.
–       Par 5 % robežvērtību
Attiecībā uz 5 % robežvērtību prasītājas apgalvo, ka Komisijai bija jānosaka tirgus, lai varētu atsaukties uz to, ka šī robežvērtība
ir tikusi pārsniegta.
Šajā ziņā jāatzīst, ka tirgus daļas aprēķināšana kā loģisku priekšnoteikumu paredz šī tirgus definēšanu. Kā Vispārējā tiesa
jau norādīja iepriekš 92. punktā, 2004. gada pamatnostādņu 55. punktā skaidri atzīts: “Lai piemērotu tirgus daļas robežvērtību,
ir jānosaka attiecīgais tirgus, ko veido attiecīgā ražojuma tirgus un attiecīgais ģeogrāfiskais tirgus.” Šis pienākums vēl
jo skaidrāk izriet no citām valodu versijām (piemēram, angļu “it is necessary” un vācu “muss”).
Turklāt attiecībā uz Komisijas pieņemto pamatnostādņu saistošo raksturu Tiesa jau ir atzinusi, ka, pieņemot šādas uzvedības
normas un to pasludināšanas brīdī paziņojot, ka turpmāk šīs normas tiks piemērotas gadījumiem, ar kuriem tās saistītas, attiecīgā
iestāde pati ierobežo savas rīcības brīvības izmantošanas iespējas un nevar atteikties no šīm normām, pretējā gadījumā tā
attiecīgā gadījumā tiktu sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības
aizsardzības princips pārkāpumu (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P
līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 211. punkts).
Taču nav strīda, ka Komisija nav ievērojusi 2004. gada pamatnostādņu 55. punktā noteikto pienākumu. Savos procesuālajos rakstos
un tiesas sēdē tā uzstāja ne vien uz to, ka tai neesot bijis pienākuma noteikt attiecīgo tirgu, bet arī uz to, ka tā to nav
izdarījusi. Tādējādi Komisijas secinājums, ka 5 % robežvērtība ir sasniegta, principā būtu noraidāms.
Tomēr šīs lietas apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija tomēr tiesiski pietiekami ir pierādījusi, ka 2004. gada pamatnostādņu
53. punktā minētais prezumpcijas otrais, alternatīvais nosacījums ir izpildīts.
Lēmuma 88.–94. apsvērumā Komisija ir sniegusi pietiekami detalizētu attiecīgās nozares aprakstu, tostarp piedāvājuma, pieprasījuma
un ģeogrāfisko robežu aprakstu. Tādējādi Komisija ir precīzi formulējusi attiecīgos pakalpojumus un tirgu. Vispārējā tiesa
uzskata, ka šāds nozares apraksts var būt pietiekams, ja tas ir pietiekami detalizēts, lai Vispārējai tiesai ļautu pārbaudīt
Komisijas pamata apgalvojumus, un ja, pamatojoties uz to, kopējā tirgus daļa nepārprotami ievērojami pārsniedz 5 % robežvērtību.
Šajā sakarā jānorāda, pirmkārt, ka Komisija pamatoti atzina, ka attiecīgie pakalpojumi bija starptautiskie pārcelšanās pakalpojumi
Beļģijā. Komisija pamatoti norādīja, ka aizliegtās vienošanās mērķis bija ierobežot konkurenci starptautiskās pārcelšanās
no Beļģijas vai uz Beļģiju nozarē. Attiecīgos pārvadājumus raksturoja tas, ka vai nu to sākumpunkts, vai galamērķis bija Beļģijā,
ka visas attiecīgās pārcelšanās pakalpojumu sabiedrības atradās Beļģijā un ka aizliegtās vienošanās darbība norisinājās Beļģijā.
Turklāt Komisija savā vērtējumā par tirgus lielumu ņēma vērā ārvalstu sabiedrību apgrozījumu šajā tirgū.
Otrkārt, pamatojoties uz to, Komisija novērtēja tirgus lielumu EUR 83 miljonu apmērā un aizliegtās vienošanās dalībnieku kopējo
tirgus daļu kā aptuveni 50 %. Šie skaitļi jāpielāgo, lai tiktu ņemtas vērā no Lēmuma C(2009) 5810 (iepriekš 19. punkts) izrietošās
korekcijas un apakšuzņēmēju statusā sasniegtā pārdošanas apjoma izslēgšana (iepriekš 102. punkts), kas saskaņā ar Komisijas
teikto noved pie vairāk kā EUR 20 miljonu kopējā apgrozījuma un aptuveni 30 % kopējās tirgus daļas. Šī tirgus daļa tomēr joprojām
ievērojami pārsniedz 5 % robežvērtību.
Treškārt, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem,
Gosselin
pati tiesas sēdē konstatēja, ka, lai 5 % robežvērtība nebūtu pārsniegta, tirgus lielumam būtu jābūt daudz lielākam. Faktiski
tirgus lielumam tad būtu jābūt vairāk nekā EUR 400 miljonu. Vienīgā iespēja sasniegt šādu attiecīgā tirgus lielumu būtu par
izejas punktu ņemt daudz plašāku tirgu nekā starptautisko pārcelšanās pakalpojumu tirgus Beļģijā, kuru Komisija tomēr pamatoti
identificēja kā konkrēto tirgu.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa uzskata, ka izņēmuma kārtā Komisija varēja balstīties uz 2004. gada pamatnostādņu 53. punkta
otro, alternatīvo nosacījumu,
expressis verbis
neveicot tirgus noteikšanu šo pamatnostādņu 55. punkta izpratnē.
Visbeidzot, kā Komisija ir pamatoti norādījusi, lai pierādītu, ka tirdzniecība starp dalībvalstīm ir ietekmēta ievērojami,
2004. gada pamatnostādņu 53. punktā paredzētās pozitīvās prezumpcijas ietvaros ir pietiekami, ja ir izpildīts viens no diviem
alternatīviem nosacījumiem
No visa iepriekš minētā izriet, ka iebildums par to, ka tirdzniecība starp dalībvalstīm nav ievērojami ietekmēta, ir jānoraida.
Tātad šis pamats ir jānoraida kopumā.
3.
Par
Portielje
ceturto pamatu un
Gosselin
otro pamatu, kas vērsti uz naudas soda samazināšanu
Šim pamatam ir četras daļas. Ar pirmo daļu prasītājas apgalvo, ka, nosakot pārkāpuma smagumu, ir pārkāpts Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punkta a) apakšpunkts un 3. punkts, Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts un 2006. gada pamatnostādnes. Pārejās
daļas ir par šo pašu tiesību normu pārkāpumu, nosakot pārkāpuma ilgumu (otrā daļa, ko izvirza vienīgi
Gosselin
), nosakot pārdošanas apjomu, lai aprēķinātu naudas soda pamatsummu (attiecīgi otrā un trešā daļa), un noraidot atbildību
mīkstinošus apstākļus (attiecīgi trešā un ceturtā daļa).

Par pārkāpuma smagumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka pastāvot būtiska kvalitatīva atšķirība starp pārcelšanās pakalpojumu sabiedrībām, kuras ir bijušas
“klasiskas” aizliegtas vienošanās par cenām, kam pievienojas sanāksmes un rakstveida nolīgumi, dalībnieces, un citām sabiedrībām
(kā
Gosselin
), kuras bijušas iesaistītas vienīgi saistībā ar komisijas maksām un viltus tāmēm. “Klasiska” aizliegta vienošanās piedāvājot
pamatu šīs vienošanās dalībnieku rīcībai tirgū, savukārt komisijas maksas un viltus tāmes esot piemērotas katrā gadījumā individuāli.
Tomēr Komisija visiem attiecīgajiem uzņēmumiem piemēroja vienādu 17 % likmi, nenovērtējot katru gadījumu atsevišķi un neņemot
vērā visus atbilstošos apstākļus, kā paredzēts 2006. gada pamatnostādņu 20. punktā. Tādējādi prasītājas Vispārējo tiesu lūdz
vismaz noteikt procentuālo vērtību naudas soda aprēķināšanai zemākā līmenī nekā 17 %.
Komisija uzskata, ka prasītāju argumentu pamatā ir kļūdains uzskats, ka nolīgumi par komisijas maksām un viltus tāmēm ir mazāk
smagi nekā nolīgumi par minimālajām cenām.
Vispārējās tiesas vērtējums
Prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisijai bija jāņem vērā visi būtiskie lietas apstākļi un ka pastāv būtiska kvalitatīva atšķirība
starp aizliegto vienošanos attiecībā uz cenām un pārējām praksēm.
–       Par pienākumu ņemt vērā visus būtiskos lietas apstākļus
Attiecībā uz pirmo iebildumu jānorāda, ka lēmuma 542. apsvērumā Komisija apgalvo, ka vienošanās vai saskaņota prakse, kas
ietver šajā lietā konstatēto pārkāpumu, var tikt kvalificētas kā “sevišķi smagas”, pamatojoties tikai uz tām piemītošo raksturu
vien, un tās nav jāraksturo kādām ģeogrāfiskām robežām vai īpašai ietekmei. Šī apgalvojuma pamatojumam Komisija gan spriedumā,
gan iebildumu rakstā atsaucas uz Vispārējās tiesas 2005. gada 18. jūlija spriedumu lietā T‑241/01
Scandinavian Airlines System
/Komisija (Krājums, II‑2917. lpp.).
Šajā spriedumā Vispārējā tiesa atzina, ka pārkāpuma smagums ir jānovērtē, ņemot vērā tostarp konkurencei radīto ierobežojumu
raksturu, ka pārkāpuma smagumu var noteikt, atsaucoties uz pārkāpjošās rīcības raksturu un mērķi, un ka no pastāvīgās judikatūras
izriet, ka apstākļiem, kas attiecas uz rīcības mērķi, var būt lielāka nozīme, nosakot naudas sodu, nekā apstākļiem, kas attiecas
uz šīs rīcības sekām (skat. sprieduma 83. punktu un tajā minēto judikatūru).
Šajā lietā pārkāpuma mērķis bija cenu noteikšana un tirgus sadale. Šāds acīmredzams konkurences tiesību pārkāpums pēc sava
rakstura ir īpaši smags.
Turklāt atšķirībā no Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un
[EOTKL] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”), 2006. gada pamatnostādnēs
par naudas sodiem vairs nav minēta nepieciešamība smaguma novērtēšanai ņemt vērā “pārkāpuma izdarītāju faktisko ekonomisko
spēju radīt būtiskus zaudējumus citiem uzņēmējiem”, nedz arī “[pārkāpuma] konkrētu ietekmi uz tirgu, ja tā ir izmērāma”.
Taču 2006. gada pamatnostādņu 20. punktā ir skaidri noteikts, ka “smaguma pakāpi novērtē katram konkrētajam gadījumam un visiem
pārkāpumu veidiem, ņemot vērā visus būtiskos lietas apstākļus”. Turklāt iepriekš ar 2006. gada pamatnostādnēm būtiski tika
mainīta naudas soda aprēķināšanas metodoloģija. Konkrētāk, tika atcelta pārkāpumu klasificēšana trīs kategorijās (“sīkāks
pārkāpums”, “smags pārkāpums” un “sevišķi smags pārkāpums”) un ieviests diapazons no 0 % līdz 30 %, lai panāktu sīkāku diferenciāciju.
Atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 19. punktam naudas soda pamatsumma “atbilst pārdošanas apjoma daļai, ko nosaka atkarībā
no pārkāpuma smaguma pakāpes”. Vispārējais princips ir, ka “pārdošanas apjoma daļu nosaka līmenī, kas nepārsniedz 30 % no
visa pārdošanas apjoma” (pamatnostādņu 21. punkts).
Tādējādi Komisija nevar izmantot rīcības brīvību, kas tai ir attiecībā uz naudas sodu noteikšanu, un tādējādi noteikt precīzu
likmi no 0 % līdz 30 %, neņemot vērā īpašos lietas apstākļus. Tā 2006. gada pamatnostādņu 22. punktā paredzēts, ka, “lai izlemtu,
vai konkrētajā gadījumā pārdošanas apjoma daļai jāatrodas minētā diapazona sākumā vai beigās, Komisija ņem vērā vairākus faktorus,
piemēram, pārkāpuma veidu, visu attiecīgo dalībnieku kopējo tirgus daļu, pārkāpuma izdarīšanas ģeogrāfisko teritoriju un to,
vai pārkāpums jau ir īstenots vai vēl ne”.
Šīs grūtības precīzas procentuālās izteiksmes noteikšanā zināmā mērā tiek mazinātas slepenu horizontālu vienošanos par cenu
noteikšanu un tirgus sadali gadījumos, kad atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 23. punktam noteiktā pārdošanas apjoma daļa
parasti atradīsies “diapazona augšdaļā”. No šī punkta izriet, ka attiecībā uz vissmagākajiem ierobežojumiem līmenim būtu vismaz
jābūt augstākam par 15 %.
Šajā lietā lēmums šai sakarā nav jāatceļ tāpēc, ka 17 % likme tika noteikta, pamatojoties vienīgi uz pārkāpuma smago raksturu
pēc būtības. Faktiski tad, kad Komisija aprobežojas ar to, ka piemēro likmi, kas ir vienāda vai gandrīz vienāda ar vissmagākajiem
pārkāpumiem paredzēto minimālo likmi, nav jāņem vērā papildu faktori vai apstākļi. Tas būtu jādara vienīgi tad, ja būtu izmantota
augstāka likme. Šajā sakarā
Gosselin
pilnīgi noteikti neapgalvo, ka Komisijai būtu bijusi jāpieņem augstāka likme, un Komisija nav lūgusi Vispārējo tiesu palielināt
naudas soda apmēru.
Tādējādi iebildums par pārkāpuma smaguma noteikšanas abstraktumu ir jānoraida.
–       Par apgalvoto būtisko kvalitatīvo atšķirību
Attiecībā uz iebildumu par apgalvoto būtisko kvalitatīvo atšķirību starp aizliegto vienošanos par cenām un pārējām praksēm,
kas ir iebildums, kuram atbilst
Portielje
piektais iebildums par apgalvoto vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jāatgādina pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru
vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir viens no Kopienu tiesību pamatprincipiem, aizliedz ne vien atšķirīgi izturēties pret
salīdzināmām situācijām, bet arī vienādi izturēties pret atšķirīgām situācijām, ja vien šāda atšķirība attieksmē nav objektīvi
pamatota (šajā ziņā skat. Tiesas 1986. gada 8. oktobra spriedumu lietā 91/85
Christ‑Clemen
u.c./Komisija,
Recueil
, 2853. lpp., 10. punkts, un 1990. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑174/89
Hoche
,
Recueil
, I‑2681. lpp., 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jāatzīst, ka, novērtējot pārkāpuma smagumu, Komisija pret [aizliegtās vienošanās] dalībniekiem faktiski neattiecās atšķirīgi,
izvēlēdamās izmantoto pārdošanas apjoma procentuālo likmi, bet visiem attiecīgajiem uzņēmumiem piemēroja vienotu 17 % likmi.
Komisija šo pieeju pamato ar to, ka runa bija par vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Tādējādi rodas jautājums, vai, ņemot vērā judikatūru, Komisija drīkstēja atteikties no jebkādas diferenciācijas starp pārkāpuma
dalībniekiem un no jebkādas attiecīgās lietas konkrēto apstākļu ņemšanas vērā, lai noteiktu
Gosselin
izdarītā pārkāpuma smagumu.
Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka gadījumos, kad pārkāpumu izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra šī uzņēmuma
dalības pārkāpumā relatīvais smagums (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73,
no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 623. punkts, un iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 150. punkts). Šāds secinājums izriet no soda un sankciju individualizācijas principa loģikas, atbilstoši kurai uzņēmumiem
var piemērot sankcijas tikai par faktiem, par kuriem tiem individuāli ir izteikti pārmetumi, un šis princips ir piemērojams
jebkurā administratīvajā procesā, kura iznākumā varētu tikt noteiktas sankcijas atbilstoši Kopienu konkurences tiesību normām
(Vispārējās tiesas 2005. gada 29. novembra spriedums lietā T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 119. punkts).
Turklāt no daudziem Tiesas un Vispārējās tiesas spriedumiem izriet, ka pārkāpuma smagums ir jānosaka, pamatojoties uz ļoti
daudziem apstākļiem – tādiem kā īpašie lietas apstākļi, tās konteksts un naudas sodu preventīvais raksturs (skat. iepriekš
89 punktā minēto Tiesas 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā
Ferriere Nord
/Komisija, 33. punkts, un 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 106. punkts; iepriekš 125. punktā minēto spriedumu lietā
Scandinavian Airlines System
/Komisija, 83. un nākamie punkti). Tā Tiesa ir nospriedusi, ka tas, ka uzņēmums nav piedalījies visos aizliegto vienošanos
veidojošajos pamatelementos vai ka tajos aspektos, kuros tas ir piedalījies, tam ir bijusi nenozīmīga loma, ir jāņem vērā,
novērtējot pārkāpuma smagumu un vajadzības gadījumā – nosakot naudas sodu (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 90. punkts, un Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02
Bolloré
u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 429. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Vispārējās tiesas praksē individuālo apstākļu novērtēšana tiek parasti veikta, nevis novērtējot pārkāpuma smagumu, t.i.,
nosakot naudas soda pamatsummu, bet gan pielāgojot pamatsummu atkarībā no atbildību mīkstinošiem un pastiprinošiem apstākļiem
(Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑73/04
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājums, II‑2661. lpp., 100. un nākamie punkti, apstiprināts apelācijas instancē ar Tiesas 2009. gada 12. novembra
spriedumu lietā C‑554/08 P
Carbone‑Lorraine
/Komisija, Krājumā nav publicēts).
Šī judikatūra tomēr atbilst iepriekš 137. un 138. punktā minētajai judikatūrai. Šajos spriedumos termins “smagums” ir ticis
izmantots vispārīgi, lai aprakstītu pārkāpuma intensitāti, un nevis pamatnostādņu naudas soda noteikšanai tehniskajā nozīmē.
Tādējādi Komisija varēja ņemt vērā noteiktus “smaguma” aspektus Regulas Nr. 1/2003 23. panta izpratnē saistībā ar atbildību
mīkstinošiem un pastiprinošiem apstākļiem un nevis saistībā ar “smagumu” naudas soda noteikšanai Pamatnostādņu izpratnē.
Tā tas ir it īpaši attiecībā uz dalības vienotā un turpinātā vairāku uzņēmumu izdarītā pārkāpumā relatīvā smaguma vērtējumu.
Šajā ziņā Tiesa attiecībā uz pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu
un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “1998. gada pamatnostādnes”) ir apstiprinājusi,
ka ir jāpārbauda katra no attiecīgajiem uzņēmumiem dalības pārkāpumā relatīvais smagums saistībā ar iespējamo atbildību pastiprinošo
vai mīkstinošo apstākļu piemērošanu (iepriekš 139. punktā minētais 2009. gada 12. novembra spriedums lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija, 27. punkts). Vienota un turpināta pārkāpuma gadījumā “pārkāpuma” jēdziens, kā tas lietots 1998. gada pamatnostādnēs,
tādējādi attiecas uz kopējo pārkāpumu, kurā iesaistīti vairāki uzņēmumi, un šī vienotā pārkāpuma “smagums” ir tāds pats attiecībā
uz visiem dalībniekiem.
Iepriekš 139. punktā minētais 2009. gada 12. novembra spriedums lietā
Carbone‑Lorraine
/Komisija tomēr attiecas uz 1998. gada pamatnostādnēm. Kā jau norādīts iepriekš 129. punktā, 2006. gada pamatnostādnes būtiski
mainīja naudas soda aprēķināšanas metodoloģiju. Pirmkārt, tika atcelta pārkāpumu klasificēšana trīs kategorijās (“sīkāks pārkāpums”,
“smags pārkāpums” un “sevišķi smags pārkāpums”). Pašreizējā sistēma, kas paredz diapazonu no 0 % līdz 30 %, pieļauj sīkāku
diferenciāciju atkarībā no pārkāpumu smaguma.
Otrkārt, tika atceltas fiksētās summas. Tagad pamatsumma tiek aprēķināta, par pamatu ņemot katra individuāla uzņēmuma pārkāpumā
tieši vai netieši iesaistīto pārdošanas apjomu. Šī jaunā metodoloģija tādējādi ļauj vieglāk ņemt vērā katra uzņēmuma individuālās
dalības pārkāpumā apjomu, nosakot tā smagumu. Tā ļauj arī ņemt vērā iespējami vienotā pārkāpuma smaguma samazinājumu laika
gaitā.
Treškārt, tiesas sēdē Komisija apstiprināja, ka savā lēmumu pieņemšanas praksē tā katrā ziņā vairs nepiemēro vienotu likmi
visiem šāda pārkāpuma dalībniekiem. 2009. gada 1. oktobra Lēmumā C(2008) 5476 “Candle waxes” par procedūru saskaņā ar [EKL]
81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/C.39.181 – Sveču vasks), kura kopsavilkums ir publicēts 2009. gada 4. decembra
Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 295, 17. lpp.), un 2009. gada 11. novembra Lēmumā C(2009) 8682 “Heat stabilisers” par procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu
un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.589 – Termiskie stabilizatori), kura kopsavilkums ir publicēts 2010. gada 12. novembra
Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 307, 9. lpp.), Komisija piemēroja atšķirīgas likmes dažādām atbilstošo aizliegto vienošanos dalībnieku kategorijām
atkarībā no to dalības pārkāpumā relatīvā smaguma. Konkrētāk, šajā pēdējā minētajā lietā visiem uzņēmumiem, kuri bija piedalījušies
ne vien cenu noteikšanā, bet arī klientu un/vai tirgus sadalē, tika noteikta augstāka likme.
Tomēr jaunā metodoloģija nepieprasa šādu pieeju. Lai gan iepriekš 137. un 138. punktā minētajā judikatūrā ir norādīts, ka
dalības pārkāpumā relatīvais smagums un īpašie lietas apstākļi ir jāņem vērā, Komisija, piemērojot 2006. gada pamatnostādnes,
var veikt šādu vērā ņemšanu, novērtējot pārkāpuma smagumu vai pielāgojot naudas soda pamatsummu atkarībā no atbildību mīkstinošiem
vai pastiprinošiem apstākļiem. Gadījumos, kad Komisija izmanto šo pēdējo minēto pieeju, atbildību mīkstinošo un pastiprinošo
apstākļu vērtējumam tomēr jāļauj atbilstoši ņemt vērā dalības vienotā pārkāpumā relatīvo smagumu, kā arī šī smaguma iespējamās
izmaiņas laikā.
Šajā lietā Komisija visiem attiecīgajiem uzņēmumiem noteica vienotu 17 % likmi. Tā kā
Gosselin
apgalvo, ka tās dalības relatīvais smagums esot mazāks nekā pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem un ka bija jāņem vērā vairāki
specifiski vai neparasti apstākļi, tās argumentācija, kas sniegta šī apgalvojuma pamatojumam, tiks aplūkota saistībā ar pamatiem
par to, ka Komisija esot kļūdaini novērtējusi atbildību mīkstinošos apstākļus.
Tādējādi šī pamata pirmā daļa ir jānoraida un
Gosselin
argumenti jāņem vērā ceturtās daļas pārbaudes ietvaros (180. un nākamie punkti).

Par pārkāpuma ilgumu
Šo pamata daļu izvirza vienīgi
Gosselin
.
Lietas dalībnieku argumenti

Gosselin
norāda, ka Komisija lēmuma 379. apsvērumā skaidri atzīst, ka lietas materiālos nav dokumentu, kas pierādītu, ka
Gosselin
īstenoja pret konkurenci vērstos nolīgumus, attiecībā uz laikposmu, kas ilgāks par trīs pilniem gadiem, proti, no 1993. gada
30. oktobra līdz 1996. gada 14. novembrim.
Šo pierādījumu neesamību, pēc
Gosselin
domām, nevar labot apgalvojums, ka ir runa par vienotu un ilgstošu pārkāpumu vai ka tā nevienā brīdī nav norobežojusies no
šī pārkāpuma. Attiecībā uz pirmo apgalvojumu
Gosselin
apgalvo, ka šis fakts Komisiju neatbrīvo no pienākuma konkrēti pierādīt
Gosselin
dalības ilgumu. Attiecībā uz otro apgalvojumu
Gosselin
apgalvo, ka lēmumā minētā judikatūra, saskaņā ar kuru attiecīgajam uzņēmumam atklāti un nepārprotami jānorobežojas no aizliegtās
vienošanās, vienmēr attiecas uz “klasisku” aizliegtu vienošanos gadījumiem, kuru ietvaros ir notikušas daudzpusējas tikšanās
un kuru laikā ir
expressis verbis
pieminēti konkurenci ierobežojoši mērķi. Tādējādi šī judikatūra neesot piemērojama
Gosselin
, kas nav piedalījusies nevienā aizliegtās vienošanās [dalībnieku] sanāksmē. Visbeidzot,
Gosselin
norāda, ka trīs gadu laikposms ir īpaši garš un ka tādējādi attiecībā uz
Gosselin
nevar būt runa par pierādītu turpinātību.
Komisija atzīst, ka attiecībā uz
Gosselin
lietas materiālos nav neviena dokumenta par konkrētiem komisijas maksu vai viltus tāmju gadījumiem laikposmā no 1993. gada
30. oktobra līdz 1996. gada 14. novembrim, bet tā uzskata, ka no objektīvām un saskanīgām norādēm var secināt, ka
Gosselin
dalība aizliegtās vienošanās [darbībā] šajā laikā turpinājās. Tā norāda, ka runa ir par starpperiodu un ka
Gosselin
savu dalību aizliegtās vienošanās [darbībā] 1993. gada oktobrī galīgi neizbeidza. Arī no pieejamajiem pierādījumiem izriet,
ka aizliegtās vienošanās darbība kā tāda attiecīgajā laikposmā nemainījās un ka tā netika apturēta. Visbeidzot, Komisija secina,
ka
Gosselin
attiecīgā perioda sākumā no aizliegtās vienošanās publiski un nepārprotami nenorobežojās.
Vispārējās tiesas vērtējums
Būtībā
Gosselin
apgalvo, ka laikā no 1993. gada 30. oktobra līdz 1996. gada 14. novembrim (turpmāk tekstā – “strīdīgais laikposms”) tā nepiedalījās
aizliegtās vienošanās darbībā un ka tādējādi reizinātājs, kurā ņemts vērā dalības gadu skaits, ir jāsamazina.
Šajā sakarā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pierādīšanas pienākums par EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumiem ir Komisijai
un ka tai ir jāsniedz pietiekami precīzi un savstarpēji atbilstoši pierādījumi, lai radītu stingru pārliecību, ka izdarīts
pārkāpums (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 28. marta spriedumu apvienotajās lietās 29/83 un 30/83
CRAM
un
Rheinzink
/Komisija,
Recueil
, 1679. lpp., 20. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu apvienotajās lietās T‑44/02 OP, T‑54/02 OP,
T‑56/02 OP, T‑60/02 OP un T‑61/02 OP
Dresdner Bank
u.c./Komisija, Krājums, II‑3567. lpp., 62. punkts).
Tas tā ir it īpaši attiecībā uz pierādījumiem par pārkāpuma ilgumu, kas ir kritērijs, kura nozīmīgums 2006. pamatnostādnēs
ir būtiski pastiprināts. Līdz ar to, ja nav pierādījumu, kas var tieši apstiprināt pārkāpuma ilgumu, Komisijai ir jāiesniedz
pierādījumi, kas attiecas uz faktiem, kuri ir pietiekami saistīti laikā, tā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums
ir veikts nepārtraukti laikā starp diviem konkrētiem datumiem (skat. Vispārējās tiesas 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā
T‑61/99
Adriatica di Navigazione
/Komisija,
Recueil
, II‑5349. lpp., 125. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā nav strīda, ka attiecībā uz strīdīgo laikposmu nav dokumentāru pierādījumu.
Tomēr Komisija lēmumā un tās procesuālajos rakstos atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru, lai izbeigtu savu atbildību, uzņēmumam
atklāti un nepārprotami jānorobežojas no aizliegtās vienošanās, tā, lai citiem dalībniekiem būtu skaidrs, ka tas vairs neatbalsta
kopējos aizliegtās vienošanās mērķus.
Šajā ziņā ir taisnība, ka, ja ir konstatēta dalība daudzpusējās sanāksmēs, tad attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka tā
dalība šajās sanāksmēs bija bez nolūka, kas vērsts pret konkurenci, pierādot, ka tas bija norādījis saviem konkurentiem, ka
tas šajās sanāksmēs piedalās ar citu nostāju (iepriekš 37. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 81. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 155. punkts).
Tomēr šī judikatūra attiecas uz tādu aizliegtu vienošanos gadījumiem, kuru ietvaros ir notikušas daudzpusējas sanāksmes, kuru
laikā ir minēti pret konkurenci vērsti mērķi. Kā Tiesa ir paskaidrojusi iepriekš 37. punktā minētā sprieduma apvienotajās
lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija 82. punktā, šī tiesību principa pamatā ir apsvērums, ka uzņēmums, piedaloties attiecīgajā sapulcē un publiski
nenorobežojoties no šīs sapulces satura, pārējiem tikšanās dalībniekiem ir devis iemeslu pieņēmumam, ka uzņēmums piekrīt tikšanās
rezultātiem un rīkosies atbilstoši tiem. Taču šajā lietā nav strīda, ka
Gosselin
šādās sanāksmēs nav piedalījusies.
Tādējādi Komisijai bija pienākums sniegt pierādījumus par
Gosselin
dalības ilgumu un tā nevar izmantot no iepriekš minētās judikatūras izrietošo pierādīšanas pienākuma atvieglošanu.
Jāatzīst, ka attiecībā uz strīdīgo laikposmu Komisijas minētās norādes nevar no tiesību viedokļa pietiekami pierādīt
Gosselin
dalību aizliegtās vienošanās darbībā.
Pirmkārt, ciktāl Komisija norāda, ka strīdīgais laikposms ir starpperiods un ka
Gosselin
1993. gada oktobrī galīgi neizbeidza savu darbību aizliegtās vienošanās darbībā, jāatzīst, ka tas ir raksturīgi tam, ka runa
ir par pārtraukumu. Tam apstāklim vien, ka
Gosselin
piedalījās aizliegtās vienošanās darbībā gan pirms, gan pēc attiecīgā laikposma, tādējādi nav nozīmes. Turklāt tas, ka
Gosselin
atzīta par atbildīgu par dalību aizliegtās vienošanās darbībā tikai līdz 2002. gada 18. septembrim, kas ir pēdējā dokumentārā
pierādījuma datums, lai gan aizliegtā vienošanās pastāvēja līdz 2003. gada septembrim, pierāda, ka ir iespējams izbeigt dalību
aizliegtās vienošanās darbībā arī bez skaidri izteikta paziņojuma.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka
Gosselin
ir piedalījusies pret konkurenci vērstās praksēs gan pēc 1996. gada novembra, gan pirms 1993. gada oktobra un ka laikā starp
šiem diviem datumiem nenotika nekādas izmaiņas attiecībā uz tās rīcību aizliegtās vienošanās ietvaros. Tomēr, tā kā aizliegtās
vienošanās
modus operandi
strīdīgā laikposma laikā nemainījās,
Gosselin
dalība nevarēja notikt tādos pašos veidos kā pirms tam.
Treškārt, Komisija lēmuma 274. punktā ir norādījusi, ka tikai tas vien, ka tās lietas materiālos nav viltus tāmju, nenozīmē,
ka šāda tāme nekad nav tikusi izsniegta. Lietas materiālos esošie pierādījumi norādot, ka noteiktas viltus tāmes dažreiz tika
nosūtītas tieši personai, kura pārcēlās. Saskaņā ar šo apsvērumu
Allied Arthur Pierre
iekšējos lietas materiālos par pārcelšanos no Briseles (Beļģija) uz Lisabonu (Portugāle) norādīts, ka viltus tāmes tika pieprasītas
Gosselin
un
Ziegler
. Turklāt ir precizēts, ka
Gosselin
“šodien nosūta viltus tāmi pa pastu [un ka klients] par to ir informēts”. Tomēr šī pārcelšanās notika 1998. gadā un tādējādi
pēc strīdīgā laikposma.
Ceturtkārt, Komisija tiesas sēdē atzina, ka nav citu norāžu par
Gosselin
dalību strīdīgajā laikposmā.
Piektkārt, attiecībā uz strīdīgā laikposma ilgumu jānorāda, ka jautājums par to, vai minētais laika posms ir vai nav pietiekami
ilgs, lai veidotu pārtraukumu pārkāpumā, nevar tikt izskatīts abstrakti. Tieši pretēji, tas ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās
aizliegtās vienošanās darbību (Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija spriedums lietā T‑18/05
IMI
u.c./Komisija, Krājums, I‑1769. lpp., 89. un nākamie punkti).
Šajā lietā no lēmuma 280. apsvērumā ietvertās 3. tabulas izriet, ka attiecīgie uzņēmumi parasti kontaktējās vairākas reizes
gadā, lai sagatavotu viltus tāmes vai samaksātu komisijas maksas. Tas, ka šo prakšu pamatā bija princips “do ut des” (skat.
iepriekš 79. punktu), prasīja zināmu turpinātību attiecībā uz sadarbību karteļa ietvaros. Taču laikposma, kurā
Gosselin
nepiedalījās šajās praksēs, ilgums ir vairāk nekā trīs gadi. Tā kā šis ilgums ievērojami pārsniedz intervālus, kādos attiecīgie
uzņēmumi, izsniedzot viltus tāmes vai maksājot komisijas maksas, parasti pauda savu atbilstošo gribu ierobežot konkurenci,
jāsecina, ka Komisija nav sniegusi pierādījumus par laika ziņā pietiekami tuviem faktiem, lai varētu saprātīgi atzīt, ka pārkāpums
ir nepārtraukti turpinājies laikā starp 1993. gada 30. oktobri un 1996. gada 14. novembri.
Sestkārt, lēmumā Komisija ir balstījusies uz pārkāpuma vienoto un turpināto raksturu. Tāpat, kā to apgalvo
Gosselin
, jāuzskata, ka dokumentāru pierādījumu neesamību attiecībā uz strīdīgo laikposmu nevar labot lēmuma 380. punktā ietvertais
apgalvojums, ka attiecīgā aizliegtā vienošanās ir vienots un ilgstošs pārkāpums. Šāds secinājums nevar ļaut atzīt
Gosselin
par atbildīgu attiecībā uz visu aizliegtās vienošanās laiku. Tā 2006. gada pamatnostādņu 24. punktā nav vis atsauce uz pārkāpuma
ilgumu, bet gan uz katra uzņēmuma dalības pārkāpumā ilgumu. Tādējādi ir jānosaka individuālās dalības aizliegtās vienošanās
[darbībā] ilgums, kā Komisija to ir darījusi lēmumā.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka šī pamata otrā daļa par kļūdainu pārkāpuma ilguma noteikšanu ir jāatbalsta un ka tādējādi
lēmums jāatceļ tiktāl, ciktāl tajā atzīta
Gosselin
atbildība par dalību aizliegtās vienošanās darbībā strīdīgajā laikposmā. Tādējādi strīdīgā laikposma ilgums jāatskaita no
lēmuma 548. apsvērumā minētajiem 10 gadiem un 7 mēnešiem. Tādējādi
Gosselin
dalība ilga 7 gadus un 6 mēnešus.
Ņemot vērā to, ka pēc strīdīgā laikposma
Gosselin
atsāka un atkārtoja savu dalību pārkāpumā, attiecībā uz kuru tā neapstrīd, ka runa ir par vienu un to pašu aizliegto vienošanos,
kurā tā bija piedalījusies pirms pārtraukuma, noilgums Regulas Nr. 1/2003 25. panta 2. punkta nozīmē šajā gadījumā nav piemērojams.
Tomēr ir jāpārskata lēmums un jāgroza
Gosselin
uzliktā naudas soda apmērs, lai ņemtu vērā tās dalības aizliegtās vienošanās darbībā faktisko ilgumu. Šo izmaiņu konkrētās
sekas tiks precizētas 174. punktā.

Par pamatsummas aprēķināšanai vērā ņemamo pārdošanas apjomu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas apgalvo, ka lēmumā Komisija balstījusies uz kļūdainu summu, kas attiecas uz pārdošanas apjomu. Šīs kļūdas pamatā
ir tas, ka
Gosselin
grāmatvedības gads neatbilst kalendārajam gadam. Tādējādi Komisijai kā “pēdējais pilnais gads, kad uzņēmums bijis iesaistīts
pārkāpumā” (2006. gada pamatnostādņu 13. punkta nozīmē), bija jāņem vērā pēdējais grāmatvedības gads pirms pārkāpuma beigām.
Tā kā no lēmuma izriet, ka pārkāpuma beigu datums ir 2002. gada 18. septembris, šis pēdējais grāmatvedības gads ir gads no
2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam (kam atbilst apgrozījums EUR 1 607 946,90) un nevis grāmatvedības gads no
2000. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 30. jūnijam, kas ir grāmatvedības gads, kas tika izmantots lēmumā.
Iebildumu rakstā Komisija atzīst, ka 2006. gada pamatnostādnes nesniedz pilnīgu atbildi uz jautājumu, kādi dati tai principā
jāņem vērā kā sākumpunkts. Atbildē uz repliku Komisija atzīst arī, ka laikposms no 2001. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam
kā atsauces gads ir piemērotāks nekā lēmumā izmantotais.
Vispārējās tiesas vērtējums
2009. gada 24. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu C(2009) 5810, galīgā redakcija, ar kuru lēmums tiek grozīts attiecībā uz pārdošanas
apjomu, kas jāņem vērā, aprēķinot
Gosselin
un
Portielje
uzliktā naudas soda pamatsummu (skat. iepriekš 19. punktu). Šajā lēmumā Komisija kā atsauces gadu izmantoja laiku no 2001. gada
1. jūlija līdz 2002. gada 30. jūnijam un tādējādi atbilstošo apgrozījumu EUR 1 607 946. Līdz ar to
Gosselin
uzliktais naudas sods tika samazināts līdz EUR 3,28 miljoniem, tostarp EUR 270 000, par kuriem solidāri atbildīga ir
Portielje
.
Tā kā Komisija ir atzinusi šī pamata trešās daļas pamatotību un līdz ar to grozījusi lēmumu, par šo pamata daļu vairs nav
jālemj.
Tā kā pārkāpuma ilgums jau tika samazināts līdz 7 gadiem un 6 mēnešiem (skat. iepriekš 168. punktu), tad
Gosselin
uzliktā naudas soda apmērs jāsamazina līdz EUR 2,32 miljoniem (koriģētais apgrozījums, kas reizināts ar 0,17 un 7,5 un palielināts
par preventīvā nolūkā uzlikto papildu summu).

Par atbildību mīkstinošiem apstākļiem
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas uzskata, ka lēmumā Komisija ir kļūdaini noraidījusi ar
Gosselin
ierobežoto dalību un nenozīmīgo lomu saistītā atbildību mīkstinošā apstākļa piemērošanu. Šajā sakarā tās norāda, pirmkārt,
ka
Gosselin
nebija iesaistīta aizliegtās vienošanās izveidošanā un ka tā nepiedalījās nolīgumos par cenām. Tās apgalvotā iesaistīšanās
nolīgumos par komisijas maksām esot bijusi ļoti ierobežota un epizodiska.
Otrkārt, tās uzskata, ka lēmumā nekādā ziņā nav pierādīts, ka
Gosselin
zināja vai ka tai katrā ziņā bija jāzina, ka tās darbības iekļāvās vispārējā plānā un ka šis vispārējais plāns attiecās uz
visiem elementiem, kas veido aizliegtu vienošanos. Turklāt tās apstrīd, ka iespējamā atbildība par visu aizliegto vienošanos
ir pietiekama, lai noraidītu atbildību mīkstinošu apstākli, kura pamatā tieši ir noteikta uzņēmuma ļoti ierobežotā loma.
Treškārt, prasītājas apgalvo, ka uzņēmumu un iestāžu par pārcelšanos atbildīgie dienesti bija pilnībā informēti par viltus
tāmju principu un tajā saskatīja līdzekli savu administratīvo pārcelšanās lietu vieglai sakārtošanai. Tā kā runa bija par
praksi, kuru attiecīgās pārcelšanās sabiedrības neturēja slepenībā, par pārcelšanos atbildīgajiem dienestiem bija jābūt zināmam
par viltus tāmju pastāvēšanu. Attiecībā uz
Gosselin
lietā ir piemērs, kas attiecas uz Kopienu darbinieku, kura kompetencē ietilpa starptautisko pārcelšanos apstiprināšana un
kurš bija pieprasījis viltus tāmes.
Komisija apstrīd šos argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
No lēmuma izriet, ka Komisija nav uzskatījusi, ka pastāvētu kādi atbildību mīkstinoši apstākļi. Tomēr prasītājas apgalvo,
ka Komisijai bija jāņem vērā tas, ka
Gosselin
nebija iesaistīta aizliegtās vienošanās izveidošanā un ka tā nepiedalījās nolīgumos par cenām (pirmais iebildums), ka
Gosselin
nebija zināms, ka tās rīcība ietilpa vispārējā plānā (otrais iebildums), un ka noteiktiem Komisijas darbiniekiem bija zināms
par viltus tāmju praksi (trešais iebildums).
–       Par pirmo un otro iebildumu
Pirmkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka
Gosselin
nebija iesaistīta aizliegtās vienošanās izveidošanā un ka tā nepiedalījās nolīgumos par cenām, jāatzīst, ka pirmā dokumentētā
Gosselin
dalība nolīguma par komisijas maksām īstenošanā patiešām ir notikusi 1992. gadā, lai gan šī prakse tika iedibināta 80. gados.
Tomēr šis apstāklis ir atbilstošs vienīgi saistībā ar jautājumu, vai uzņēmumam ir bijusi līdera vai iniciatora loma, kas var
tikt uzskatīts par atbildību pastiprinošu apstākli atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 28. punktam. Savukārt tas, ka [uzņēmums]
nav aktīvi piedalījies attiecīgo pret konkurenci vērsto pasākumu izveidošanā, pats par sevi nav atbildību mīkstinošs apstāklis.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvoto
Gosselin
dalības pārkāpumā ļoti ierobežoto raksturu nav strīda, ka tā nekad nav piedalījusies rakstveida nolīgumos par cenu noteikšanu
vai sanāksmēs, kurām ir bijis pret konkurenci vērsts mērķis.
Šajā ziņā jānorāda, ka atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta trešajam ievilkumam, lai varētu saņemt naudas soda samazinājumu
saistībā ar atbilstību mīkstinošiem apstākļiem, attiecīgajam uzņēmumam jāsniedz “pierādījum[i], ka tā dalība pārkāpuma izdarīšanā
ir ārkārtīgi neliela”, un “tādējādi [jā]pierāda, ka laikposmā, kad tas bija nelikumīgas vienošanās dalībnieks, tas faktiski
šo vienošanos neīstenoja, bet veica konkurējošas darbības tirgū”. Taču šajā lietā šie nosacījumi nav izpildīti.
Tomēr frāzes “telles que” [latviešu valodas versijā – “proti”] izmantošana norāda, ka 2006. gada pamatnostādņu 29. punktā
norādītais apstākļu saraksts nav izsmeļošs. Turklāt, kā tika atzīts
Portielje
ceturtā pamata un
Gosselin
otrā pamata ietvaros, īpašie lietas apstākļi, tostarp uzņēmuma dalība vai nepiedalīšanās visos pārkāpumu veidojošajos pamatelementos,
ir jāņem vērā ja ne attiecībā uz pārkāpuma smaguma vērtējumu, tad vismaz saistībā ar pamatsummas pielāgošanu atkarībā no atbildību
mīkstinošiem un pastiprinošiem apstākļiem. Faktiski šis pienākums ir viens no iemesliem, kas Tiesai ļāva apstiprināt, ka vienota
un turpināta pārkāpuma jēdziens nav pretrunā principam, ka atbildībai par konkurences tiesību normu pārkāpumiem ir personisks
raksturs (iepriekš 76. punktā minētais spriedums lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 84. punkts). 29. punkta trešajā ievilkumā minētie kritēriji paši par sevi nav pietiekami, lai nodrošinātu šo iespēju. Tādējādi
ir jānovērtē lietas īpašie apstākļi.
Šajā ziņā nav strīda, ka attiecīgais pārkāpums ir laika gaitā attīstījies. Pirmie rakstveida nolīgumi tika piemēroti pārkāpuma
pirmās fāzes laikā no 1984. gada līdz 90. gadu sākumam un pēc tam tika atmesti. Otro pārkāpuma fāzi raksturo viltus tāmju
un komisijas maksu izmantošana. Tādējādi atbilstoši 2006. gada pamatnostādņu 19. punktam izmantojamā pārdošanas apjoma daļa
principā varētu tikt modulēta laikā. Šis apstāklis varētu arī pamatot naudas soda samazinājumu saistībā ar atbildību mīkstinošiem
apstākļiem.
Tomēr jāuzskata, ka darbības, kurās piedalījās
Gosselin
, nav mazāk smagi pārkāpumi kā rakstveida nolīgumi par cenu noteikšanu vai konkrēto pārcelšanos
ad hoc
cenas noteikšanu. Pretēji
Gosselin
apgalvotajam arī viltus tāmes un komisijas maksas ietekmēja cenas (skat. iepriekš 67. un nākamos punktus). Tāpat šīs lietas
apstākļos tam, ka
Gosselin
nepiedalījās pret konkurenci vērstās sanāksmēs, kuras laikā, kad tā bija aizliegtās vienošanās dalībniece, vairs netika organizētas,
nav nozīmes, jo aizliegtā vienošanās darbojās ar tādu mehānismu palīdzību, kuri šādas sanāksmes padarīja nevajadzīgas.
No tā izriet, ka Komisija bija tiesīga noteikt vienotu likmi attiecībā uz visu vienotā un turpinātā pārkāpuma laiku un neņemt
vērā šī pārkāpuma attīstību laikā kā atbildību mīkstinošu apstākli.
Treškārt, attiecībā uz prasītāju iebildumu, ka iespējamā atbildība par vienotu un turpinātu pārkāpumu nav pietiekama, lai
noraidītu atbildību mīkstinošu apstākli, kura pamatā tieši ir noteikta uzņēmuma ļoti ierobežotā loma, jāuzskata, ka šis apgalvojums
ir pareizs. Tomēr tas, ka
Gosselin
nebija zināms par kopējo aizliegtās vienošanās plānu, nav atbildību mīkstinošs apstāklis. Šis arguments būtu atbilstošs,
ja prasītājas vēlētos apšaubīt secinājumu par vienota un turpināta pārkāpuma [pastāvēšanu], kas tomēr ir iebildums, ko tās
nav izvirzījušas.
Tādējādi šie iebildumi ir jānoraida.
–       Par trešo iebildumu
Attiecībā uz iebildumu, ka Komisijai esot bijis zināms par viltus tāmju praksi, jāatzīst, ka 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta
pēdējā ievilkumā ir noteikts, ka “naudas soda pamatsummu var samazināt [..], ja pret konkurenci vērsto rīcību ir atļāvušas
vai veicinājušas valsts iestādes vai tiesiskais regulējums”.
Taču lietas materiālos nav nekādu dokumentu, kas liecinātu, ka Komisija kā iestāde būtu atļāvusi, veicinājusi vai pieprasījusi
viltus tāmes. Patiesībā Komisijai nebija nekādas intereses veicināt vai pieciest viltus tāmju sistēmu, jo tā apdraudēja tās
intereses. Tas, ka noteikti darbinieki pieprasīja viltus tāmes saistībā ar pārcelšanos, kuras izdevumus galu galā atlīdzināja
Komisija, nenozīmē, ka iestādei bija zināms par šādu praksi, ne arī to, ka tā šādā praksē piedalījās, jo jānošķir Komisijas
darbinieki un Komisija kā iestāde. Persona, kam ir kontakti ar pakalpojuma sniedzēju, pati nav patiesais pārcelšanās pakalpojumu
sabiedrību klients. Patiesais klients ir iestāde vai uzņēmums, kurā šī persona strādā un kas apmaksā pārcelšanās izdevumus.
Pat pieņemot, ka iestādes darbinieks būtu pieprasījis viltus tāmes,
Gosselin
bija jāzina, ka šādi pieprasījumi nevarēja tikt izteikti iestāžu vārdā vai pēc to ierosmes, jo [šie pieprasījumi] bija acīmredzami
pretrunā to finansiālajām interesēm. Patiesībā prasība iesniegt divas vai trīs tāmes ir domāta tieši tāpēc, lai nodrošinātu
minimālu konkurenci un izvairītos no tā, ka viens vienīgs pārcelšanās uzņēmums var vienpusēji noteikt pārcelšanās cenu.
Turklāt tas vien, ka ir zināms par rīcību, kas vērsta pret konkurenci, nenozīmē, ka Komisija ir netieši “atļāvusi vai veicinājusi”
šo rīcību 2006. gada pamatnostādņu 29. punkta pēdējā ievilkuma izpratnē. Apgalvotā bezdarbība nevar tikt pielīdzināta pozitīvai
rīcībai, tādai kā atļauja vai pamudināšana.
Katrā ziņā jāatzīst, ka
Gosselin
argumenti attiecas vienīgi uz viltus tāmēm. Taču viltus tāmju prakse ir tikai viena no vienota un turpināta pārkāpuma sastāvdaļām.
Izvirzītie argumenti nekādā gadījumā nevar attaisnot komisijas maksāšanu.
Tādējādi šis iebildums ir jānoraida un līdz ar to ir jānoraida šī pamata pēdējā daļa.
4.
Par
Portielje
piekto pamatu un
Gosselin
trešo pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
Šis pamats ir izvirzīts pakārtoti un tam ir divas daļas.

Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt, prasītājas apgalvo, ka, ja to šajā sakarā izvirzītie argumenti, kas izvirzīti iepriekšējo pamatu ietvaros, netiktu
atbalstīti, tad lēmuma 2. panta e) punkts būtu jāatceļ vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma dēļ, jo Komisija, nosakot
naudas soda apmēru, nekādā veidā nav ņēmusi vērā objektīvo un kvalitatīvo atšķirību starp to rīcību un to pārcelšanās pakalpojumu
sabiedrību rīcību, kuras bija “klasiskas” aizliegtas vienošanās dalībnieces (
Arthur Pierre
,
Interdean
,
Transworld
un
Ziegler
).
Otrkārt, ja to šajā sakarā minētie argumenti, kas izvirzīti iepriekšējo pamatu ietvaros, netiktu atbalstīti, pēc prasītāju
domām, tas nozīmētu, ka, nosakot pārdošanas apjomu naudas soda aprēķināšanas mērķiem, pret
Gosselin
ir bijusi nevienlīdzīga attieksme bez jebkāda objektīva pamatojuma.
Komisija atsaucas uz saviem apsvērumiem, kas izteikti saistībā ar iepriekšējiem pamatiem.

Vispārējās tiesas vērtējums
Šī pēdējā minētā pamata pirmajai daļai nav nekādas autonomas nozīmes attiecībā uz
Gosselin
otro pamatu. Tā būtībā jau ir tikusi pārbaudīta (skat. iepriekš 134. un nākamos punktus).
Tā kā Komisija ir atzinusi
Gosselin
otrā pamata trešās daļas par pārdošanas apjomu pamatotību, šī pamata otrā daļa, kas ir izvirzīta tikai pakārtoti, vairs nav
jāizskata.
No visa iepriekš minētā izriet, ka lēmums ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Portielje
(59. punkts iepriekš) un ciktāl tajā atzīts, ka
Gosselin
ir piedalījusies EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumā laikposmā no 1993. gada 30. oktobra līdz 1996. gada 14. novembrim (168. punkts
iepriekš). Turklāt nav jālemj par pamata daļu par
Gosselin
uzliktā naudas soda pamatsummas aprēķināšanai vērā ņemamo pārdošanas apjomu (173. punkts iepriekš). Šī naudas soda apmērs
tādējādi tiek noteikts EUR 2,32 miljoni (174. punkts iepriekš). Pārējā daļā prasība lietā T‑208/08 ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai lietā T‑209/08 spriedums ir
nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar
Portielje
prasījumiem. Lietā T‑208/08 visiem liets dalībniekiem spriedums ir daļēji nelabvēlīgs un daļēji tiesvedība ir izbeigta. Tādējādi
atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. un 6. punktam katram lietas dalībniekam jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus šajā
lietā.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
lietā T‑208/08 atcelt Komisijas 2008. gada 11. marta Lēmumu  C(2008) 926, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL]
81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38.543 – Starptautiskie pārcelšanās pakalpojumi) tiktāl, ciktāl tajā atzīts,
ka
Gosselin Group NV
ir piedalījusies EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumā laikposmā no 1993. gada 30. oktobra līdz 1996. gada 14. novembrim;
2)
Lēmuma C(2008) 926 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2009. gada 24. jūlija Lēmumu C(2009) 5810, galīgā redakcija,
2. pantā
Gosselin Group
uzliktā naudas soda apmērs tiek noteikts EUR 2,32 miljoni;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
lietā T‑209/08 atcelt Lēmumu C(2008) 926 redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Lēmumu C(2009) 5810, ciktāl tas attiecas
uz
Stichting Administratiekantoor Portielje
;
5)
lietā T‑208/08 katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats;
6)
lietā T‑209/08 Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 16. jūnijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
FaktiII – 2
1.  Strīda priekšmetsII – 2
2.  PrasītājasII – 2
3.  Administratīvais processII – 3
4.  LēmumsII – 3
Process un lietas dalībnieku prasījumiII – 6
Juridiskais pamatojumsII – 7
1.  Par Portielje pirmo un otro pamatu – EKL 81. panta pārkāpumuII – 7
Lietas dalībnieku argumentiII – 7
Portielje argumentiII – 7
Komisijas argumentiII – 8
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 8
Par pirmo pamatuII – 8
Par otro pamatuII – 10
2.  Par Portielje trešo pamatu un Gosselin pirmo pamatu – EKL 81. panta pārkāpumuII – 12
Par apgalvoto konkurences ievērojamas ierobežošanas neesamībuII – 12
Lietas dalībnieku argumentiII – 12
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 13
–  Par apgalvoto konkurences ierobežojumu neesamībuII – 13
–  Par pierādījumiem par pret konkurenci vērstu ietekmiII – 14
–  Par atbildību par rakstveida nolīgumiemII – 15
Par apgalvoto ievērojamas ietekmes uz tirdzniecību starp dalībvalstīm neesamībuII – 16
Lietas dalībnieku argumentiII – 16
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 16
–  Par pārrobežu raksturuII – 18
–  Par EUR 40 miljonu robežvērtībuII – 19
–  Par 5 % robežvērtībuII – 20
3.  Par Portielje ceturto pamatu un Gosselin otro pamatu, kas vērsti uz naudas soda samazināšanuII – 21
Par pārkāpuma smagumuII – 22
Lietas dalībnieku argumentiII – 22
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 22
–  Par pienākumu ņemt vērā visus būtiskos lietas apstākļusII – 22
–  Par apgalvoto būtisko kvalitatīvo atšķirībuII – 24
Par pārkāpuma ilgumuII – 27
Lietas dalībnieku argumentiII – 27
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 27
Par pamatsummas aprēķināšanai vērā ņemamo pārdošanas apjomuII – 30
Lietas dalībnieku argumentiII – 30
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 31
Par atbildību mīkstinošiem apstākļiemII – 31
Lietas dalībnieku argumentiII – 31
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 32
–  Par pirmo un otro iebildumuII – 32
–  Par trešo iebildumuII – 33
4.  Par Portielje piekto pamatu un Gosselin trešo pamatu – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumuII – 34
Lietas dalībnieku argumentiII – 34
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 35
Par tiesāšanās izdevumiemII – 35
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.