CELEX: 62014TJ0312
Prasība atcelt tiesību aktu
Zivsaimniecība
Kopienas kontroles sistēma, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem
Komisijas lēmums, ar ko nosaka rīcības plānu, lai novērstu Itālijas zvejas kontroles sistēmas nepilnības
Tiesību akts, kas pats par sevi nemaina prasītāja tiesisko stāvokli
Individuālas skaršanas neesamība
Nepieņemamība

Tiesvedības priekšvēsture
Padomes 2009. gada 20. novembra Regulas (EK) Nr. 1224/2009, ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, un groza Regulas (EK) Nr. 847/96, (EK) Nr. 2371/2002, (EK) Nr. 811/2004, (EK) Nr. 768/2005, (EK) Nr. 2115/2005, (EK) Nr. 2166/2005, (EK) Nr. 388/2006, (EK) Nr. 509/2007, (EK) Nr. 676/2007, (EK) Nr. 1098/2007, (EK) Nr. 1300/2008 un (EK) Nr. 1342/2008, un atceļ Regulas (EEK) Nr. 2847/93, (EK) Nr. 1627/94 un (EK) Nr. 1966/2006 (
OV L 343, 1. lpp.
), 102. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis sniedz Komisijai visu tās pieprasīto attiecīgo informāciju par šīs regulas īstenošanu. Iesniedzot informācijas pieprasījumu, Komisija norāda pieņemamu termiņu, kurā informācija jāiesniedz.
2.   Ja Komisija uzskata, ka ir izdarīti kopējās zivsaimniecības politikas noteikumu pārkāpumi vai ka spēkā esošie kontroles noteikumi un metodes konkrētās dalībvalstīs nav efektīvas, tā informē attiecīgās dalībvalstis, kas savukārt veic administratīvo izmeklēšanu, kurā var piedalīties Komisijas ierēdņi.
3.   Attiecīgās dalībvalstis informē Komisiju par izmeklēšanas rezultātiem un nosūta Komisijai ziņojumu, kas sagatavots ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc Komisijas pieprasījuma. Komisija, ņemot vērā pienācīgi pamatotu dalībvalsts lūgumu, var pagarināt minēto termiņu par saprātīgu laikposmu.
4.   Ja 2. punktā minētās administratīvās izmeklēšanas rezultātā pārkāpums netiek novērsts vai ja Komisija 98. un 99. pantā minēto verifikāciju vai autonomu inspekciju laikā vai 100. pantā minētās revīzijas laikā konstatē nepilnības dalībvalsts kontroles sistēmā, Komisija kopā ar minēto dalībvalsti sagatavo [..] rīcības plānu. Dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šo rīcības plānu.”
2012. gada 17. decembrī Eiropas Komisija informēja Itālijas Republiku, ka tā ir konstatējusi trūkumus, kas kavējot atsevišķu kopējās zivsaimniecības politikas noteikumu, it īpaši noteikumu, kas attiecas uz tālu migrējošo zivju sugu zveju Vidusjūrā, ievērošanu, un atgādināja tai pienākumu veikt administratīvo izmeklēšanu attiecībā uz tās kontroles sistēmu saskaņā ar Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 2. punktu.
Itālijas kontroles iestāde, ko 2013. gada 13. februārī izraudzījušas Itālijas valsts varas iestādes, ar Komisijas ierēdņu palīdzību veica administratīvo izmeklēšanu.
Administratīvās izmeklēšanas gala ziņojums tika nosūtīts Komisijai 2013. gada 17. aprīlī.
Komisija, uzskatot, ka administratīvās izmeklēšanas rezultātā neesot tikuši novērsti tās iepriekš konstatētie trūkumi, kopā ar Itālijas iestādēm sagatavoja rīcības plānu.
Ar 2013. gada 6. decembra Lēmumu C(2013) 8635
final
, pamatojoties uz Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punktu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija pieņēma rīcības plānu, lai novērstu Itālijas zvejas kontroles sistēmas nepilnības. Runājot par atsevišķiem šajā plānā noteiktajiem rīcības veidiem, ar rīcību Nr. 13 bija paredzēts ieviest jaunus tehniskus pasākumus attiecībā uz saderību starp “ferrettara” sistēmu, kas ietver dažādas tradicionālas sistēmas ar dreifējošajiem maza acu izmēra tīkliem, un pārējiem zvejas rīkiem, ar rīcību Nr. 15 bija paredzēts veikt alternatīvus pasākumus, lai kompensētu satelītnovērošanas neesamību, kā arī ieviest ziņošanas pienākumu attiecībā uz noteiktiem kuģiem, kuriem atļauts zvejot zobenzivis, ar rīcību Nr. 16 bija paredzēts valsts līmenī īstenot starptautiskās normas par nozvejoto zivju minimālo izmēru attiecībā uz zobenzivīm un par āķu jedu tehniskajiem parametriem un, visbeidzot, ar rīcību Nr. 17 bija paredzēts pastiprināt to finansiālo sankciju atturošo iedarbību, kas piemērojamas smagu un atkārtotu pārkāpumu gadījumā.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 28. aprīlī, prasītājas
Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca)
,
Associazione Lega Pesca
un
Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL)
cēla šo prasību.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 23. jūlijā, Komisija saskaņā ar Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 114. panta 1. punktu izvirzīja iebildi par nepieņemamību.
2014. gada 8. septembrī prasītājas iesniedza savus apsvērumus par Komisijas celto iebildi par nepieņemamību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (otra palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu, lai lemtu par Komisijas celto iebildi par nepieņemamību.
Lietas dalībnieki ar procesa organizatorisko pasākumu tika aicināti izteikties tiesas sēdē par dažādiem jautājumiem, tostarp par to, vai ir iespējams secināt, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais trešais gadījums, saskaņā ar kuru jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību “par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”, – ņemot vērā gan šīs tiesību normas mērķi, gan to, ka Līguma autori tiešas skaršanas nosacījumam ir pievienojuši papildu nosacījumu par īstenošanas pasākumu neesamību, – ir piemērojams tikai tālab, lai apstrīdētu tiesību aktus, kas paši par sevi, proti, neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, maina attiecīgās personas tiesisko stāvokli.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2014. gada 6. februāra tiesas sēdē.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu “konkrēti attiecībā uz [šā lēmuma pielikumā ietvertajā rīcības plānā paredzēto rīcību Nr. 13, Nr. 15, Nr. 16 un Nr. 17]”;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
—
piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesas sēdes laikā prasītājas precizēja, ka prasības pieteikumā tiek lūgts vienīgi atcelt apstrīdētā lēmuma pielikumā ietvertajā rīcības plānā paredzēto rīcību Nr. 13, Nr. 15, Nr. 16 un Nr. 17, un tas tika ieprotokolēts tiesas sēdes protokolā.
Juridiskais pamatojums
Komisija norāda, ka šī prasība ir nepieņemama, tostarp tādēļ, ka prasītājas, kas nav apstrīdētā lēmuma adresātes. nav pierādījušas, ka tām būtu tiesības celt prasību par šo lēmumu. Tā apgalvo, ka prasītājām nav tiesību celt prasību atbilstoši LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajam trešajam gadījumam, saskaņā ar kuru jebkura fiziska vai juridiska persona var celt prasību “par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”. Šajā ziņā Komisija precizē, ka apstrīdētais lēmums ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem. Tāpat tā konstatē, ka apstrīdētajam lēmumam nav tiešas ietekmes, jo rīcības plāns varot ietekmēt prasītāju tiesisko stāvokli tikai ar tā īstenošanai nepieciešamo valsts pasākumu starpniecību, Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka apstrīdētais lēmums prasītājas neskar individuāli.
Vispirms ir jānorāda, ka prasītājas ir tādu uzņēmēju apvienības, kas savu darbību veic it īpaši zvejas nozarē, un tās pārstāv šo uzņēmēju intereses.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apvienības, kas izveidota, lai sekmētu kādas personu kategorijas kolektīvās intereses, celtās prasības atcelt tiesību aktu pieņemamība ir atkarīga – neskarot tās pašas interesi celt prasību – no tā, vai paši šīs apvienības dalībnieki varētu iesniegt šo prasību atsevišķi (skat. rīkojumu, 2004. gada 10. decembris,
EFfCI
/Parlaments un Padome, T‑196/03, Krājums,
EU:T:2004:355
, 41.–43. punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītājas atsaucas uz tās dalībnieku, kas ir zvejas nozares uzņēmēji Itālijā, it īpaši zvejnieki, kuriem Itālijas iestādes ir atļāvušas zvejot zobenzivis, tiesībām celt prasību; tās nenorāda nekādas citas, tām pašām piemītošas tiesības celt prasību, un šādas tiesības nav secināmas no lietas materiāliem.
Tādēļ, veicot prasītāju tiesību celt prasību pārbaudi, tiks ņemtas vērā prasītāju dalībnieku, kas minēti šā sprieduma 19. punktā, tiesības celt prasību.
Turklāt nav strīda par to, ka apstrīdētais lēmums ir adresēts Itālijas Republikai un ka prasītājas nav tā adresātes.
Vispirms ir jāizvērtē, vai prasītājām ir pamats atsaukties uz LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto trešo gadījumu, attiecībā uz kuru ir jāpārbauda, vai tas ir piemērojams tad, ja apstrīdētais tiesību akts pats par sevi nemaina prasītāja tiesisko stāvokli.
Par LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētā trešā gadījuma piemērojamību tad, ja nav tiesību akta, kas pats par sevi mainītu prasītāja tiesisko stāvokli
LESD 263. panta ceturtajā daļā ir noteikts, ka “jebkura fiziska vai juridiska persona ar pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”.
Divi pirmie LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie gadījumi atbilst tiem, kas pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā bija paredzēti EKL 230. panta ceturtajā daļā. Pirmais gadījums ļauj tiesību aktu apstrīdēt tā adresātam, bet otrajā gadījumā ir paredzēts, ka, ja fiziska vai juridiska persona ceļ prasību atcelt tiesību aktu, kas tai nav adresēts, šīs prasības pieņemamība ir atkarīga no nosacījuma, ka attiecīgais akts šo personu skar gan tieši, gan individuāli (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris,
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, Krājums,
EU:C:2013:625
, 55. un 56. punkts).
Pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā gadījumā, kad tiesību akts tieši ietekmēja fiziskas vai juridiskas personas tiesisko stāvokli un nebija vajadzības veikt īstenošanas pasākumus, pastāvēja risks, ka šī persona nesaņems efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ja šis akts to neskāra individuāli. Proti, šī persona tātad varēja panākt šī tiesību akta pārbaudi tiesā, tikai pārkāpjot šajā aktā ietvertos noteikumus un atsaucoties uz to prettiesiskumu pret šo personu ierosinātajos procesos valsts tiesās (spriedums, 2013. gada 19. decembris,
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P, Krājums,
EU:C:2013:852
, 27. punkts).
Lai novērstu šo risku attiecībā uz reglamentējošajiem aktiem, ar Lisabonas līgumu LESD 263. panta ceturtajai daļai tika pievienots trešais gadījums, ar kuru tika mīkstināti fizisko un juridisko personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamības nosacījumi. Proti, ar šo gadījumu, uz minēto personu celto prasību atcelt tiesību aktus pieņemamību neattiecinot nosacījumu par individuālu skaršanu, tika paredzēta šāda iespēja apstrīdēt reglamentējošus aktus, kas nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem un kas tieši skar prasītāju (spriedums
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, minēts 24. punktā,
EU:C:2013:625
, 57. punkts).
Līdz ar to jēdziens “reglamentējošs akts, kas [jebkuru fizisku vai juridisku personu skar tieši], bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem”, LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētā trešā gadījuma izpratnē ir jāinterpretē atbilstoši šīs tiesību normas mērķim, kas – kā tas izriet no tās vēstures – ir izvairīties no tā, ka privātpersonai, kuras tiesisko stāvokli kāds tiesību akts maina tieši, ir liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā attiecībā uz šo aktu (spriedums
Telefónica
/Komisija, minēts 25. punktā,
EU:C:2013:852
, 27. un 28. punkts).
Ņemot vērā šo mērķi, ir skaidrs, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais trešais gadījums ir piemērojams tikai tad, ja apstrīdētais tiesību akts pat par sevi, t.i., neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, maina prasītāja tiesisko stāvokli.
Proti, ja tiesību akts pats par sevi nemaina prasītāja tiesisko stāvokli, šis stāvoklis tiek mainīts tikai tad, kad attiecībā uz šo prasītāju tiek veikti šī akta īstenošanas pasākumi. Tad prasītājs var apstrīdēt šos pasākumus un saistībā ar šo apstrīdēšanu atsaukties uz tiesību akta, kas tiek īstenots ar šiem pasākumiem, prettiesiskumu, un līdz ar to nevar tikt uzskatīts, ka prasītājam ir liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka iespēju apstrīdēt attiecīgos pasākumus, ja šos pasākumus veic dalībvalsts, garantē gan Līguma noteikumi, gan Tiesas judikatūra. Proti, saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības. Tāpat Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts tiesām ir pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro valsts procesuālās normas par prasības celšanu tā, lai fiziskas un juridiskas personas varētu tiesā apstrīdēt jebkura lēmuma vai cita valsts pasākuma, ar ko tām tiek piemērots Savienības vispārpiemērojams tiesību akts, tiesiskumu, norādot uz pēdējā minētā akta spēkā neesamību (spriedums, 2002. gada 25. jūlijs,
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome, C‑50/00 P, Krājums,
EU:C:2002:462
, 42. punkts).
Šā sprieduma 28. punktā sniegto LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētā trešā gadījuma interpretāciju, kas ir balstīta uz šīs tiesību normas mērķi, apstiprina apstāklis, ka Līguma autori minētajā pantā tiešas skaršanas nosacījumam ir pievienojuši papildu nosacījumu par īstenošanas pasākumu neesamību.
Pirms tiks izvērtēta šo divu kumulatīvo nosacījumu kopīgā iedarbība, ir jāatgādina, runājot pirmām kārtām par tiešas skaršanas nosacījumu, ka nav nekāda pamata šo nosacījumu LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajā trešajā gadījumā interpretēt citādi, nekā šis pats nosacījums ir interpretēts saistībā ar šajā pašā punktā paredzēto otro gadījumu (ģenerāladvokātes J. Kokotes [
J. Kokott
] secinājumi lietā
Inuit Tapiriit Kanatami
u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, Krājums,
EU:C:2013:21
, 69. punkts, un lietā
Telefónica
/Komisija, C‑274/12 P, Krājums,
EU:C:2013:204
, 59. punkts). Katrā ziņā tiešās skaršanas jēdziens, kāds tas no jauna ieviests šajā punktā, nevar tikt interpretēts šaurāk nekā tiešās skaršanas jēdziens, kāds norādīts EKL 230. panta ceturtajā daļā (spriedums, 2011. gada 25. oktobris,
Microban International
un
Microban (Europe)
/Komisija, T‑262/10, Krājums,
EU:T:2011:623
, 32. punkts).
Atbilstoši judikatūrai ar nosacījumu, saskaņā ar kuru tiesību aktam, kas ir prasības priekšmets, tieši jāskar fiziska vai juridiska persona, tiek prasīts, lai apstrīdētais tiesību akts tieši ietekmētu prasītāja tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu (spriedums, 2007. gada 22. marts,
Regione Siciliana
/Komisija, C‑15/06 P, Krājums,
EU:C:2007:183
, 31. punkts).
Šajā nosacījumā ir jānošķir divi dažādi pieņēmumi, proti, kad apstrīdētais tiesību akts pats par sevi, t.i., neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, vai nu maina, vai nemaina prasītāja tiesisko stāvokli.
Pirmajā pieņēmumā apstrīdētais tiesību akts pats par sevi maina prasītāja tiesisko stāvokli. Tas tā ir it īpaši gadījumā, ja tiesību akts aizstāj valsts pasākumus, kas reglamentē prasītāja stāvokli. Tad šis akts skar attiecīgo personu tikpat tieši kā minētie valsts pasākumi un tiek uzskatīts par “nekavējoties izpildāmu” un “tieši piemērojamu” minētajai personai (spriedums, 1965. gada 1. jūlijs,
Toepfer
un
Getreide-Import Gesellschaft
/Komisija,
106/63 un 107/63, Krājums,
EU:C:1965:65
, 532. un 533. lpp.
).
Tāpat pie šī pirmā pieņēmuma pieder regula, kas ir piemērojama tieši, neiejaucoties valsts iestādēm, un kas konkrēti un pašlaik ietekmē privātpersonu tiesisko situāciju, ierobežojot to tiesības vai nosakot tām pienākumus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/
Jégo-Quéré
, C‑263/02 P, Krājums,
EU:C:2004:210
, 35. un 37. punkts), vai lēmums, kurā ir paredzēts kādas vielas tirgošanas aizliegums (spriedums
Microban International
un
Microban (Europe)
/Komisija, minēts 32. punktā,
EU:T:2011:623
, 24., 28. un 34. punkts).
Pirmajā minētajā pieņēmumā tiešas skaršanas nosacījums tiek uzskatīts par izpildītu, un vairs nav jāturpina šī jautājuma izvērtēšana.
Otrajā pieņēmumā, lai apstrīdētais tiesību akts radītu sekas attiecībā uz privātpersonu tiesisko stāvokli, ir noteikti nepieciešams, lai tiktu veikti īstenošanas pasākumi. Tomēr tiešas skaršanas nosacījums tiek uzskatīts par izpildītu, ja šis tiesību akts nosaka tā adresātam saistības attiecībā uz tā īstenošanu un ja šim adresātam automātiski rodas pienākums veikt pasākumus, kas maina prasītāja tiesisko stāvokli (spriedumi, 1971. gada 13. maijs,
International Fruit Company
u.c./Komisija, no 41/70 līdz 44/70, Krājums,
EU:C:1971:53
, 23.–28. punkts; 2000. gada 19. oktobris, Itālija un
Sardegna Lines
/Komisija, C‑15/98 un C‑105/99, Krājums,
EU:C:2000:570
, 36. punkts, un 2000. gada 26. septembris,
Starway
/Padome, T‑80/97, Krājums,
EU:T:2000:216
, 61. un 62. punkts).
Ir jānorāda, ka otrajā pieņēmumā, lai tiešas skaršanas nosacījums varētu tikt izpildīts, apstrīdētajam tiesību aktam ir noteikti jābūt saistītam ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz prasītāju.
Tādējādi apstāklis, ka Līguma autori LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajā trešajā gadījumā tiešas skaršanas nosacījumam ir pievienojuši papildu nosacījumu par īstenošanas pasākumu neesamību, noteikti liek secināt, ka otrais pieņēmums ir izslēgts no šī trešā gadījuma piemērošanas jomas.
Ir jāpiebilst, ka jautājumam par to, vai apstrīdētā lēmuma adresātam ir vai nav rīcības brīvība apstrīdētā lēmuma īstenošanā, nav ietekmes uz novērtējumu par nosacījumu, kas attiecas uz īstenošanas pasākumu esamību, jo ar šo esamību jau pietiek, lai LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto trešo gadījumu padarītu nepiemērojamu (šajā ziņā skat. spriedumu
Telefónica
/Komisija, minēts 25. punktā,
EU:C:2013:852
, 35. punkts, un rīkojumu, 2013 gada 9. septembris,
Altadis
/Komisija, T‑400/11, Krājums,
EU:T:2013:490
, 47. punkts). Turklāt, ja īstenošanas pasākumu jēdziens LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētā trešā gadījuma izpratnē attiektos tikai uz īstenošanas pasākumiem, kas ietver rīcības brīvības izmantošanu, tad – paradoksāli – privātpersonai būtu daudz vieglāk celt prasību par reglamentējošajiem aktiem, kas vienīgie ir paredzēti šajā tiesību normā, nekā par individuāliem pasākumiem, attiecībā uz kuriem ir saglabāts individuālas skaršanas nosacījums. Taču šāda interpretācija neatbilstu Līguma autoru nodomam.
No iepriekš minētā izriet, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais trešais gadījums, ņemot vērā gan šīs normas mērķi, gan apstākli, ka Līguma autori tiešas skaršanas nosacījumam ir pievienojuši papildu nosacījumu par īstenošanas pasākumu neesamību, var tikt izmantots tikai tādu tiesību aktu apstrīdēšanai, uz kuriem attiecas pirmais no diviem pieņēmumiem saistībā ar tiešas skaršanas nosacījumu (skat. šā sprieduma 34. punktu), proti, tas, kas attiecas uz tiesību aktiem, kuri paši par sevi, t.i., neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, maina prasītāja tiesisko stāvokli.
Līdz ar to, ja apstrīdētais tiesību akts pats par sevi nemaina prasītāja tiesisko stāvokli, ar šo konstatējumu pietiek, lai secinātu, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais trešais gadījums nav piemērojams, un šajā gadījumā nav jāpārbauda, vai šis tiesību akts ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz prasītāju.
Šajā lietā aplūkotā situācija ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētais lēmums ir pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punktu, kurā ir paredzēts, pirmkārt, ka Komisija kopā ar attiecīgo dalībvalsti var sagatavot rīcības plānu, lai novērstu konstatētās nepilnības kontroles sistēmā, ko šī dalībvalsts izveidojusi kopējās zivsaimniecības politikas jomā, un, otrkārt, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu rīcības plānu, kas uz to attiecas.
Ar šo tiesību normu Padome vienīgi ir pilnvarojusi Komisiju sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm izstrādāt rīcības plānu, ko veido tādu pasākumu kopums, par kuriem valsts līmenī lemj šīs iestādes, un pēc tam padarīt šo plānu saistošu šīm iestādēm.
Tātad no Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punkta neizriet, ka Komisijai būtu pilnvaras pieņemt vienpusējus tiesību aktus, kas būtu tieši piemērojami zvejas nozares uzņēmējiem kādā dalībvalstī.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1224/2009 102. pants “Turpmāki pasākumi pēc inspekcijas un revīzijas ziņojumiem” ir iekļauts minētās regulas X sadaļā ar nosaukumu “Komisijas veikts novērtējums un kontrole”.
Šajā sadaļā norādīto pasākumu priekšmets, kā tas paredzēts Regulas Nr. 1224/2009 X sadaļas pirmajā pantā, proti, 96. pantā “Vispārīgi principi”, ir kontrole un izvērtējums par to, kā dalībvalstis piemēro kopējās zivsaimniecības politikas noteikumus.
Lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punktu, proti, minētās regulas X sadaļas pēdējā panta pēdējo punktu, tātad ir tādas turpmākas rīcības rezultāts, kas noris pēc pasākumu attiecībā uz kontroli un izvērtējuma par to, kā dalībvalstis piemēro kopējās zivsaimniecības politikas noteikumus, veikšanas, un izpaužas vienīgi kā tādu pasākumu kopums, kas attiecīgajai dalībvalstij ir jāīsteno, ja tā neievēro minētos noteikumus. Kā izriet no Komisijas 2008. gada 14. novembra paziņojuma Eiropas Parlamentam un Padomei par priekšlikumu Padomes regulai, ar ko izveido Kopienas kontroles sistēmu, lai nodrošinātu atbilstību kopējās zivsaimniecības politikas noteikumiem, rīcības plāna pieņemšanas mērķis ir dot attiecīgajai dalībvalstij iespēju novērst konstatētās nepilnības un izbeigt nelikumības.
Lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punktu, tātad ir jānošķir no individuāliem vai vispārīgiem pasākumiem, ko Komisija var veikt saskaņā ar minētās regulas XI sadaļu, kuras nosaukums ir “Pasākumi, lai nodrošinātu to, ka dalībvalstis ievēro kopējās zivsaimniecības politikas mērķus”. Pamatojoties uz šīs sadaļas noteikumiem, Komisija cita starpā var uz laiku noteikt aizliegumu zvejniecībai, uz ko attiecas nepilnības (104. pants), izdarīt samazinājumus dalībvalsts turpmākajās kvotās (105. pants), izdarīt samazinājumus dalībvalsts turpmākajā zvejas piepūlē (106. pants) vai pat – ārkārtas gadījumos – uz laiku noteikt ar attiecīgo dalībvalstu karogu kuģojošu kuģu zvejas darbību apturēšanu (108. pants).
No iepriekš minētā izriet, ka lēmums, kas pieņemts, pamatojoties uz Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punktu, pats par sevi, t.i., neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, nemaina nevienas fiziskās vai juridiskās personas tiesisko stāvokli, izņemot dalībvalsti, uz kuru šis lēmums attiecas. Tātad tas pats par sevi nemaina cita starpā zvejas nozares uzņēmēju tiesisko stāvokli.
Šo secinājumu par to, ka privātpersonu tiesiskā situācija netiek mainīta, konkrētajā gadījumā apstiprina apstrīdētā lēmuma publicēšanas pasākumi. Proti, šis lēmums netika publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, bet tika nosūtīts vienīgi Itālijas Republikai. Vēl jo vairāk, līdz 2014. gada 17. martam šis lēmums bija klasificēts “EU restricted” [“Tikai ES”], kas ir papildu norāde uz to, ka tas nav izmantojams attiecībā pret privātpersonām.
Turklāt katrai no apstrīdētā lēmuma pielikumā esošajā rīcības plānā norādītajām rīcībām atbilst valsts kompetento iestāžu veiktā kāda pasākuma apstiprināšana. Konkrēti, runājot par rīcību Nr. 13 un Nr. 15, ir paredzēts pieņemt ministrijas dekrētu, bet, runājot par rīcību Nr. 16 un Nr. 17, ir paredzēts pieņemt priekšlikumu par grozījumiem pašlaik spēkā esošajos valsts tiesību aktos. Tas apstiprina tēzi, ka apstrīdētais lēmums pats par sevi, t.i., neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, nevar mainīt privātpersonu tiesisko stāvokli.
Līdz ar to, pamatojoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, it īpaši tiem, kas sniegti šā sprieduma 42. un 43. punktā, ir jāsecina, ka prasītājām nav pamata atsaukties uz LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto trešo gadījumu, lai to prasība tiktu atzīta par pieņemamu.
Iepriekš norādītais secinājums ir izdarāms, nepastāvot nepieciešamībai noteikt, vai apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par “reglamentējošu aktu” LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētā trešā gadījuma izpratnē. Tāpat nav jāpārbauda, vai šis lēmums ir saistīts ar īstenošanas pasākumiem attiecībā uz prasītājām vai to dalībniekiem; šāda pārbaude nozīmētu, ka Vispārējā tiesa ņem vērā personas, kas atsaucas uz tiesībām celt prasību atbilstoši minētajai tiesību normai, nevis citu attiecīgo personu situāciju (spriedums
Telefónica
/Komisija, minēts 25. punktā,
EU:C:2013:852
, 30. punkts).
Turklāt, pat ja tiktu pieņemts, ka Itālijas Republika nav veikusi apstrīdētā lēmuma pielikumā ietvertajā rīcības plānā paredzētos pasākumus, ko lietas dalībnieki, šķiet, ir atzinuši tiesas sēdes laikā, prasītāju vai to dalībnieku tiesiskais stāvoklis tad nekādā ziņā nebūtu skarts un – pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, – nevarētu tikt uzskatīts, ka tiem ir liegta efektīva tiesību aizsardzība tiesā.
Ir jāpiebilst, ka, tā kā Komisija, pamatojoties uz Regulas Nr. 1224/2009 102. panta 4. punktu, ir vienīgi pilnvarota sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm izstrādāt rīcības plānu, ko veido tādu pasākumu kopums, par kuriem valsts līmenī lemj šīs iestādes, un pēc tam padarīt šo plānu saistošu šīm iestādēm (skat. šā sprieduma 46. punktu), prasītājas kļūdaini apgalvo, ka Itālijas administratīvās iestādes vai Itālijas tiesas varētu piemērot apstrīdēto lēmumu tieši vai ar atbilstīgās interpretācijas paņēmienu palīdzību.
Vēl jo vairāk, tāds lēmums kā apstrīdētais lēmums, kas pats par sevi, t.i., neatkarīgi no jebkādiem īstenošanas pasākumiem, nemaina nevienas fiziskās vai juridiskās personas tiesisko stāvokli, izņemot dalībvalsti, uz kuru tas attiecas, nevar radīt saistības privātpersonai un uz to pašu par sevi nevar atsaukties attiecībā pret šo personu (skat. pēc analoģijas rīkojumu, 2014. gada 7. jūlijs,
Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica
/Komisija, T‑244/13,
EU:T:2014:644
, 30. un 39. punkts).
Visbeidzot, runājot par prasītāju argumentu, ka Itālijas tiesas varētu izmantot atbilstīgās interpretācijas paņēmienus, tam nevar piekrist. Proti, ir jāatgādina, ka valsts tiesību atbilstīgas interpretācijas principam ir zināmas robežas. Piemēram, valsts tiesas pienākuma ņemt vērā direktīvas saturu, interpretējot un piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, robežas nosaka vispārējie tiesību principi un minētais pienākums nevar būt pamats valsts tiesību
contra legem
interpretācijai (spriedums, 2014. gada 15. janvāris,
Association de médiation sociale
, C‑176/12, Krājums,
EU:C:2014:2
, 39. punkts). Tādējādi vai nu Itālijas valsts tiesību normās jau ir ietverti apstrīdētajā lēmumā paredzētie pienākumi – un šajā gadījumā šis lēmums nemaina prasītāju vai to dalībnieku tiesisko stāvokli –, vai arī valsts tiesību normās šādi pienākumi nav paredzēti – un tad Itālijas tiesas nevar veikt valsts tiesību atbilstīgu interpretāciju.
Par prasītāju individuālu skaršanu
Ir jāatgādina, ka prasītājas nav apstrīdētā lēmuma adresātes un, kā tas jau minēts (skat. šā sprieduma 55. punktu), tām nav pamata atsaukties uz LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto trešo gadījumu.
Tātad to prasība, kas celta, pamatojoties uz LESD 263. panta ceturto daļu, būtu pieņemama tikai tad, ja apstrīdētais lēmums tās skartu tieši un individuāli.
Runājot par otro no šiem nosacījumiem, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību subjekti, kas nav lēmuma adresāti, var apgalvot, ka ir individuāli skarti, tikai tad, ja šis lēmums tos ietekmē tiem raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tos izceļ salīdzinājumā ar visām pārējām personām un tādējādi tos individualizē tieši tāpat kā lēmuma adresātu (spriedumi, 1963. gada 15. jūlijs,
Plaumann
/Komisija,
25/62, Krājums,
EU:C:1963:17
, 223. lpp.
; 2011. gada 9. jūnijs,
Comitato “Venezia vuole vivere
” u.c./Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, Krājums,
EU:C:2011:368
, 52. punkts, un
Telefónica
/Komisija, minēts 25. punktā,
EU:C:2013:852
, 46. punkts).
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt tiesību subjektu, kuriem piemērojams kāds pasākums, skaitu vai pat identitāti nekādā ziņā nenozīmē, ka būtu jāuzskata, ka šis pasākums šos subjektus skar individuāli, ja šī piemērošana notiek atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas paredzēta attiecīgajā tiesību aktā (spriedums
Telefónica
/Komisija, minēts 25. punktā,
EU:C:2013:852
, 47. punkts).
Ir jākonstatē, ka apstrīdētais lēmums ir piemērojams objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskas sekas attiecībā uz vispārīgi un abstrakti noteiktām personu kategorijām.
Proti, pirmkārt, apstrīdētais lēmums, tostarp tā pielikumā ietvertajā rīcības plānā paredzētās rīcības Nr. 13, Nr. 15, Nr. 16 un Nr. 17, skar prasītāju dalībniekus tikai tādēļ, ka tiem ir objektīvs zvejnieku, it īpaši zvejnieku, kas zvejo zobenzivis, izmantojot noteiktus zvejas paņēmienus, statuss, tādā paša veidā kā visus pārējos saimnieciskās darbības subjektus, kas pašlaik vai potenciāli ir tādā pašā situācijā (saistībā ar normām, kurās ir noteiktas saistības, kas ir salīdzināmas ar apstrīdētajā lēmumā paredzētajām saistībām, skat. spriedumu Komisija/
Jégo-Quéré
, minēts 36. punktā,
EU:C:2004:210
, 46. punkts, un rīkojumu, 2012. gada 14. februāris,
Federcoopesca
u.c./Komisija, T‑366/08,
EU:T:2012:74
, 28. punkts).
Turklāt tiesas sēdē nav ticis apstrīdēts, ka pašlaik spēkā esošais ar Itālijas karogu kuģojošu kuģu, kuriem atļauts zvejot zobenzivis, saraksts ietver vairāk nekā 7300 kuģus, kas arī liecina par to, ka apstrīdētais lēmums nevar prasītājas vai to dalībniekus skart individuāli.
Otrkārt, nešķiet, ka kādā Savienības tiesību normā būtu noteikts Komisijas pienākums apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procesā ievērot procedūru, kuras ietvaros prasītāju dalībnieki vai pašas prasītājas varētu prasīt ievērot kādas iespējamas tiesības. Tātad Savienības tiesībās tādiem uzņēmējiem kā prasītāju dalībnieki vai pašas prasītājas nav noteikts īpašs tiesisks stāvoklis saistībā ar apstrīdētā lēmuma pieņemšanu (spriedums Komisija/
Jégo-Quéré
, minēts 66. punktā,
EU:C:2004:210
, 47. punkts).
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums neattiecas uz slēgtu tā pieņemšanas brīdī noteikto personu loku, kuru tiesības Komisija būtu paredzējusi noteikt (spriedums, 1987. gada 21. maijs,
Union Deutsche Lebensmittelwerke
u.c./Komisija, 97/85, Krājums,
EU:C:1987:243
, 11. punkts).
Pat ja tiktu pieņemts, ka apstrīdētais lēmums varētu tikt uzskatīts par tādu, kas skar prasītājas vai to dalībniekus kā tādu personu grupu, kuras ir identificētas vai identificējamas šī akta pieņemšanas brīdī, atbilstoši šīs grupas locekļus raksturojošajiem kritērijiem, taču tas nav pierādīts, no lietas materiāliem katrā ziņā neizriet, ka prasītājas vai to dalībnieki varētu tikt uzskatīti par personām, kurām ir iegūtās tiesības, ko varētu skart apstrīdētais lēmums.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka gadījumā, ja apstrīdētais lēmums skar tādu personu grupu, kas ir identificētas vai identificējamas šī akta pieņemšanas brīdī atbilstoši šīs grupas locekļus raksturojošajiem kritērijiem, šis akts var šīs personas skart individuāli, ciktāl tās pieder pie ierobežota saimnieciskās darbības subjektu loka. Tas tā ir tostarp tad, ja lēmums groza šo personu tiesības, kuras iegūtas pirms tā pieņemšanas (spriedumi, 2008. gada 13. marts, Komisija/
Infront WM
, C‑125/06 P, Krājums,
EU:C:2008:159
, 71. un 72. punkts, un 2014. gada 27. februāris,
Stichting Woonlinie
u.c./Komisija, C‑133/12 P, Krājums,
EU:C:2014:105
, 46. punkts).
Šajā tiesvedībā ir jānorāda, ka kopējās zivsaimniecības politikas mērķis ir panākt ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina ilgtspējīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus (Regulas Nr. 1224/2009 preambulas 1. apsvērums). Šīs politikas sekmes ir atkarīgas no efektīvas kontroles sistēmas ieviešanas (Regulas Nr. 1224/2009 preambulas 2. apsvērums).
Šī kontroles sistēma ir balstīta cita starpā uz Regulas Nr. 1224/2009 III sadaļā, kuras nosaukums ir “Vispārīgi nosacījumi attiecībā uz piekļuvi ūdeņiem un resursiem”, paredzēto atļauju shēmu. Saskaņā ar minētās regulas 6. pantu Savienības zvejas kuģis ūdeņu dzīvo resursu komerciālai izmantošanai var tikt lietots tikai tad, ja tam ir derīga zvejas licence. Tāpat saskaņā ar šīs regulas 7. pantu Savienības zvejas kuģim, kas darbojas Savienības ūdeņos, ir atļauts veikt konkrētas zvejas darbības tikai tad, ja tās ir norādītas derīgā zvejas atļaujā.
Taču zvejas licence var tikt apturēta uz laiku vai anulēta. Šajā ziņā ar Regulas Nr. 1224/2009 92. pantu ir ieviesta punktu sistēma. Atbilstoši šai sistēmai licences turētājam piešķir punktus, ja ir izdarīts smags kopējās zivsaimniecības politikas noteikumu pārkāpums. Ja kopējais tādējādi piešķirto punktu skaits sasniedz noteiktu slieksni, zvejas licenci automātiski aptur vai anulē. Savukārt zvejas atļauju saskaņā ar minētās regulas 7. pantu neizdod, ja attiecīgajam zvejas kuģim nav zvejas licences vai ja tā ir apturēta vai anulēta, un aptur, ja zvejas licence ir apturēta uz laiku.
Turklāt Regulas Nr. 1224/2009 108. pantā ir paredzēta iespēja Komisijai, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi, lemt par ārkārtas pasākumiem, tostarp par ar kādas dalībvalsts karogu kuģojošu kuģu zvejas darbību apturēšanu uz laiku.
Tātad, runājot par piekļuvi resursiem, Savienības zvejas kuģi ir pakļauti atļauju shēmai, kurai ir raksturīga zināma nestabilitāte.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka fakts, ka attiecīgajai personai ir zvejas tiesības, kā arī kompetentās dalībvalsts piešķirta kvota konkrētai zvejas sezonai, nevar šai personai dot tiesības jebkādos apstākļos spēt savu kvotu izpildīt pilnā apjomā (spriedums, 2014. gada 14. oktobris,
Giordano
/Komisija, C‑611/12 P, Krājums,
EU:C:2014:2282
, 48. punkts).
Līdz ar to ir jākonstatē, ka zvejas licences un zvejas atļaujas piešķiršana, uz ko atsaucas prasītājas, neļauj secināt, ka to turētājam ir iegūtās tiesības šā sprieduma 71. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Tātad prasītājas kļūdaini apgalvo, ka apstrīdētais lēmums individualizē tās vai to dalībniekus.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasītājām nav tiesību celt prasību par apstrīdēto lēmumu.
Tādēļ, nepastāvot nepieciešamībai noskaidrot, vai prasītājas varētu prasīt atcelt apstrīdēto lēmumu daļēji, ir jāsecina, ka šī prasība katrā ziņā ir jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Federazione nazionale delle cooperative della pesca (Federcoopesca)
,
Associazione Lega Pesca
un
Associazione generale cooperative italiane settore agro ittico alimentare (AGCI AGR IT AL)
atlīdzina tiesāšanās izdevumus
.

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2015. gada 7. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.