CELEX: 62007TJ0039
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Butadiēnkaučuka un emulsijas polimerizācijā iegūta butadiēnstirolkaučuka tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums
Atbildību pastiprinoši apstākļi

Tiesvedības priekšvēsture
Ar 2006. gada 29. novembra Lēmumu C(2006) 5700, galīgā redakcija (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā
iegūts butadiēnstirolkaučuks; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Eiropas Kopienu Komisija ir konstatējusi, ka vairāki
uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. panta 1. punktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 53. pantu, piedaloties aizliegtā
vienošanās iepriekš minēto ražojumu tirgū.
Uzņēmumi, kam adresēts apstrīdētais lēmums, ir:
–
Bayer AG
, Lēverkūzene [
Leverkusen
] (Vācija);
–
The Dow Chemical Company
, Midlande [
Midland
], Mičigana (Amerikas Savienotās Valstis) (turpmāk tekstā – “
Dow Chemical
”);
–
Dow Deutschland Inc.
, Švalbaha [
Schwalbach
] (Vācija);
–
Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH
(agrāk –
Dow Deutschland GmbH & Co. OHG
), Švalbaha;
–
Dow Europe
, Horgena [
Horgen
] (Šveice);
–
Eni SpA
, Roma (Itālija);
–
Polimeri Europa SpA
, Brindīzi [
Brindisi
] (Itālija) (turpmāk tekstā – “
Polimeri
”);
–
Shell Petroleum NV
, Hāga (Nīderlande);
–
Shell Nederland BV
, Hāga;
–
Shell Nederland Chemie BV
, Roterdama (Nīderlande);
–
Unipetrol a.s.
, Prāga (Čehijas Republika);
–
Kaučuk a.s.
, Kralupinadvltavu [
Kralupy nad Vltavou
] (Čehijas Republika);
–
Trade‑Stomil sp. z o.o.
, Lodza [
Łódź
] (Polija) (turpmāk tekstā – “
Stomil
”).

Dow Chemical
tieši vai netieši pilnībā kontrolē
Dow Deutschland
,
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
un
Dow Europe
(turpmāk tekstā visi kopā – “
Dow
”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 16.–21. apsvērums).

Eni
darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja
EniChem Elastomeri Srl
, kuru netieši kontrolēja
Eni
ar savas meitas sabiedrības
EniChem SpA
(turpmāk tekstā – “
EniChem SpA
”) starpniecību. 1997. gada 1. novembrī
EniChem Elastomeri
apvienojās ar
EniChem SpA
.
Eni
kontrolēja 99,97 % no
EniChem SpA
. 2002. gada 1. janvārī
EniChem SpA
nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tostarp darbību saistībā ar butadiēnkaučuku un emulsijas polimerizācijā iegūtu butadiēnstirolkaučuku)
savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai
Polimeri
. Kopš 2002. gada 21. oktobra
Eni
tieši un pilnībā kontrolē
Polimeri
. Kopš 2003. gada 1. maija
EniChem SpA
nomainīja savu nosaukumu uz
Syndial SpA
(apstrīdētā lēmuma preambulas 26.–32. apsvērums). Komisija apstrīdētajā lēmumā, atsaucoties uz jebkuru
Eni
piederošo sabiedrību (turpmāk tekstā – “
EniChem
”), lieto nosaukumu “EniChem” (apstrīdētā lēmuma preambulas 36. apsvērums).

Shell Nederland Chemie
ir
Shell Nederland
meitas sabiedrība, savukārt
Shell Nederland
pilnībā pieder
Shell Petroleum
(turpmāk tekstā visi kopā – “
Shell
”) (apstrīdētā lēmuma preambulas 38.–40. apsvērums).

Kaučuk
tika izveidots 1997. gadā, apvienojot
Kaučuk Group a.s.
un
Chemopetrol Group a.s
. 1997. gada 21. jūlijā
Unipetrol
pilnībā pārņēma visus apvienoto uzņēmumu aktīvus, tiesības un saistības.
Unipetrol
pieder 100 % daļu
Kaučuk
kapitālā (apstrīdētā lēmuma preambulas 45. un 46. apsvērums). Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu no 1991. gada līdz 2003. gada
28. februārim
Tavorex s.r.o.
(turpmāk tekstā – “
Tavorex
”), kas reģistrēts Čehijas Republikā, pārstāvēja
Kaučuk
(un tā priekšteci
Kaučuk Group
) eksporta jautājumos. Tāpat saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Tavorex
kopš 1996. gada pārstāvēja
Kaučuk
Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma preambulas 49. apsvērums).
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Stomil
pārstāvēja Polijas ražotāju
Chemical Company Dwory S.A.
(turpmāk tekstā – “
Dwory
”) eksporta jomā jau aptuveni 30 gadus, vismaz līdz 2001. gadam. Turklāt saskaņā ar apstrīdēto lēmumu
Stomil
no 1997. līdz 2000. gadam pārstāvēja
Dwory
Eiropas sintētiskā kaučuka asociācijas sanāksmēs (apstrīdētā lēmuma preambulas 51. apsvērums).
Pārkāpuma ilgumam noteiktais laikposms ir no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim (
Bayer
,
Eni
un
Polimeri
), no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam (
Shell Petroleum
,
Shell Nederland
un
Shell Nederland Chemie
), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim (
Dow Chemical
), no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim (
Dow Deutschland
), no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim (
Unipetrol
un
Kaučuk
), no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim (
Stomil
), no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim (
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
) un no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim (
Dow Europe
) (apstrīdētā lēmuma preambulas 476.–485. apsvērums un rezolutīvās daļas 1. pants).
Butadiēnkaučuks (turpmāk tekstā – “BK”) un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks (turpmāk tekstā – “EPBK”)
ir sintētiski kaučuki, kurus galvenokārt izmanto riepu ražošanā. Šie abi produkti ir aizvietojami savā starpā un ar citiem
sintētiskajiem kaučukiem, kā arī ar dabisko kaučuku (apstrīdētā lēmuma preambulas 3.–6. apsvērums).
Papildus šā lēmuma adresātiem arī citi ražotāji, kas atrodas Āzijā un Austrumeiropā, ierobežotā daudzumā tirgoja BK un EPBK
EEZ teritorijā. Turklāt ievērojamu daļu BK ražo tieši lielie riepu ražotāji (apstrīdētā lēmuma preambulas 54. apsvērums).
2002. gada 20. decembrī
Bayer
sazinājās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas
[naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos (OV 2002, C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums
par sadarbību”) saistībā ar BK un EPBK. Attiecībā uz EPBK
Bayer
sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas karteļa darbības. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts kasetē (apstrīdētā
lēmuma preambulas 67. apsvērums).
2003. gada 14. janvārī
Bayer
sniedza mutisku paziņojumu, kurā bija aprakstītas karteļa darbības saistībā ar BK. Šis mutiskais paziņojums ir ierakstīts
kasetē.
Bayer
iesniedza arī Eiropas sintētiskā kaučuka ražotāju asociācijas BK komitejas sanāksmju protokolus (apstrīdētā lēmuma preambulas
68. apsvērums).
2003. gada 5. februārī Komisija paziņoja
Bayer
savu lēmumu par šī uzņēmuma nosacītu atbrīvošanu no naudas soda (apstrīdētā lēmuma preambulas 69. apsvērums).
2003. gada 27. martā Komisija veica pārbaudes apmeklējumu saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmās
regulas par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) 14. panta 3. punktu
Dow Deutschland & Co
telpās (apstrīdētā lēmuma preambulas 70. apsvērums).
Laikā no 2003. gada septembra līdz 2006. gada jūlijam Komisija uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, ir nosūtījusi
vairākus informācijas pieprasījumus atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003
par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 18. pantam (apstrīdētā
lēmuma preambulas 71. apsvērums).
2003. gada 16. oktobrī
Dow Deutschland
un
Dow Deutschland & Co.
tikās ar Komisijas dienestiem un izteica vēlmi sadarboties atbilstoši paziņojumam par sadarbību. Šīs tikšanās laikā tika
sniegti mutvārdu paskaidrojumi par karteļa darbībām saistībā ar BK un EPBK. Šie mutvārdu paskaidrojumi tika ierakstīti. Tāpat
tika iesniegti dokumenti saistībā ar karteli (apstrīdētā lēmuma preambulas 72. apsvērums).
2005. gada 4. martā
Dow Deutschland
tika informēts par Komisijas nodomu tam samazināt naudas sodu par 30–50 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 73. apsvērums).
2005. gada 7. jūnijā Komisija uzsāka procesu un nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot
Unipetrol
, kā arī uzņēmumam
Dwory
pirmo paziņojumu par iebildumiem. Pirmais paziņojums par iebildumiem tika pieņemts arī attiecībā uz
Tavorex
, bet netika tam paziņots, ņemot vērā, ka kopš 2004. gada oktobra
Tavorex
ir bankrotējis. Līdz ar to process attiecībā uz
Tavorex
ir izbeigts (apstrīdētā lēmuma preambulas 49. un 74. apsvērums).
Iesaistītie uzņēmumi ir iesnieguši savus rakstveida apsvērumus saistībā ar šo pirmo paziņojumu par iebildumiem (apstrīdētā
lēmuma preambulas 75. apsvērums). Tiem bija arī sniegta pieeja lietas materiāliem
CD‑ROM
formā, kā arī mutiskiem paziņojumiem un ar tiem saistītiem dokumentiem Komisijas telpās (apstrīdētā lēmuma preambulas 76. apsvērums).
2005. gada 3. novembrī
Manufacture française des pneumatiques Michelin
(turpmāk tekstā – “
Michelin
”) iesniedza lūgumu atļaut tam iestāties procesā. 2006. gada 13. janvārī tas iesniedza rakstveida apsvērumus (apstrīdētā lēmuma
preambulas 78. apsvērums).
2006. gada 6. aprīlī Komisija pieņēma otro paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma
adresāti. Iesaistītie uzņēmumi iesniedza rakstveida apsvērumus saistībā ar minēto paziņojumu (apstrīdētā lēmuma preambulas
84. apsvērums).
2006. gada 12. maijā
Michelin
iesniedza sūdzību saskaņā ar Komisijas 2004. gada 7. aprīļa Regulas (EK) Nr. 773/2004 par lietas izskatīšanu saskaņā ar [EKL]
81. un 82. pantu, ko vada Komisija (OV L 123, 18. lpp.), 5. pantu (apstrīdētā lēmuma preambulas 85. apsvērums).
2006. gada 22. jūnijā uzņēmumi, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti, izņemot
Stomil
, un uzņēmums
Michelin
piedalījās Komisijas rīkotā noklausīšanās (apstrīdētā lēmuma preambulas 86. apsvērums).
Iztrūkstot pietiekamiem pierādījumiem par
Dwory
dalību kartelī, Komisija pieņēma lēmumu izbeigt procesu pret to (apstrīdētā lēmuma preambulas 88. apsvērums). Līdzīgi Komisija
pieņēma lēmumu izbeigt procesu arī pret
Syndial
(apstrīdētā lēmuma preambulas 89. apsvērums).
Turklāt, lai gan sākotnēji tika izmantoti divi dažādi lietu numuri (viens attiecībā uz BK un otrs attiecībā uz EPBK – COMP/E‑1/38.637
un COMP/E‑1/38.638), Komisija pēc pirmā paziņojuma par iebildumiem lieto vienotu numuru (COMP/F/38.638) (apstrīdētā lēmuma
preambulas 90. un 91. apsvērums).
2006. gada 29. novembrī administratīvais process tika izbeigts ar apstrīdētā Komisijas lēmuma pieņemšanu.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantu turpmāk uzskaitītie uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu un EEZ līguma
53. pantu, norādītajos laika periodos piedaloties vienotā un turpinātā nolīgumā, kura ietvaros tie ir vienojušies par cenu
mērķu noteikšanu, par klientu sadali, izmantojot līgumus par otras puses klientu nepiesaistīšanu, un par sensitīvas informācijas
apmaiņu saistībā ar cenām, konkurentiem un klientiem BK un EPBK nozarē:
a)
Bayer
no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;
b)
Dow Chemical
no 1996. gada 1. jūlija līdz 2002. gada 28. novembrim;
Dow Deutschland
no 1996. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 27. novembrim;
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
no 2001. gada 22. februāra līdz 2002. gada 28. februārim;
Dow Europe
no 2001. gada 26. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;
c)
Eni
no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;
Polimeri
no 1996. gada 20. maija līdz 2002. gada 28. novembrim;
d)
Shell Petroleum
no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam;
Shell Nederland
no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam;
Shell Nederland Chemie
no 1996. gada 20. maija līdz 1999. gada 31. maijam;
e)
Unipetrol
no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;
Kaučuk
no 1999. gada 16. novembra līdz 2002. gada 28. novembrim;
f)
Stomil
no 1999. gada 16. novembra līdz 2000. gada 22. februārim.
Pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā konstatētajiem faktiem un veikto juridisko vērtējumu, Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem
uzlika naudas sodus, kuru summa tika aprēķināta, piemērojot metodiku, kas izklāstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda]
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “pamatnostādnes”), kā arī paziņojumā par sadarbību.
Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 2. pantu ir uzlikti šādi naudas sodi:
a)
Bayer
: EUR 0;
b)
Dow Chemical
: EUR 64,575 miljoni, no kuriem:
i)      EUR 60,27 miljoni solidāri ar
Dow Deutschland
;
ii)      EUR 47,355 miljoni solidāri ar
Dow Deutschland Anlagengesellschaft
un
Dow Europe
;
c)
Eni
un
Polimeri
solidāri: EUR 272,25 miljoni;
d)
Shell Petroleum
,
Shell Nederland
un
Shell Nederland Chemie
solidāri: EUR 160,875 miljoni;
e)
Unipetrol
un
Kaučuk
solidāri: EUR 17,55 miljoni;
f)
Stomil
: EUR 3,8 miljoni.
Ar apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas 3. pantu 1. pantā minētajiem uzņēmumiem ir noteikts pienākums nekavējoties izbeigt,
ja tie to vēl nav izdarījuši, šajā pantā minētos pārkāpumus un turpmāk atturēties no jebkādas 1. pantā minētās darbības vai
rīcības, kā arī no visa veida pasākumiem, kuriem ir līdzvērtīgs mērķis vai sekas.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas [tolaik – Pirmās instances tiesa] kancelejā iesniegts 2007. gada 16. februārī,
Eni
cēla šo prasību.
Ar Vispārējās tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 31. marta lēmumu N. Vāls tika norīkots par tiesnesi, lai papildinātu palātas
sastāvu viena no tiesnešiem nespējas piedalīties dēļ.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (pirmā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.
Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa ir aicinājusi lietas
dalībniekus atbildēt uz dažiem jautājumiem un iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja šos lūgumus noteiktajos
termiņos.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti
2009. gada 12. oktobra tiesas sēdē.

Eni
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā ir atzīta
Eni
atbildība par rīcību, par kuru ir uzlikts attiecīgais naudas sods;
–        pakārtoti, atcelt vai samazināt naudas sodu, kas
Eni
ir uzlikts saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. pantu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest
Eni
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savu prasījumu pamatojumam
Eni
izvirza divus pamatus. Sava pirmā pamata ietvaros
Eni
apstrīd Komisijas lēmumu to atzīt par atbildīgu par pārkāpumu. Sava otrā pamata ietvaros
Eni
apgalvo, ka Komisija esot nepareizi noteikusi naudas soda apmēru.
A –
Par prasījumiem daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu
1.
Par pirmo pamatu, saskaņā ar kuru
Eni
esot prettiesiski atzīts par vainīgu pārkāpumā

Eni
norāda, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu īpašumtiesības uz 100 % kādas sabiedrības kapitāla esot pamats prezumpcijai, ka mātes
sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību, kas izslēdz iespēju, ka meitas sabiedrība patiešām autonomi
nosaka savu komercpolitiku. No apstrīdētā lēmuma
Eni
secina, ka šajā gadījumā pierādīšanas pienākums esot pārcelts, jo tad attiecīgajam uzņēmumam esot jāpierāda, ka prezumpcija,
kas balstīta uz pilnīgu kapitāla kontroli, nav pamatota.
Pirmais
Eni
izvirzītais prasības pamats ir iedalāms četrās daļās. Pirmās daļas ietvaros
Eni
uzskata, ka Komisija esot piemērojusi kļūdainu kritēriju mātes sabiedrības atbildības izvērtēšanai. Otrās daļas ietvaros
Eni
apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini atzinusi attiecībā uz
Eni
objektīvu atbildību. Trešās daļas ietvaros
Eni
norāda, ka tas administratīvā procesa laikā esot sniedzis pierādījumus, kuru dēļ Komisijai esot bijis jāsecina, ka
Eni
nebija īstenojis ietekmi uz
Syndial
/
Polimeri
komercpolitiku. Ceturtās daļas ietvaros
Eni
apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi kapitālsabiedrību ierobežotās atbildības principu un kopīgos principus attiecībā uz atbildību.
a)     Par pirmo daļu saistībā ar vainojamības pārkāpumā nosacījumu kļūdainu piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Norādot, ka Komisijai esot pienākums pierādīt konkurences tiesību normu pārkāpumu (Tiesas 1998. gada 17. decembra spriedums
lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., un Regulas Nr. 1/2003 2. pants),
Eni
uzskata, ka pieeja, ko Komisija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, esot pretrunā judikatūrai un tās pašas praksei.
Saistībā ar judikatūru, atsaucoties pirmām kārtām uz spriedumiem, ko lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija pasludinājusi Vispārējā tiesa (Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, II‑2111. lpp.) un – apelācijas instancē – Tiesa (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Stora
”),
Eni
uzskata, ka minētajos spriedumos esot apstiprināts princips, saskaņā ar kuru mātes sabiedrību var atzīt par atbildīgu par
tās meitas sabiedrības rīcību tikai tad, ja meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet galvenokārt piemēro
mātes sabiedrības dotus norādījumus (iepriekš minētais spriedums lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija). Šajā sakarā Tiesa esot apstiprinājusi, ka īpašumtiesības uz kapitālu vien nevar būt pamats atbildībai par konkurences
tiesību normu pārkāpumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Stora
). Tāpat
Eni
atsaucas uz secinājumiem, kurus ģenerāladvokāts Mišo [
Mischo
] sniedzis saistībā ar iepriekš minēto spriedumu lietā
Stora
(
Recueil
, I‑9928. lpp.) un kuriem Tiesa piekritusi. Minētajā lietā prasītājas uzvedība administratīvā procesa laikā un vairāku
Stora
grupas sabiedrību piedalīšanās pārkāpumā esot ļāvušas secināt, ka ar apstākli, ka
Stora
pieder 100 % tā meitas sabiedrību kapitāla, pietiek, lai to atzītu par atbildīgu par meitas sabiedrību rīcību.
Eni
no tā secina, ka tikai ļoti īpaši apstākļi, kas katrā ziņā ir papildinoši, ļauj uzskatīt grupas vadošās sabiedrības atbildību
par pierādītu tādējādi, ka nav jāveic papildu pārbaude, lai noskaidrotu, vai tā ir faktiski īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
tās meitas sabiedrības, kas pārkāpusi EKL 81. pantu, rīcību.
Tiesa esot izdarījusi līdzīgus secinājumus vēlākās lietās, kurās bija aplūkojams tāds pats jautājums. Šajā ziņā
Eni
atsaucas uz Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija (
Recueil
, I‑11005. lpp.) un 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P
un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija (Krājums, I‑5425. lpp.). Šiem spriedumiem, lai gan tie attiecas uz māsas sabiedrībām, esot nozīme, jo tajos
esot apstiprināts, ka, lai konstatētu grupā ietilpstošās juridiskās personas atbildību, Komisijai ir rūpīgi jāizanalizē visas
attiecības starp šīs grupas uzņēmumiem. Tāpat
Eni
atsaucas uz Tiesas 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑222/04
Cassa di Risparmio di Firenze
u.c. (Krājums, I‑289. lpp.). Pretēji Komisijas apgalvojumam minētais spriedums neesot nelabvēlīgs
Eni
nostājai. Tajā esot apstiprināts, ka īpašumtiesības uz visu kapitālu vien nav pielīdzināmas ietekmes uz vadību faktiskajai
īstenošanai.
Arī Vispārējā tiesa neesot nospriedusi, ka īpašumtiesības uz 100 % kapitāla sabiedrībā, kas reāli izdarījusi konkurences tiesību
normu pārkāpumus, pašas par sevi būtu pamats konstatēt mātes sabiedrības atbildību, ja nav citu apstākļu, kas liecinātu, ka
mātes sabiedrība ir faktiski izmantojusi no šīm īpašumtiesībām izrietošās pilnvaras. Šajā ziņā
Eni
norāda uz vairākiem “apliecinājumiem”, kuri ļautu apstiprināt prezumpciju, kas balstīta uz īpašumtiesībām uz kapitālu, un
kurus Vispārējā tiesa esot identificējusi noteiktās lietās.

Eni
atzīst, ka divos nesen pasludinātajos spriedumos Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka gadījumā, ja mātes sabiedrībai ir 100 %
kontrole pār tās meitas sabiedrību, kas ir vainīga pārkāpjošā rīcībā, pastāv atspēkojamā prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība
faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību, un ka līdz ar to mātes sabiedrībai ir jāatspēko šī prezumpcija,
sniedzot pierādījumus par tās meitas sabiedrības autonomiju (Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumi lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II‑3085. lpp., un lietā T‑330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp.). Tomēr šo abu spriedumu rūpīga analīze liecinot, ka Komisijas lēmumi, ar kuriem konstatēta
mātes sabiedrību atbildība par to meitas sabiedrību izdarītajiem konkurences tiesību normu pārkāpumiem, esot atzīti šajā ziņā
par tiesiskiem tikai tādēļ, ka pastāv virkne precīzāku apstākļu, kas, pēc
Eni
domām, neesot uzskatāmi tikai par īpašumtiesībām uz kapitālu.
Saistībā ar Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑43/02
Jungbunzlauer
/Komisija (Krājums, II‑3435. lpp.), ko Komisija minējusi savos procesuālajos dokumentos,
Eni
norāda, ka jautājums par atbildības prezumpciju esot bijis izskatīts tikai kā blakus jautājums un tikai tādēļ, lai apstiprinātu,
ka tā nav piemērojama aplūkojamajā gadījumā. Turklāt
Eni
uzsver, ka mātes sabiedrība
Jungbunzlauer Holding AG
neesot bijusi iesaistīta sodītajā pārkāpumā, lai gan tai pilnībā piederēja prasītājas minētajā lietā un
Jungbunzlauer GmbH
kapitāls.

Eni
no tā secina, ka, tostarp ievērojot iepriekš 45. punktā minēto spriedumu lietā
Avebe
/Komisija, iespējamā prezumpcija par mātes sabiedrības “izšķirošu ietekmi” uz savu meitas sabiedrību, kurā tai pieder 100 %
kapitāla, varot tikt izvirzīta tikai tad, ja papildus īpašumtiesībām uz visu kapitālu pastāv citi “pietiekami ievērojami apliecinājumi”.
Katrā ziņā attiecīgai sabiedrībai vienmēr esot iespēja “atspēkot šo prezumpciju, sniedzot Komisijai administratīvā procesa
laikā pietiekamus pierādījumus” (iepriekš 45. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
/Komisija).
Turklāt
Eni
nostāju apstiprinot Vispārējās tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02,
T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02
Bolloré
u.c./Komisija (Krājums, II‑947. lpp.). Minētajā spriedumā esot skaidri noteikts, ka Komisijas tēze, saskaņā ar kuru prezumpcija,
kas balstīta uz īpašumtiesībām uz visu kapitālu, pati par sevi ļauj konstatēt mātes sabiedrības atbildību, esot juridiski
nepamatota. Esot tiesa, ka īpašumtiesības uz 100 % kapitāla var liecināt par izšķirošu ietekmi, bet ar to vien nepietiekot,
lai pierādītu šo ietekmi. Saskaņā ar minēto spriedumu šādā gadījumā tomēr esot jāsniedz pierādījumi par citiem apstākļiem
papildus dalības apmēram.
Saistībā ar Komisijas agrāku lēmumu pieņemšanas praksi
Eni
norāda, ka pirms Komisijas 2005. gada 19. janvāra Lēmuma par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta
COMP/E‑1/37.773 –
AMCA
; turpmāk tekstā – “lēmums lietā
AMCA
”) pieņemšanas sabiedrības atbildība par EKL 81. panta pārkāpumu nekad neesot bijusi atzīta tikai tādēļ, ka tā īsteno kontroli
pār kādu citu sabiedrību. Ja nebija citu apstākļu, Komisija nekonstatēja un nepaplašināja atbildību grupas vadošajai sabiedrībai.
It īpaši
Eni
atsaucas uz Komisijas 2003. gada 16. decembra lēmumu par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta
COMP/E‑1/38.240 – Rūpnieciskās caurules) (kopsavilkums – OV 2004, L 125, 50. lpp.), kā arī Komisijas 2004. gada 20. oktobra
lēmumu (Lieta COMP
/
C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) un 2005. gada 20. oktobra lēmumu (Lieta COMP/C.38.281/B.2 – Jēltabaka – Itālija) par procedūrām
saskaņā ar EKL 81. pantu.
Eni
atgādina informāciju, ko tā secinājusi no minētajiem lēmumiem, attiecībā uz kuriem detalizētā analīze tikusi sniegta saistībā
ar otro paziņojumu par iebildumiem.
No minētajiem lēmumiem izrietot, ka vismaz līdz 2005. gadam Komisijas prakse nepārprotami bija nepiešķirt izšķirošu nozīmi
apstāklim, ka mātes sabiedrībai pieder viss uzņēmuma, kas reāli piedalījies pārkāpumā, kapitāls, nosakot ietekmi, kāda šai
sabiedrībai bijusi uz minētā meitas uzņēmuma komercpolitiku. Dalība kapitālā 100 % vai gandrīz 100 % apmērā “atviegloja” Komisijas
pienākumu sniegt pierādījumus, bet nekad neesot bijusi pamats atcelt šo pienākumu. Turpinājumā
Eni
norāda pierādījumus, kurus Komisija bija atzinusi par īpaši svarīgiem citu lēmumu ietvaros. Neviens no šiem pierādījumiem
nepastāvot saiknē starp
Eni
un
Polimeri
vai
Syndial
.
Turklāt
Eni
norāda, ka tas apzinās judikatūru, saskaņā ar kuru, piemērojot naudas sodus konkurences jomā, ir noraidāmi jebkādi iebildumi,
kas balstīti uz Komisijas agrāko lēmumu pieņemšanas praksi. Tomēr Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka pat šīs tiesību normas
(konkrētajā gadījumā – Regulas Nr. 17 15. pants) piemērošanā katram atsevišķam gadījumam Komisijai ir jāievēro vispārējie
tiesību principi, tostarp vienlīdzīgas attieksmes princips, kā to interpretējušas Kopienu tiesas (Vispārējās tiesas 2006. gada
27. septembra spriedums lietā T‑59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3627. lpp.). Tātad diskrecionārā vara, ko Komisija mēģina īstenot, tomēr esot ierobežota ar nepieciešamību
ievērot pamatprincipus. Turklāt esot jānodala naudas soda apmēra noteikšana, attiecībā uz kuru Komisijai ir diskrecionārā
vara, no par pārkāpumu atbildīgā tiesību subjekta vai subjektu identificēšanas. Šajā pēdējā gadījumā Komisijai neesot diskrecionārās
varas. To apstiprinot secinājumi, ko sniegusi ģenerāladvokāte Kokote [
Kokott
] saistībā ar Tiesas 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06
ETI
u.c. (Krājums, I‑10893. un I‑10896. lpp.). Tātad tā nevarot atsaukties uz šādu varu, lai neievērotu tās agrāko lēmumu pieņemšanas
praksi. Visbeidzot,
Eni
norāda, ka līdz ar pārmaiņām Komisijas praksē neesot sniegts pietiekams un konkrēts pamatojums, kas esot jāsniedz gadījumā,
ja iestāde plāno atkāpties no agrākās pastāvīgas prakses.
Eni
uzskata, ka aplūkojamā lietā šāds pamatojums esot bijis jāsniedz vēl jo vairāk tādēļ, ka līdz ar šo jauno pieeju atbildība
tiek noteikta tiesību subjektiem, kas nekāda ziņā nebija piedalījušies sodītajos pārkāpumos (Vispārējās tiesas 1994. gada
28. aprīļa spriedums lietā T‑38/92
AWS Benelux
/Komisija,
Recueil
, II‑211. lpp.).
Visbeidzot,
Eni
uzskata, ka tiktāl, ciktāl Komisija, lai konstatētu tā atbildību par pārmestajiem pārkāpumiem, balstījusies tikai uz prezumpciju
par izšķirošu ietekmi, ko
Eni
bija īstenojis attiecībā uz
Polimeri
tādēļ, ka tam piederēja 100 %
Polimeri
kapitāla, tā esot pārkāpusi principus, kas saistīti ar mātes sabiedrību atbildību par to meitas sabiedrību izdarītajiem pārkāpumiem,
kādi šie principi ir definēti Kopienu tiesu judikatūrā saistībā ar EKL 81. un 82. pantu un Regulas Nr. 1/2003 2. pantu, saskaņā
ar kuru Komisijai esot pienākums pierādīt konkurences tiesību normu pārkāpumus.
Saistībā ar apstrīdētajā lēmumā minētajiem “citiem apstākļiem”, uz kuriem Komisija atsaukusies savos procesuālajos dokumentos,
Eni
vispirms norāda, ka tajā minētie hierarhijas kārtībā sagatavotie ziņojumi atradās un bija ieslēgti meitas sabiedrībās un ka
tos nenodeva augstākā līmenī esošajām sabiedrībām. Komisija esot tikai norādījusi, ka mātes sabiedrībai ir parastās pilnvaras
attiecībā uz valdes iecelšanu. Tātad runa neesot par kādu atšķirīgu kontroles elementu. Turpinājumā tas, ka
Eni
nekad neesot atteicies no savas darbības ķīmijas nozarē, tāpat neesot šāds elements. Turklāt šis apgalvojums, kuram nebūtu
jēgas, neesot iekļauts apstrīdētajā lēmumā. Visbeidzot, Komisijas minētās “sistemātiskās reorganizācijas” esot norādītas apstrīdētajā
lēmumā tādēļ, lai apstrīdētu paša
Eni
izvirzītā apstākļa nozīmi. Turklāt šīs reorganizācijas liecinot, ka darbības, kas nav galvenās, tostarp ķīmija, esot palikušas
atsevišķu sabiedrību ietvaros atšķirībā no citiem sektoriem.
Komisija lūdz noraidīt pirmā pamata pirmo daļu. Tā būtībā uzskata, ka tad, ja mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības
kapitāla, pastāvot prezumpcija, ka mātes sabiedrība īsteno izšķirošu ietekmi uz savas meitas sabiedrības rīcību.
Vispārējās tiesas vērtējums
Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka mātes sabiedrība varot tikt atzīta par atbildīgu par meitas sabiedrības prettiesisku
rīcību, ja tā savu rīcību tirgū nenosaka autonomi. Šajā ziņā Komisija īpaši atsaucas uz uzņēmuma jēdziena izpratni konkurences
tiesībās (apstrīdētā lēmuma preambulas 333. un 334. apsvērums). Komisija turklāt norāda, ka tā varot pieņemt, ka meitas sabiedrība,
kura pilnībā pieder mātes sabiedrībai, galvenokārt piemēro mātes sabiedrības dotos norādījumus, un neesot jāpārbauda, vai
mātes sabiedrība faktiski ir īstenojusi šo varu. Mātes sabiedrībai vai meitas sabiedrībai esot jāatspēko šī prezumpcija, iesniedzot
pierādījumus tam, ka meitas sabiedrība ir autonomi noteikusi savu rīcību tirgū, nevis piemērojusi mātes sabiedrības norādījumus,
tādējādi, ka tām nav piemērojams uzņēmuma jēdziens (apstrīdētā lēmuma preambulas 335. apsvērums).
Turklāt Komisija norāda, ka
EniChem SpA
esot atbildīga par tiešu dalību pārkāpumā. Tā precizē, ka
Eni
darbību saistībā ar attiecīgajiem ražojumiem sākotnēji nodrošināja
EniChem Elastomeri
, kuru netieši kontrolēja
Eni
ar savas meitas sabiedrības
EniChem SpA
starpniecību. Kā atgādināts šā sprieduma 4. punktā, 1997. gada 1. novembrī
EniChem Elastomeri
apvienojās ar
EniChem SpA
.
Eni
piederēja 99,97 % no
EniChem SpA
. 2002. gada 1. janvārī
EniChem SpA
nodeva savu stratēģisko ķīmijas darbību (tostarp darbību saistībā ar BK un EPBK) savai 100 % piederošai meitas sabiedrībai
Polimeri
. Kopš 2002. gada 21. oktobra
Eni
tieši un pilnībā kontrolē
Polimeri
. Kopš 2003. gada 1. maija
EniChem SpA
nomainīja savu nosaukumu uz
Syndial
(apstrīdētā lēmuma preambulas 26.–32. un 365.–367. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija norāda, ka
Eni
tieši vai netieši kontrolēja gandrīz 100 %
EniChem Elastomeri
,
EniChem SpA
,
Syndial
un
Polimeri
kapitāla, un uzskata, ka vairāki apstākļi liecina, ka varēja pieņemt, ka
Eni
bija īstenojis izšķirošu ietekmi uz tā meitas sabiedrību rīcību. Turklāt, cita starpā atgādinot, ka 2002. gada 1. janvārī
Polimeri
ir pārņēmis
EniChem SpA
stratēģisko ķīmijas darbību un ka pastāvēja ievērojams risks, ka apstrīdētā lēmuma izpildes brīdī
Syndial
rīcībā nebūs pietiekamu aktīvu, lai samaksātu naudas sodu, Komisija ir uzskatījusi, ka
Polimeri
ir jāatzīst par atbildīgu par
Syndial
rīcību, un ir nolēmusi neadresēt apstrīdēto lēmumu
Syndial
. Līdz ar to Komisija ir secinājusi, ka apstrīdētais lēmums ir jāadresē
Polimeri
un
Eni
, kuri ir jāatzīst par solidāri atbildīgiem par pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma preambulas 365.–401. apsvērums).

Eni
izvirzītā pirmā pamata pirmā daļa pamatojas būtībā uz juridisku atziņu, saskaņā ar kuru nepastāvot prezumpcija, ka mātes sabiedrība,
kurai pieder 100 % tās meitas sabiedrības kapitāla, īsteno izšķirošu ietekmi uz meitas sabiedrības rīcību.
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbībām un ka uzņēmuma jēdziens
ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida.
Tiesa ir arī precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens šajā kontekstā ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību, pat tad,
ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām. Ja šāda ekonomiska vienība
pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par šo pārkāpumu. Kopienu konkurences
tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodu, un pēdējai ir jāadresē paziņojums
par iebildumiem. Svarīgi ir arī, ka paziņojumā par iebildumiem ir norādīts, kādā statusā juridiskai personai tiek pārmesti
apgalvotie fakti (skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8237. lpp., 54.–57. punkts un tajos minētā judikatūra).
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitas sabiedrības rīcībā var vainot mātes sabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan
tā ir atsevišķa juridiska persona, šī meitas sabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan galvenokārt piemēro mātes
sabiedrības dotus norādījumus, ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās
vienības. Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas
un tātad veido vienu uzņēmumu iepriekš minētās judikatūras izpratnē. Tātad tas, ka mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība
ir viens uzņēmums, ļauj Komisijai adresēt mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neliek pierādīt mātes
sabiedrības personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (skat. iepriekš 60. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. un 59. punkts un tajos minētā judikatūra).
Tajā īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību
normu pārkāpumu, kapitāla, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību un,
otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības
rīcību. Šādos apstākļos pietiek, ja Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai
prezumētu, ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt
mātes sabiedrību par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātes sabiedrība,
kurai ir jāatspēko šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitas sabiedrība rīkojas tirgū
autonomi. Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 42. punktā minētā sprieduma lietā
Stora
28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitas sabiedrības kapitāla ir minējusi citus apstākļus, kā, piemēram,
to, ka nav apstrīdēts, ka mātes sabiedrība ietekmē meitas sabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību
administratīvā procesa laikā, tomēr Tiesa šos apstākļus ir minējusi tikai tādēļ, lai norādītu visus apstākļus, uz kuriem Vispārējā
tiesa bija balstījusi savu pamatojumu, un nevis tādēļ, lai noteiktu, ka iepriekš minētā prezumpcija ir piemērojama tikai tad,
ja tiek sniegti papildu apliecinājumi tam, ka mātes sabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi. (skat. iepriekš 60. punktā
minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60.–62. punkts un tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, ka pretēji
Eni
apgalvojumam pastāv atspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru mātes sabiedrība, kurai pieder 100 % tās meitas sabiedrības
kapitāla, īsteno izšķirošu ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību.
Eni
juridiskie apsvērumi tātad ir kļūdaini.
Attiecībā uz
Eni
minēto Komisijas agrāko lēmumu pieņemšanas praksi un tiktāl, ciktāl
Eni
atsaucas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, vispirms ir jāatgādina, ka šā sprieduma 60.–62. punktā izklāstīto
iemeslu dēļ mātes sabiedrība var tikt vainota meitas sabiedrības rīcībā, ar kuru tiek pārkāptas konkurences tiesību normas.
Turklāt ir jānorāda, ka mātes sabiedrības vainošana pārkāpumā ir iespēja, kuru izvērtē Komisija (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada
24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Bank der österreichischen Sparkassen
/Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 82. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās no
T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 331. punkts). Šajos apstākļos ir jāsecina, ka tas vien, ka Komisija savā agrākajā
lēmumu pieņemšanas praksē bija uzskatījusi, ka kādas lietas apstākļi neattaisno mātes sabiedrības vainošanu tās meitas sabiedrības
rīcībā, nenozīmē, ka Komisijai ir pienākums izdarīt šādu pašu secinājumu kādā vēlākā lēmumā (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas
1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94,
T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, tā sauktā “
PVC II
lieta”,
Recueil
, II‑931. lpp., 990. punkts). Pilnības labad ir jāatgādina, ka gadījumā, ja kāds uzņēmums ir pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu,
tas nevar izvairīties no jebkāda soda tādēļ, ka kādam citam tirgus dalībniekam naudas sods nav uzlikts, ja Vispārējās tiesas
izskatīšanā pat nav lietas par šā pēdējā uzņēmuma situāciju (skat. iepriekš minēto spriedumu
PVC II
lietā, 1237. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiktāl, ciktāl ar saviem argumentiem saistībā ar agrāko lēmumu pieņemšanas praksi
Eni
apgalvo, ka Komisija esot pārkāpusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā apstrīdētajā lēmumā
minētos apstākļus (atkārtoti šā sprieduma 56.–58. punktā), Komisija ir sniegusi pietiekamu pamatojumu, kādēļ tā nolēmusi vainot
Eni
tā meitas sabiedrību rīcībā.
Visbeidzot, ciktāl ar saviem argumentiem saistībā ar agrāko lēmumu pieņemšanas praksi
Eni
apgalvo, ka esot pārkāpts tiesiskās drošības princips, ir jāatgādina, ka Komisijas prakse, kāda tā izriet no aplūkojamās
lietas, ir balstīta uz precīzu EKL 81. panta 1. punkta interpretāciju. Tātad tiesiskās drošības princips nevar liegt iespēju
grozīt Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑99/04
AC‑Treuhand
/Komisija, Krājums, II‑1501. lpp., 163. punkts).
Ņemot vērā šos apstākļus,
Eni
izvirzītā pirmā prasības pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
b)     Par otro daļu, kas saistīta ar objektīvas atbildības kļūdainu piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti

Eni
norāda, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ne vien izvirza parasto prezumpciju par mātes sabiedrības vainojamību iespējamajos
tās meitas sabiedrību, kurās mātes sabiedrībai pieder 100 % kapitāla, izdarītajos pārkāpumos, bet arī paredz bezierunu objektīvu
mātes sabiedrības atbildību, kas nosakāma ar neatspēkojamu prezumpciju. Šī pieeja esot pretrunā gan EKL 81. pantam, gan vispārējiem
personiskās atbildības un soda principiem.
It īpaši
Eni
uzsver, ka Komisija esot apgalvojusi, ka principā atspēkošanas nolūkā izvirzītajiem apstākļiem būtībā nav nozīmes. Šī nostāja
liecinot, ka ar apstrīdēto lēmumu bija domāts radīt neatspēkojamās atbildības koncepciju. Piemēram, Komisija esot atzinusi,
ka nav nozīmes apstākļiem, ka nebija informācijas plūsmas starp meitas sabiedrībām un mātes sabiedrību, ka nebija savstarpējas
piedalīšanās dažādu grupas sabiedrību vadības orgānos un ka
Eni
darbojās kā parasta finanšu holdinga sabiedrība attiecībā pret uzņēmumiem ķīmijas nozarē, kā arī jautājumam, vai grupas vadošā
sabiedrība bija zinājusi par iespējamiem konkurences tiesību normu pārkāpumiem, ko izdarījušas tās meitas sabiedrības.
Komisija uzskatot, ka tas, ka
Eni
“tieši vai netieši” “iecēla vairākumu vai pat visus valdes locekļus” tā meitas sabiedrībās, ir pietiekams pamats, lai nolemtu,
ka
Eni
ir vainojams apgalvotajos konkurences tiesību normu pārkāpumos, ko izdarījuši
Syndial
/
Polimeri
. Tomēr šādas pilnvaras dabiski izrietot no īpašumtiesībām uz visu kapitālu (vai pat tikai tā lielāko daļu). Līdz ar to
Eni
neredzot, ar kādiem pretējiem pierādījumiem būtu iespējams atspēkot šo prezumpciju.
Lēmums lietā
AMCA
(skat. šā sprieduma 49. punktu), ko analizējis
Eni
, liecinot par Komisija nodoma pārvērst mātes sabiedrību atbildību par objektīvu atbildību radikalizāciju. Ar to tiekot pārkāpti
personiskās atbildības un soda pamatprincipi, jo mātes sabiedrības atbildība esot balstīta vienīgi uz dalību kapitālā attiecībās
starp juridiski atsevišķām personām. Tāpat no tā esot secināms pat tiesiskuma principa pārkāpums.
Ir tiesa, ka personiskās atbildības princips esot jāpielāgo gadījumos, kad tas ir piemērojams administratīvā procesa ietvaros
un saistībā ar juridiskām personām, attiecībā uz kurām nevar
stricto sensu
runāt par vainu nodoma formā. Lai gan tas tā ir, pat kolektīvie subjekti esot “spējīgi pārkāpt tiesību normas, kas uz tiem
attiecas”, un “no tā acīmredzami izrietot, ka tos nevar vainot pārkāpumos, kurus tie nav izdarījuši” (ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo
Kolomera [
Ruiz‑Jarabo Colomer
] secinājumi saistībā ar Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P,
C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123., I‑133. lpp.). Kā esot vairākkārt apstiprināts judikatūrā, ir skaidrs, ka, ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu
un ar to saistīto sodu raksturu un smagumu, atbildība par šo pārkāpumu izdarīšanu ir personiska (Tiesas 1999. gada 8. jūlija
spriedums lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp.) un ka juridiska persona varot tikt sodīta tikai par faktiem, kas tai tiek konkrēti pārmesti (Tiesas 2005. gada
14. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑65/02 P un C‑73/02 P
ThyssenKrupp
/Komisija, Krājums, I‑6773. lpp.). Vispārējā tiesa esot atgādinājusi šos principus 2006. gada 5. aprīļa spriedumā lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija (Krājums, II‑897. lpp.) un 2006. gada 4. jūlija spriedumā lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija (Krājums, II‑1887. lpp.). Nosakot pārkāpumā vainojamo personu, nekad nevarot abstrahēties no atbildības personiskā
rakstura, kuram līdz ar to esot noteikti jābūt saistītam ar uzņēmuma, kam adresēts lēmums, lomu ar aizliegto vienošanos skartajā
darbības nozarē. No tā izrietot, ka konkurences jomā atbildības pamatā esot nevis dalība kapitālā, bet gan atbildība par vadību.
Visbeidzot,
Eni
uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā neesot sniegts pamatojums. Piemēram, Komisija apgalvojot, ka informācijas plūsmai starp meitas
sabiedrību un mātes sabiedrību nav nozīmes, lai gan citur tā esot sīki analizējusi šo plūsmu un personu, kas reāli piedalījušies
apgalvotajā pret konkurenci vērstajā rīcībā, pienākumus. Turklāt šīs analīzes rezultāts neesot pārliecinošs, jo tas neļāva
nonākt līdz
Eni
(apstrīdētā lēmuma preambulas 376. apsvērums). Ņemot vērā, ka Komisija ir ieņēmusi jaunu nostāju attiecībā uz atbildības par
konkurences tiesību normu pārkāpumiem pamatu, šis nepilnais pamatojums nešķiet atbilstošs EKL 253. pantam. Šajā sakarā
Eni
norāda, ka “tad, kad Komisija būtiski novirzās no agrākiem lēmumiem, tai ir skaidri jāizklāsta sava argumentācija” (Tiesas
1975. gada 26. novembra spriedums lietā 73/74
Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique
u.c./Komisija,
Recueil
, 1491. lpp.).
Komisija lūdz noraidīt pirmā prasības pamata otro daļu. Tā būtībā uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā netiekot piemērota objektīva
atbildība.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmā prasības pamata otrās daļas ietvaros
Eni
balstās uz premisu, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot izmantojusi neatspēkojamu prezumpciju par mātes sabiedrības atbildību
par tās meitas sabiedrību, kurās tai pieder 100 % kapitāla, darbībām.
Tomēr šī premisa ir kļūdaina.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir skaidri norādījusi, ka tā varēja pieņemt, ka meitas sabiedrība, kurā [mātes sabiedrībai] pieder
100 % kapitāla, galvenokārt piemēro tās mātes sabiedrības dotus norādījumus un ka nav jāpārbauda, vai mātes sabiedrība ir
faktiski izmantojusi šīs pilnvaras, un ka mātes sabiedrībai vai meitas sabiedrībai ir jāatspēko šī prezumpcija. Šajā sakarā
Komisija precizē, ka varēja tikt sniegti pierādījumi tam, ka meitas sabiedrība bija autonomi noteikusi savu rīcību tirgū,
nevis piemērojusi tās mātes sabiedrības dotus norādījumus, tādējādi, ka tām nav piemērojams “uzņēmuma” jēdziens (apstrīdētā
lēmuma preambulas 335. apsvērums).
No tā izriet, ka pretēji
Eni
apgalvojumam Komisija apstrīdētajā lēmumā nav izmantojusi neatspēkojamu prezumpciju. Tas, ka apstrīdētā lēmuma preambulas
383.–394. apsvērumā Komisija noraidīja argumentus, ko
Eni
bija izvirzījis, lai atspēkotu prezumpciju, kas izriet no 100 % kontroles pār tā meitas sabiedrībām, nenozīmē, ka minētā
prezumpcija tiek pārvērsta par neatspēkojamu. Komisija ir tikai izteikusi savu viedokli, ka ar
Eni
izvirzītajiem argumentiem šo prezumpciju atspēkot nevar. Tas neliedz
Eni
– ko tas arī izdarījis šā prasības pamata trešās daļas ietvaros – apstrīdēt Komisijas nostāju šajā jautājumā.
Tāpat no tā izriet, ka
Eni
izvirzītais arguments par pamatojuma nesniegšanu šajā jautājumā nav pamatots.
Ņemot vērā šos apstākļus,
Eni
izvirzītā pirmā prasības pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
c)     Par trešo daļu saistībā ar kļūdu
Eni
sniegto pierādījumu novērtēšanā
Lietas dalībnieku argumenti
Apstrīdot Komisijas tēzi par uz
Eni
attiecināmo prezumpciju,
Eni
tajā pašā laikā apgalvo, ka administratīvā procesa laikā tā esot sniegusi strukturēto datu un informācijas kopumu, kas liecinot,
ka ķīmijas nozarē darbojošās grupas sabiedrības rīkojās autonomi.
Pirmkārt, saistībā ar informācijas plūsmas starp grupas sabiedrībām analīzi Komisija esot secinājusi, ka “atkarības attiecības
starp dažādām personām, kas ir atbildīgas par [darbībām, kas saistītas ar BK/EPBK], tieši [noved līdz]
EniChem SpA
un
Polimeri
[prezidentam ģenerāldirektoram (PĢD)” (apstrīdētā lēmuma preambulas 376. apsvērums). Informācijas plūsma nekādā ziņā neļaujot
nonākt līdz
Eni
. Komisijai esot izdevies nonākt līdz sabiedrību, kas veic [nozares] pamatdarbību, valdēm tikai netieši un ar mākslīgā apraksta
palīdzību. Šajā ziņā
Eni
norāda uz apstrīdētā lēmuma preambulas 377. apsvērumu un precizē, ka tajā aprakstītā situācija atspoguļojot jebkuras komercsabiedrības
parasto iekšējo uzbūvi. No tās tomēr neizrietot nekāda norāde uz līmeni, kurā tiek pieņemti dažādi lēmumi attiecīgās sabiedrības,
kas veic pamatdarbību, ietvaros. Šī situācija būtiski atšķiroties no situācijām citās lietās, kurās personām, kas bija reāli
piedalījušies pārkāpumā meitas sabiedrības uzdevumā, bija precīzi noteikts pienākums atskaitīties mātes sabiedrībai. Šajā
sakarā
Eni
norāda uz vairākiem Komisijas lēmumiem. Tāpat no šā viedokļa
Eni
situācija atšķiroties no
Dow
,
Shell
un
Unipetrol
situācijas.
Nenorādot šajā sakarā nekādu pamatojumu, Komisija esot apgalvojusi, ka tai, “lai piemērotu prezumpciju, nav jāsniedz pierādījumi
par informācijas plūsmu esamību” (apstrīdētā lēmuma preambulas 392. apsvērums) un ka “[
Eni
] apgalvojumam, ka tas neko nezināja [par tā meitas sabiedrību pret konkurenci vērstu rīcību], nav nozīmes” (apstrīdētā lēmuma
preambulas 383. apsvērums). Tomēr konstatējums par informācijas plūsmām starp grupas sabiedrībām un tātad par to, ka mātes
sabiedrība bija zinājusi par tās meitas sabiedrību rīcību tirgū, esot nozīmīgs elements, kura uzdevums ir pierādīt, ka grupas
vadošā sabiedrība ir faktiski iejaukusies tās meitas sabiedrību darbības vadībā.
Turklāt apgalvojums, ka “nemaz nav nepieciešams uzņemties meitas sabiedrības ikdienas vadību, lai īstenotu izšķirošu ietekmi
un tās komercpolitiku” (apstrīdētā lēmuma preambulas 384. apsvērums), esot kļūdains, jo mātes sabiedrības “izšķirošā ietekme”
uz tās meitas sabiedrības rīcību tirgū nozīmējot, ka mātes sabiedrība ir aktīvi iesaistīta meitas sabiedrības vadībā. Aplūkojamajā
lietā neviens pierādījums neliecinot, ka
Eni
bija noteicis
Syndial
/
Polimeri
komercpolitiku un mērķus.
Eni
piebilst, ka Komisija savos procesuālajos dokumentos Vispārējā tiesā esot mēģinājusi minimizēt šā apstākļa nozīmi, uzskatot,
ka runa ir ne vairāk kā par “papildu elementu”, kas papildina prezumpciju. Tas tomēr nozīmējot, ka
Eni
nebūtu jāatzīst par atbildīgu par pārkāpumu.
Otrkārt,
Eni
norāda, ka administratīvā procesa laikā tas apgalvoja, ka nekad nebija tieši veicis darbību ar pārkāpumiem skartajā nozarē.
Tāpat tas uzsvēra, ka ķīmija nebija daļa no tā pamatdarbības. 1990. gados
Eni
esot ticis pārveidots no holdinga sabiedrības uz sabiedrību, kas veic pamatdarbību, un tas esot īstenojis sarežģītu procesu,
sadalot darbības dažādās struktūrvienībās, no kurām ar ķīmiju saistītās darbības tika izslēgtas. Turklāt minētās darbības
esot tikušas racionalizētas, un 2002. gadā šis process esot ticis pabeigts līdz ar visu grupas ķīmisko darbību nodošanu
Polimeri
.
Polimeri
tīrā peļņa 2002. gadā, kas tostarp attiecas uz aplūkojamo nozari, salīdzinājumā ar
Eni
tīro peļņu tajā pašā gadā liecinot, ka grupas rūpnieciskajā politikā ķīmiskām darbībām ir relatīvi liela nozīme. Ķīmijas
nozares autonomiju apstiprinot arī grupas uzņēmuma pārvaldības noteikumi, ko
Eni
bija aprakstījis administratīvā procesa laikā. It īpaši lēmumi attiecībā uz meitas sabiedrību rūpniecisko politiku tika apspriesti
un pieņemti dažādu šo uzņēmumu “operacionālo struktūrvienību” un dažādu “nodaļu” ietvaros, tieši nepiedaloties sabiedrības,
ka veic pamatdarbību, valdes locekļiem vai prezidentam, vai – vēl jo mazāk – citām mātes sabiedrības instancēm. Turklāt
Eni
statūti un tā uzņēmuma pārvaldības noteikumi liecinot, ka attiecībās ar tā meitas sabiedrībām
Eni
bija tikai tehniskā un finanšu koordinatora loma un ka tas sniedza meitas sabiedrībām nepieciešamo finanšu palīdzību. Saistībā
ar hipotētisko finanšu atbalstu, ko
Eni
sniedzis savām meitas sabiedrībām, kuru Komisija minējusi savos procesuālajos dokumentos Vispārējā tiesā, esot jānorāda, ka
tas nav minēts apstrīdētajā lēmumā. Turklāt šim apstāklim neesot nozīmes, jo ikviens akcionārs var piedalīties finanšu darījumos
saistībā ar sabiedrību, kurā tam pieder kapitāla daļas.
Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 387., 388., 390. un 391. apsvērumu,
Eni
norāda, ka Komisija esot pavirši vai pat acīmredzami kļūdaini izvērtējusi administratīvā procesa laikā sniegto informāciju.
Apstrīdētajā lēmumā sistemātiski netiekot ņemti vērā jebkādi apstākļi, kas varētu vājināt Komisijas sākotnējo premisu, proti,
ka sabiedrība, kas kontrolē 100 % kādas citas sabiedrības kapitāla, visos gadījumos ir atzīstama par atbildīgu par šīs meitas
sabiedrības rīcību.
Turklāt apgalvojums, ka “pamatdarbības definīcija un mātes sabiedrības lomas kā “holdinga sabiedrības” apraksts nav pārliecinoši
argumenti attiecībā uz meitas sabiedrības faktisku autonomiju”, esot pretrunā Komisijas pastāvīgajai praksei, kas nesen apstiprināta
lietā “Jēltabaka – Itālija” (skat. šā sprieduma 50. punktu). Šāda atšķirīga attieksme, kas turklāt nemaz neesot pamatota,
esot arī nediskriminācijas principa, kas Komisijai jāievēro tās diskrecionārās varas īstenošanā, pārkāpums.
Tāpat
Eni
norāda, ka vismaz līdz 2001. gadam tam tieši nepiederēja 100 % to uzņēmumu kapitāla, kas nodarbojas ar BK un EPBK ražošanu
un tirdzniecību, un tas iegādājās
Polimeri
kapitālu tikai 2002. gada 21. oktobrī, t.i., administratīvā procesa pabeigšanas brīdī. Savukārt arguments, ka
Eni
“pastāvīgi reorganizēja” meitas sabiedrības “darbības”, nekādā ziņā neatbalstot Komisijas tēzi.
Treškārt, Komisija esot norādījusi, ka “direkciju pārklāšanās neesamība nevar tikt uzskatīta par nozīmīgu un – vēl jo mazāk
– izšķirošu apstākli” (apstrīdētā lēmuma preambulas 393. apsvērums). Ar šo apgalvojumu Komisija izvairoties izteikt viedokli
par administratīvā procesa laikā
Eni
izvirzītajiem pierādījumiem, kas liecinot, ka neviena persona nebija pildījusi direktora funkcijas vienlaicīgi BK un EPBK
nozares sabiedrībās un mātes sabiedrībā.
Visbeidzot, Komisija savos procesuālajos dokumentos Vispārējā tiesā esot uzskatījusi, ka, lai atspēkotu prezumpciju attiecībā
uz mātes sabiedrību, kurai pieder 100 % kapitāla meitas sabiedrībā, kas izdarījusi pārkāpumu, ir jānorāda uz īpašiem un neparastiem
apstākļiem. Šī nostāja apstiprinot, ka visos gadījumos, kad kontroles dalība tiek īstenota saskaņā ar vispārīgām tiesībām,
tikai šā fakta dēļ mātes sabiedrība būtu uzskatāma par solidāri atbildīgu par iespējamiem konkurences tiesību normu pārkāpumiem,
ko izdarījusi tās meitas sabiedrība. Komisijas tēze esot ekstrēmistiska un maksimālistiska un esot pretrunā tās agrākajai
praksei, tātad radot nevienlīdzīgu attieksmi.
Noslēgumā
Eni
norāda, ka pierādījumi, ko tas bija sniedzis, lai pierādītu tā meitas sabiedrību autonomiju, esot tikuši izskatīti un noraidīti
bez izvērtēšanas to kontekstā un kopumā vai pat esot tikuši noraidīti ar tik vispārīgu formulējumu, ka noraidījuma pamatojums
esot neizprotams. Tas esot arī acīmredzams labas pārvaldības principa pārkāpums.
Komisija lūdz noraidīt pirmā prasības pamata trešo daļu. Tā būtībā uzskata, ka ar
Eni
izvirzītajiem apstākļiem nepietiekot, lai atspēkotu aplūkojamajā lietā esošo prezumpciju.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmā prasības pamata pirmās daļas ietvaros izklāstīto iemeslu dēļ Komisijai bija tiesības prezumēt, ka, tā kā
Eni
tieši vai netieši piederēja viss tā meitas sabiedrību kapitāls, tas īstenoja izšķirošu ietekmi uz to rīcību.
Tātad
Eni
bija jāatspēko šī prezumpcija, pierādot, ka minētās meitas sabiedrības bija autonomi noteikušas savu komercpolitiku tādējādi,
ka tās neveidoja kopā ar
Eni
vienotu ekonomisku vienību un tātad vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē.
Konkrēti,
Eni
bija jāiesniedz visi pierādījumi par organizatoriskajām, ekonomiskajām un juridiskajām saiknēm starp tā meitas sabiedrībām
un
Eni
, kuras tas uzskata par tādām, kas pierāda, ka tie neveido vienotu ekonomisku vienību. Vispārējai tiesai savā vērtējumā ir
jāņem vērā visi pierādījumi, kuru raksturs un nozīmīgums var atšķirties atkarībā no katras attiecīgās lietas īpašajām iezīmēm
(Vispārējās tiesas 2007. gada 12. decembra spriedums lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 65. punkts).
Pirmkārt, ar dažiem saviem argumentiem
Eni
būtībā apgalvo, ka, ņemot vērā lomu, kas tam noteikta cita starpā tā statūtos, tas neesot varējis īstenot izšķirošu ietekmi
uz tā meitas sabiedrību komerciālajiem darījumiem. It īpaši tas norāda, ka tam esot “tikai tehniskā un finanšu koordinatora”
loma. Tas nekad neesot “tieši veicis darbību attiecīgajā nozarē”. Neviena persona neesot pildījusi direktora funkcijas vienlaicīgi
meitas sabiedrību un
Eni
ietvaros. Turklāt jautājumam, vai mātes sabiedrība zina par tās meitas sabiedrību rīcību tirgū, esot nozīme. Aplūkojamajā
lietā Komisijas minētā informācijas plūsma neļāva nonākt līdz
Eni
.
Tomēr Komisijas tiesības adresēt sabiedrību grupas mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru uzliek naudas sodu, izriet nevis no tā,
ka mātes sabiedrība būtu pamudinājusi savu meitas sabiedrību izdarīt pārkāpumu, ne arī, pamatotāk, no mātes sabiedrības dalības
minētajā pārkāpumā, bet gan no apstākļa, ka tās veido vienotu uzņēmumu iepriekš minētajā izpratnē. Tādēļ, lai mātes sabiedrību
sauktu pie atbildības par meitas sabiedrības pārkāpjošu rīcību, nav nepieciešams pierādījums, ka mātes sabiedrība ietekmē
savas meitas sabiedrības politiku noteiktā jomā, uz kuru attiecas pārkāpums (iepriekš 95. punktā minētais 2007. gada 12. decembra
spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. un 83. punkts). Īpaši fakts, ka
Eni
ir tikai tehniskā un finanšu koordinatora loma un ka tas sniedz savām meitas sabiedrībām nepieciešamo finanšu palīdzību,
nav pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka tas īsteno izšķirošu ietekmi uz minēto meitas sabiedrību rīcību, tostarp koordinējot
finanšu investīcijas grupas ietvaros. Sabiedrību grupas kontekstā sabiedrības, kura cita starpā koordinē finanšu investīcijas
grupas ietvaros, mērķis ir apvienot dalību dažādu sabiedrību kapitālā un uzdevums – nodrošināt šo sabiedrību vienotu vadību,
tostarp ar šīs budžeta kontroles palīdzību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑168/05
Arkema
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 76. punkts).
Savukārt ar apgalvoto apstākli, ka grupas rūpnieciskajā politikā ķīmiskām darbībām esot relatīvi liela nozīme, nevar tikt
pierādīts, ka
Eni
ir atstājis savām meitas sabiedrībām pilnīgu autonomiju to rīcības tirgū noteikšanā (šajā ziņā skat. iepriekš 48. punktā minēto
spriedumu lietā
Bolloré
u.c./Komisija, 144. punkts).
Otrkārt, pilnības labad Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda papildu apstākļus, kas ļauj secināt, ka
Eni
ir īstenojis izšķirošu ietekmi uz tā meitas sabiedrību rīcību. It īpaši Komisija norāda, ka hierarhiskās saiknes noved tieši
līdz
EniChem SpA
(kļuva par
Syndial
) PĢD un
Polimeri
PĢD.
Eni
neapstrīd šo secinājumu, bet tikai precizē, ka runa ir par komercsabiedrības parasto iekšējo uzbūvi. Turklāt Komisija apstrīdētā
lēmuma preambulas 379. apsvērumā norāda, ka
EniChem SpA
(kļuva par
Syndial
) PĢD un
Polimeri
PĢD atskaitās [attiecīgās sabiedrības] valdei. Tomēr šīs valdes tieši vai netieši iecēlis
Eni
, un šo faktu
Eni
neapstrīd.
Treškārt, saistībā ar apstrīdētā lēmuma preambulas 387., 388., 390. un 391. apsvērumu ir jākonstatē, ka pretēji
Eni
apgalvojumam Komisija nav pavirši izvērtējusi administratīvā procesa laikā sniegto informāciju. Komisija ir precīzi atbildējusi
uz
Eni
izvirzītajiem argumentiem. Turklāt
Eni
nepaskaidro, kādā ziņā Komisijas nostāja šajā jautājumā ir “acīmredzami kļūdaina”, kā tas norāda savā prasības pieteikumā.
Ceturtkārt, attiecībā uz apstākli, ka apstrīdētais lēmums esot pretrunā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksei,
Eni
argumenti ir noraidāmi ar tādu pašu pamatojumu kā tas, kas norādīts saistībā ar pirmā prasības pamata pirmo daļu un izklāstīts
šā sprieduma 64.–66. punktā.
Piektkārt, saistībā ar apstākli, ka uzņēmumu, kas darbojās BK un EPBK ražošanas jomā, kapitāls 100 % apmērā piederēja
Eni
nevis tieši, bet netieši, ir jāuzskata, ka ar šo apstākli vien nevar pierādīt, ka
Eni
un attiecīgie uzņēmumi neveidoja vienotu ekonomisku vienību.
Sestkārt, saistībā ar apgalvoto labas pārvaldības principa pārkāpumu ir jāatgādina, ka Kopienu tiesiskās kārtības noteikto
administratīvā procesa garantiju starpā ir arī minētais princips, kam ir piesaistīts kompetentās iestādes pienākums rūpīgi
un objektīvi pārbaudīt visus apstākļus, kuriem ir nozīme izskatāmā lietā (Vispārējās tiesas 1992. gada 24. janvāra spriedums
lietā T‑44/90
La Cinq
/Komisija,
Recueil
, II‑1. lpp., 86. punkts, un 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 99. punkts). Tomēr, tostarp ņemot vērā šā sprieduma 100. punktā minētos elementus, nav nekāda pamata uzskatīt,
ka Komisija nebūtu rūpīgi un objektīvi pārbaudījusi aplūkojamās lietas apstākļus.
No visiem šiem apstākļiem izriet, ka ar šīs pirmā prasības pamata daļas ietvaros izvirzītajiem argumentiem nevar apstrīdēt
faktu, ka
Eni
un tā meitas sabiedrības varēja uzskatīt par vienotu ekonomisku vienību.
Ņemot vērā šos apsvērumus,
Eni
izvirzītā pirmā prasības pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
d)     Par ceturto daļu saistībā ar kapitālsabiedrību ierobežotās atbildības principa un kopīgo principu attiecībā uz atbildību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Eni
uzskata, ka Komisijas rīcība neesot saderīga ar Kopienu un valsts sabiedrību tiesībās kopīgi atzītajiem principiem, kā arī
ar tajās noteiktajiem atbildības attiecināšanas kritērijiem, ar kuriem esot apstiprināts un pat kuru pamatā esot pilnīgi personisks
minētās atbildības raksturs. Ierobežotās atbildības princips neizbēgami izvirza nosacījumus attiecībā uz atbildības attiecināšanas
kritērijiem. Par pārkāpumu vai prettiesisku darbību atbildīgo personu loks nevarot tikt paplašināts ārpus meitas sabiedrības,
kas reāli izdarījusi nodarījumu, iekļaujot tajā – atvasinātā vai autonomā veidā – arī tās mātes sabiedrību, pamatojoties uz
neatspēkojamo prezumpciju, kas saistīta ar grupas kapitāla struktūru.
Komisija, nesniedzot konkrētu pamatojumu, esot uzskatījusi, ka šiem principiem nav nozīmes aplūkojamajā lietā, it īpaši tādēļ,
ka tie attiecas uz citām tiesību jomām. Šajā sakarā
Eni
atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 396. apsvērumu. Tomēr, interpretējot kādu Kopienu tiesību normu, nevar patvaļīgi
neņemt vērā dalībvalstu tiesību sistēmām kopīga jēdziena saturu un sekas, aizbildinoties ar to, ka šis princips formāli ir
attiecināms uz kādu citu tiesību jomu, nevis to, attiecībā uz kuru pastāv jautājums par šā principa piemērošanu.
Vispārīgajās sabiedrību tiesībās ierobežotās atbildības princips nozīmējot, ka sabiedrības dalībnieki atbild par sabiedrības
saistībām tikai to ieguldījuma robežās un ka līdz ar to tikai pati sabiedrība ar savu īpašumu atbild par tās saistībām. Citiem
vārdiem sakot, sabiedrības dalībnieki neatkarīgi no tā, vai tie ir fiziskas personas vai – kā tas ir sabiedrību grupas gadījumā
– juridiskas personas, neuzņemoties nekādu atbildību attiecībā pret trešām personām. Šis princips esot pārņemts Kopienu tiesībās.
Šajā ziņā
Eni
atsaucas uz vairākām direktīvām sabiedrību tiesību jomā.
Šajā kontekstā saskaņā ar ierobežotās atbildības principu tas vien, ka grupas vadībā esošā holdinga sabiedrība īsteno kontroli,
nenozīmējot – ne noteikti, ne it īpaši automātiski – dažādu uzņēmumu, kuri ir atsevišķas juridiskas personas, autonomijas
zudumu. Atkāpšanās no ierobežotās atbildības principa esot pieļaujama tikai tad, ja notiek sabiedrības formas ļaunprātīga
izmantošana, proti, ja pastāv saskanīgu faktu kopums, kas liecina par vienota interešu centra esamību, tostarp juridiskā izpratnē.
Šie principi esot atzīti Amerikas Savienotajās Valstīs, Francijā un Apvienotajā Karalistē, t.i., valstīs, attiecībā uz kurām
Eni
sniedz sabiedrību tiesību jomā piemērojamā tiesiskā regulējuma analīzi. Saistībā ar Amerikas Savienotajām Valstīm
Eni
atsaucas uz diviem ekspertu atzinumiem. Tas uzskata, ka šādi atzinumi apstiprinot argumentus, kas analītiskā veidā izklāstīti
prasības pieteikumā norādītā pirmā pamata ietvaros. Ar šiem atzinumiem netiek izvērsts kāds jauns pamats vai pamats, kurš
būtu izklāstīts tikai kopsavilkuma veidā.
Papildus šiem principiem, kas pēc tā apgalvojumiem esot atzīti dalībvalstu tiesībās,
Eni
norāda arī uz konkurences tiesībās piemērojamām normām uzņēmumu tiesību pārņemšanas gadījumos. Šajā sakarā principā fiziskai
vai juridiskai personai, kas vadīja attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī, esot par to jāatbild, pat ja lēmuma, ar
kuru konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma pārvaldība ir uzticēta kādai citai personai. It īpaši
Eni
atsaucas uz Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumiem lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija (
Recueil
, I‑9693. lpp.) un lietā C‑297/98 P
SCA Holding
/Komisija (
Recueil
, I‑10101. lpp.) un Vispārējās tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑6/89
Enichem Anic
/Komisija (
Recueil
, II‑1623. lpp.). Šis ekonomiskās nepārtrauktības kritērijs varot būt piemērojams tikai un vienīgi gadījumā, ja par uzņēmuma
pārvaldību atbildīgā juridiskā persona vairs juridiski nepastāv pēc pārkāpuma izdarīšanas (iepriekš 72. punktā minētais spriedums
lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
). Pat šajā gadījumā tas neesot tikai uz strukturālo saikni balstīts automātisks mehānisms, kura rezultātā tiek sodīts cits
tiesību subjekts, nevis sākotnējais pārvaldītājs, bet gan īpašas un pamatotas vajadzības, tostarp nepieciešamība izvairīties
no juridiskām shēmām, kas ļautu apiet konkurences tiesību normas. Citiem vārdiem sakot, ekonomiskās nepārtrauktības kritērijs
esot piemērojams tikai izņēmuma kārtā. “Koncentrējoties uz darbību, nevis personu, kas to veikusi, lai gan šī persona joprojām
pastāv un var atbildēt par savu rīcību, tiek pārkāpti vainas un sodu personiskā rakstura principi” (iepriekš 72. punktā minētie
ģenerāladvokāta Ruisa‑Harabo Kolomera secinājumi saistībā ar spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija). Tāpat
Eni
atsaucas uz iepriekš 52. punktā minētajiem ģenerāladvokātes Kokotes secinājumiem saistībā ar spriedumu lietā
ETI
u.c.
Noslēgumā
Eni
norāda, ka, pamatojot vai attaisnojot konstatējumu par tam aplūkojamajā lieta pārmesto EKL 81. panta pārkāpumu tikai ar īpašumtiesībām
uz akciju kontrolpaketi, piemērojot neatspēkojamu un neapstrīdamu prezumpciju, tiek nepamatoti radīts objektīvas – t.i., bez
vainas – un netiešas atbildības avots, jo tā attiecināma uz nodarījumiem, kurus reāli izdarījis cits subjekts. Šādā situācijā
tiek radīts kaitējums tiesībām uz aizstāvību, vai nu pārceļot pierādīšanas pienākumu, vai arī ierobežojot pašu iespēju sniegt
atspēkojošus pierādījumus. Turklāt apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā neesot sniegts pamatojums, jo Komisija neesot norādījusi
konkrētus iemeslus, kuru dēļ tā pieņēmusi šo pieeju.
Komisija lūdz noraidīt pirmā prasības pamata ceturto daļu. It īpaši tā uzsver, ka
Eni
argumenti jau esot noraidīti apstrīdētā lēmuma preambulas 396. apsvērumā.
Vispārējās tiesas vērtējums

Eni
izvirzītā pirmā prasības pamata ceturtā daļa ir balstīta uz premisu, ka Komisija to esot atzinusi par atbildīgu tikai īpašumtiesību
uz kapitāla kontrolpaketi dēļ, piemērojot neatspēkojamu un neapstrīdamu prezumpciju.
Eni
uzskata, ka līdz ar to tiek radīts objektīvas – t.i., bez vainas – un netiešas atbildības avots.
Šā prasības pamata otrās daļas ietvaros izklāstīto iemeslu dēļ no apstrīdētā lēmuma izriet, ka aplūkojamajā lietā Komisija
nav izvirzījusi neatspēkojamu prezumpciju. Tātad
Eni
bija iespēja apstrīdēt tā atzīšanu par vainojamu pārkāpumā, un tas to arī izdarīja administratīvā procesa laikā un šā prasības
pamata trešās daļas ietvaros.
No tā izriet, ka
Eni
izvirzītā pirmā prasības pamata ceturtā daļa ir balstīta uz kļūdainu premisu.
Turklāt šā sprieduma 60.–62. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Komisijai ir tiesības attiecināt uz mātes sabiedrību atbildību
par meitas sabiedrības izdarīto pārkāpumu, ja minētā meitas sabiedrība nenosaka savu rīcību tirgū autonomi. Aplūkojamajā lietā
no šā prasības pamata pirmo trīs daļu ietvaros norādītajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija šajā ziņā nav pieļāvusi kļūdu.
Visbeidzot, saistībā ar
Eni
argumentiem par konkurences tiesībās piemērojamām normām uzņēmumu tiesību pārņemšanas gadījumos ir jākonstatē, ka tie nav
iedarbīgi, jo
Eni
atbildība, ko konstatējusi Komisija aplūkojamajā lietā, neizriet no šādas situācijas. Pat ja pieņemtu, ka ar saviem argumentiem
Eni
faktiski apstrīd uz to attiecināto atbildību par
EniChem SpA
(kļuva par
Syndial
) izdarīto pārkāpumu, lai gan uz
Syndial
pat neattiecas apstrīdētais lēmums, šie argumenti būtu jānoraida. Ir jāuzsver, ka pretēji tam, ko būtībā apgalvo
Eni
, gadījumā, ja divi subjekti veido vienu un to pašu ekonomisku vienību, tas apstāklis vien, ka subjekts, kas izdarījis pārkāpumu,
joprojām pastāv, neliedz sodīt subjektu, kuram tas nodeva savu ekonomisko darbību (šajā ziņā skat. iepriekš 72. punktā minēto
spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 355.–358. punkts, un iepriekš 46. punktā minēto spriedumu lietā
Jungbunzlauer
/Komisija, 132. punkts). It īpaši šāda sodīšana ir pieļaujama tad, ja šos subjektus kontrolē viena un tā pati persona un ja,
ņemot vērā ciešās saiknes starp šiem subjektiem ekonomiskā un organizatoriskā ziņā, tie galvenokārt piemēro vienus un tos
pašus komerciālos norādījumus (iepriekš 52. punktā minētais spriedums lietā
ETI
u.c., 49. punkts). Aplūkojamajā lietā ir skaidrs, ka pārkāpjošās rīcības īstenošanas laikā
EniChem SpA
un
Polimeri
tieši vai netieši pilnībā piederēja vienai un tai pašai sabiedrībai, proti,
Eni
. Šajos apstākļos personīgās atbildības princips neliedz sodu par pārkāpumu, ko sākotnēji izdarīja
EniChem SpA
un pēc tam turpināja
Polimeri
, pilnībā uzlikt sabiedrībai
Polimeri
, kā tas norādīts apstrīdētā lēmuma preambulas 369.–373. apsvērumā (šajā ziņā skat. iepriekš 52. punktā minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 51. punkts). Tādējādi, ņemot vērā, ka
Eni
bija
EniChem SpA
un
Polimeri
mātes sabiedrība, nekas neliedz minēto uzņēmumu īstenotajā pārkāpjošajā rīcībā, tostarp tajā, kas izriet no
EniChem SpA
(kļuva par
Syndial
) darbību nodošanas, vainot
Eni
, lai gan uz
Syndial
pat neattiecas apstrīdētais lēmums.
Ņemot vērā šos apstākļus,
Eni
izvirzītā pirmā prasības pamata ceturtā daļa ir jānoraida kā nepamatota un tātad pirmais pamats kopumā ir noraidāms.
2.
Par otro, pakārtoti izvirzīto pamatu saistībā ar prettiesisku naudas soda apmēra noteikšanu
Pakārtoti,
Eni
apgalvo, ka naudas sods, kas tam uzlikts solidāri ar
Polimeri
, esot jāatceļ vai vismaz būtiski jāsamazina, jo tā apmērs esot noteikts prettiesiskā veidā.
Otrais
Eni
izvirzītais prasības pamats ir iedalāms trīs daļās. Pirmās daļas ietvaros
Eni
apstrīd reizināšanas koeficienta preventīvas iedarbības nodrošināšanai piemērošanu. Otrās daļas ietvaros tas uzskata, ka
Komisija esot pieļāvusi kļūdu, piemērojot aplūkojamajā lietā recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli. Trešās daļas ietvaros
tas norāda, ka Komisijai, nosakot naudas soda apmēru, esot bijusi jāņem vērā
Syndial
izslēgšana.
a)     Par pirmo daļu saistībā ar reizināšanas koeficienta preventīvas iedarbības nodrošināšanai kļūdainu piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Eni
uzsver, ka Komisija, nosakot naudas soda sākumsummu atkarībā no pārkāpuma smaguma, esot ņēmusi vērā tikai pārkāpuma raksturu,
pilnībā abstrahējoties no tā faktiskās ietekmes tirgū. Šajā ziņā
Eni
atsaucas uz apstrīdētā lēmuma preambulas 462. apsvērumu.
Tomēr administratīva procesa dalībnieki esot snieguši informāciju, kas ļaujot novērtēt pārkāpuma ietekmi. It īpaši
Syndial
esot norādījis, ka uzņēmumiem, kas ir apgalvotā pārkāpuma dalībnieki, piederēja tikai ierobežota daļa no kopējā BK (30 %)
un EPBK (40 %) tirgus.
Šajos apstākļos diez vai var apgalvot, ka iespējamais nolīgums starp attiecīgajiem uzņēmumiem varēja būtiski ietekmēt cenas.
Komisija neesot ņēmusi vērā šo informāciju otrā paziņojuma par iebildumiem ietvaros. Pat pieļaujot, ka pamatnostādnēs ir paredzētas
Komisijas tiesības atturēties no pārkāpuma ietekmes novērtēšanas, tomēr Komisijai esot bijis jāņem vērā šī ietekme, lai izvērtētu
pārkāpuma smagumu, kā to turklāt apstiprinot Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse un judikatūra (iepriekš 72. punktā minētais
spriedums lietā
Degussa
/Komisija).
Otrkārt, lai ņemtu vērā pārkāpuma izdarītāju spēju faktiski kaitēt konkurences atbilstošai norisei un lai nodrošinātu naudas
soda “pietiekamu preventīvu iedarbību”, Komisija esot balstījusies uz attiecīgo uzņēmumu veiktajiem BK un EPBK pārdevumiem
(apstrīdētā lēmuma preambulas 467. apsvērums), kā arī uz grupu, kurās ietilpst minētie uzņēmumi, kopējo apgrozījumu (apstrīdētā
lēmuma preambulas 474. apsvērums).
Rezultāts attiecībā uz
Eni
esot acīmredzami pretrunā samērīguma principam. Apstrīdētajā lēmumā nemaz neesot ņemta vērā subjektīvā puse, t.i., apzināšanās,
ka strīdīgā rīcība ir vērsta pret konkurenci, vai arī attiecīgā tirgus, kura kopējā vērtība 2001. gadā esot bijusi EUR 550 miljoni,
dimensijas un apmērs (apstrīdētā lēmuma preambulas 467. apsvērums).
Turklāt
Eni
grupas kopējā apgrozījuma apmērs esot novērtēts par augstu, kas aizliegts ar Vispārējās tiesas judikatūru. Šajā ziņā
Eni
atsaucas uz Vispārējās tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija (
Recueil
, II‑2473. lpp.). Lai gan pieļaujot, ka grupas apgrozījuma kritērijs var tikt izmantots, lai noteiktu preventīvu iedarbību,
Vispārējā tiesa esot precizējusi, ka, lai izvairītos no pilnīgi mehānistiskiem un nesamērīgiem rezultātiem, ir obligāti jāņem
vērā uzņēmuma “īpatsvars” ar pārkāpumu skartajā tirgū. Kā tas jau esot pierādīts pirmā prasības pamata ietvaros un apstiprināts
apstrīdētajā lēmumā, darbība ķīmijas nozarē nekad neesot bijusi daļa no
Eni
pamatdarbības. Tātad, ņemot vērā tikai grupas kopējo apgrozījumu un attiecīgi piemērojot naudas sodam reizināšanas koeficientu 2
preventīvas iedarbības nodrošināšanai, Komisija esot uzlikusi
Eni
pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu.
Komisija lūdz noraidīt otrā prasības pamata pirmo daļu. Tā būtībā uzskata, ka neesot pieļāvusi kļūdu, nosakot pārkāpuma smagumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka, neraugoties uz otrā prasības pamata pirmās daļas virsrakstu,
Eni
faktiski apstrīd pārkāpuma smaguma noteikšanu, kā tas to arī apstiprinājis tiesas sēdes laikā.
Pārkāpuma smagums ir nosakāms, ņemot vērā lielu skaitu elementu, kā, piemēram, lietas īpašos apstākļus, tās kontekstu un naudas
soda preventīvo iedarbību, un nav izveidots saistošs vai izsmeļošs tādu kritēriju saraksts, kuri būtu obligāti jāņem vērā
(Tiesas 2002. gada 15. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P
līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 465. punkts, un iepriekš 43. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 241. punkts).
Starp elementiem, kas varētu tikt ņemti vērā, izvērtējot pārkāpumu smagumu, jāpiemin katra uzņēmuma rīcība, katra uzņēmuma
loma aizliegtās vienošanās izveidē, labums, ko tie no tās ir varējuši gūt, to lielums un attiecīgo preču vērtība, kā arī risks,
ko šāda veida pārkāpumi rada Kopienas mērķiem (skat. 2007. gada 25. janvāra spriedumu lietā C‑407/04 P
Dalmine
/Komisija, Krājums, I‑829. lpp., 130. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt pamatnostādnēs cita starpā ir noteikts, ka pārkāpuma smaguma noteikšanā jāņem vērā pārkāpuma raksturs, tā faktiskā
ietekme uz tirgu, ja to var izmērīt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms. Līdz ar to pārkāpumi tiek iedalīti trīs kategorijās,
ļaujot izšķirt sīkākus, smagus un sevišķi smagus pārkāpumus (pamatnostādņu 1. punkta A iedaļas pirmā un otrā daļa).
Pamatnostādnēs ir arī paredzēts, ka papildus pārkāpuma raksturam, tā faktiskajai ietekmei uz tirgu un attiecīgā ģeogrāfiskā
tirgus apjomam ir jāņem vērā pārkāpuma izdarītāju faktiskā ekonomiskā spēja nodarīt būtisku kaitējumu citiem tirgus dalībniekiem,
īpaši patērētājiem, un jānosaka naudas soda summa tādā līmenī, lai tam būtu pietiekama preventīva iedarbība (pamatnostādņu
1. punkta A iedaļas ceturtā daļa).
Komisijas pilnvaras uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kuri tīši vai nolaidības dēļ izdara EKL 81. panta prasību pārkāpumu, ir
viens no līdzekļiem, kas ir tās rīcībā, lai tā varētu pildīt tai ar Kopienu tiesībām uzticēto uzraudzības uzdevumu, kas ietver
pienākumu īstenot vispārīgo politiku nolūkā piemērot konkurences jomā Līgumā noteiktos principus un attiecīgi virzīt uzņēmumu
rīcību. No minētā izriet, ka, lai izvērtētu pārkāpuma smagumu ar mērķi noteikt naudas soda apmēru, Komisijai jāpārliecinās
par savas darbības preventīvo iedarbību, it īpaši attiecībā uz to veidu pārkāpumiem, kuri īpaši kaitē Kopienas mērķu īstenošanai
(Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedums apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 105. un 106. punkts; iepriekš 103. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 166. punkts, un Vispārējās tiesas 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā T‑38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II‑4407. lpp., 169. punkts).
No tā izriet prasība pielāgot naudas soda summu, lai ņemtu vērā vēlamo ietekmi uz uzņēmumu, kuram tas uzlikts, lai nodrošinātu,
ka uzliktais naudas sods nav maznozīmīgs vai – tieši pretēji – pārmērīgs, tostarp ņemot vērā konkrētā uzņēmuma finansiālo
spēju, atbilstoši prasībām, kuras izriet, pirmkārt, no nepieciešamības nodrošināt naudas soda efektivitāti un, otrkārt, no
samērīguma principa ievērošanas. Liela apjoma uzņēmums, kura rīcībā ir ievērojami finanšu resursi salīdzinājumā ar citiem
aizliegtās vienošanās dalībniekiem, var vieglāk mobilizēt tam uzliktā naudas soda samaksai nepieciešamos naudas līdzekļus,
kas attaisno – ar mērķi nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību – tāda naudas soda uzlikšanu, kas būtu proporcionāli lielāks
nekā uzņēmumam, kura rīcībā nav tādu resursu, uzliktais sods par to pašu pārkāpumu, tostarp piemērojot reizināšanas koeficientu
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz
T‑246/01, T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 241. un 243. punkts; skat. arī iepriekš 103. punktā minēto Vispārējās tiesas spriedumu lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 170. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta spriedumu lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 235. punkts).
Jāpiebilst, ka Tiesa ir īpaši uzsvērusi, ka, nosakot naudas sodu, ir jāņem vērā katra uzņēmuma, kurš ir aizliegtās vienošanās
dalībnieks, kopējais apgrozījums (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 85. un 86. punkts, un 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑57/02 P
Acerinox
/Komisija, Krājums, I‑6689. lpp., 74. un 75. punkts; skat. arī Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑289/04 P
Showa Denko
/Komisija, Krājums, I‑5859. lpp., 17. punkts).
Visbeidzot, jāuzsver, ka preventīvas iedarbības mērķis, ko Komisija var censties sasniegt, nosakot naudas sodas apmēru, ir
noteikts, lai nodrošinātu, ka uzņēmumi ievēro Līgumā ietvertās konkurences tiesību normas savā darbībā Kopienas vai EEZ ietvaros.
No minētā izriet, ka preventīvas iedarbības faktoru, kuru var iekļaut naudas soda aprēķinā, nosaka, ņemot vērā vairākus elementus
un ne tikai konkrētā uzņēmuma īpašo situāciju. Šis princips tiek piemērots tostarp tad, kad Komisija ir noteikusi “reizināšanas
koeficientu preventīvās iedarbības nodrošināšanai”, kurš ietekmē uzņēmumam uzlikto naudas sodu (šajā ziņā skat. iepriekš 135. punktā
minēto spriedumu lietā
Showa Denko
/Komisija, 23. un 24. punkts).
Konkrētajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā vispirms atzīst, ka iesaistītie uzņēmumi ir noslēguši nolīgumus par cenu
mērķiem un tirgus sadali un ir apmainījušies ar sensitīvu komerciālo informāciju. Pēc Komisijas uzskatiem, šai praksei ir
sevišķi smaga pārkāpuma raksturs (apstrīdētā lēmuma preambulas 461. apsvērums un rezolutīvās daļas 1. pants). Tālāk Komisija
norāda, ka nav iespējams novērtēt faktisko karteļa ietekmi uz EEZ tirgu. Komisija arī piebilst, ka, pat ja nav iespējams noteikt
karteļa faktisko ietekmi, iesaistītie uzņēmumi ir īstenojuši attiecīgos nolīgumus un tiem ir bijusi ietekme uz tirgu. Komisija
secina, ka tā neņems vērā ietekmi uz tirgu, lai noteiktu naudas sodu summu (apstrīdētā lēmuma preambulas 462. apsvērums).
Visbeidzot, Komisija norāda, ka pārkāpums skar visu EEZ teritoriju (apstrīdētā lēmuma preambulas 463. apsvērums). Šo iemeslu
dēļ Komisija uzskata, ka konkrētais pārkāpums var tikt kvalificēts kā sevišķi smags (apstrīdētā lēmuma preambulas 464. apsvērums).
Pēc tam Komisija piemēroja diferencētu pieeju attiecībā uz iesaistītajiem uzņēmumiem, pamatojoties uz to kumulatīvo apgrozījumu
saistībā ar BK un EPBK 2001. gadā, kas bija pēdējais pilnais pārkāpuma gads, izņemot attiecībā pret
Shell
(1998. gads) un
Stomil
(1999. gads). Komisija ir iedalījusi iesaistītos uzņēmumus piecās kategorijās,
EniChem
ierindojot pirmajā no tām (naudas soda sākumsumma EUR 55 miljonu apmērā) (apstrīdētā lēmuma preambulas 465.–473. apsvērums).
Turklāt Komisija norādīja, ka sevišķi smago noziegumu kategorijā sankciju gradācija ļauj noteikt naudas sodu tādā līmenī,
kas tiem nodrošina pietiekamu preventīvu iedarbību, ņemot vērā katra uzņēmuma lielumu. Pamatojoties uz iesaistīto uzņēmumu
2005. gada apgrozījumu visā pasaulē, Komisija konstatēja, ka ir būtiska atšķirība lieluma ziņā starp
Kaučuk
(apgrozījums EUR 2,718 miljardi) un
Stomil
(apgrozījums EUR 38 miljoni), no vienas puses, un pārējiem iesaistītajiem uzņēmumiem, no otras puses, it īpaši
Bayer
(apgrozījums EUR 27,383 miljardi), proti, pirmo no liela apjoma uzņēmumiem, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti. Pamatojoties
uz minēto un ņemot vērā lietas apstākļus, Komisija uzskatīja, ka reizināšanas koeficients preventīvās iedarbības nodrošināšanai
nebūtu jāpiemēro attiecībā uz
Kaučuk
un
Stomil
, bet savukārt attiecībā uz
Bayer
tā atzina reizināšanas koeficientu 1,5 par piemērotu. Visbeidzot, tāpat pamatojoties uz minēto un ņemot vērā konkrētās lietas
apstākļus, Komisija ir piemērojusi reizināšanas koeficientu 1,75 attiecībā uz
Dow
(apgrozījums EUR 37,221 miljards), koeficientu 2 attiecībā uz
EniChem
(apgrozījums EUR 73,738 miljardi) un koeficientu 3 attiecībā uz
Shell
(apgrozījums EUR 246,549 miljardi) (apstrīdētā lēmuma preambulas 474. apsvērums).
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka savas prasības ietvaros
Eni
neapstrīd aizliegtās vienošanās prettiesisko priekšmetu, kāds tas ir formulēts apstrīdētajā lēmumā, it īpaši tā rezolutīvās
daļas 1. pantā. Šajā sakarā no pamatnostādnēs sniegtā sevišķi smagu pārkāpumu apraksta izriet, ka nolīgumi vai saskaņotas
darbības, kuru mērķis tostarp, kā tas ir konkrētajā gadījumā, ir noteikt cenu mērķus vai sadalīt tirgus daļas, pamatojoties
uz to raksturu vien, var tikt kvalificēti kā “sevišķi smagi” [pārkāpumi], un Komisijai nav jāpierāda pārkāpuma faktiskā ietekme
uz tirgu (šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 75. punkts; skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 27. jūlija spriedumu apvienotajās lietās
no T‑49/02 līdz T‑51/02
Brasserie nationale
u.c./Komisija, Krājums, II‑3033. lpp., 178. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 345. punkts). Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka horizontālās vienošanās par cenām
ir viens no vissmagākajiem Kopienu konkurences tiesību pārkāpumiem un tādējādi pašas par sevi var tikt kvalificētas kā sevišķi
smagi pārkāpumi (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑202/98, T‑204/98
un T‑207/98
Tate & Lyle
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2035. lpp., 103. punkts, un iepriekš 133. punktā minēto spriedumu lietā
Groupe Danone
/Komisija, 147. lpp.).
Komisija tātad nav pieļāvusi kļūdu, atzīstot, ka konkrētās darbības pēc sava rakstura atbilst sevišķi smagiem pārkāpumiem.
Otrkārt, saistībā ar iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, uz kuru atsaucas
Eni
, pietiek konstatēt, ka lietā, kurā pieņemts minētais spriedums, Komisija bija izvērtējusi aizliegtās vienošanās faktisko
ietekmi, ko tā nav izdarījusi aplūkojamajā lietā. Līdz ar to
Eni
nevar balstīties uz iepriekš 72. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, lai šajā ziņā apgalvotu apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu.
Treškārt, saistībā ar
Eni
procesuālajos dokumentos ietverto norādi uz attiecīgā tirgus apjomu EEZ teritorijā 2001. gadā (proti, EUR 550 miljoni) vai
uz attiecīgo uzņēmumu tirgus daļu ir jāuzskata, ka, lai gan šie apstākļi var tikt ņemti vērā, nosakot pārkāpuma smagumu, ir
jāņem vērā citi apstākļi, kuriem ir nozīme aplūkojamajā lietā (šajā ziņā skat. iepriekš 130. punktā minēto spriedumu lietā
Dalmine
/Komisija, 132. punkts, un Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 102. punkts). Konkrētajā lietā ir jāņem vērā, ka attiecīgais pārkāpums pēc sava rakstura
ir sevišķi smags un ka tas skar visu EEZ teritoriju. It īpaši ir jāuzsver, ka iesaistītie uzņēmumi ir vienojušies par cenu
mērķu noteikšanu, par klientu sadali, izmantojot līgumus par otras puses klientu nepiesaistīšanu, un par sensitīvas informācijas
apmaiņu saistībā ar cenām, konkurentiem un klientiem. Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatnostādņu 1. panta A iedaļu
paredzamais naudas soda apmērs par sevišķi smagu pārkāpumu ir augstāks par EUR 20 miljoniem. Turpinājumā ir jāmin, ka
EniChem
pārdevumi attiecībā uz konkrētajiem ražojumiem 2001. gadā sasniedza summu, kas ir lielāka par EUR 164 miljoniem (apstrīdētā
lēmuma preambulas 468. apsvērums). Visbeidzot,
Eni
neapstrīd, ka tam noteiktā naudas soda summa nepārsniedz maksimālo robežu 10 % apmērā no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā
uzņēmējdarbības gadā, kā tas noteikts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā; šī maksimālā robeža ir paredzēta, lai izvairītos
no tā, ka konkrētais uzņēmums nevar samaksāt attiecīgo naudas sodu (šajā ziņā skat. iepriekš 133. punktā minēto spriedumu
lietā
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 119. punkts). Ņemot vērā šos apstākļus, naudas soda sākumsummas noteikšana EUR 55 miljonu apmērā pirms reizināšanas
koeficienta preventīvas iedarbības nodrošināšanai piemērošanas nav nesamērīga.
Ceturtkārt, saistībā ar apgalvojumu, ka attiecīgajiem uzņēmumiem piederēja tikai ierobežota daļa no kopējā BK un EPBK tirgus,
Eni
tiesas sēdes laikā precizēja, ka tā sniegtais novērtējums ir balstīts uz tirgu, kurā ietilpst abi šie ražojumi, kā arī dabiskais
kaučuks, uz kuru neattiecās apstrīdētais lēmums. Šajos apstākļos
Eni
šajā sakarā izvirzītie argumenti nav iedarbīgi.
Piektkārt, saistībā ar “apzināšanās par pret konkurenci vērstu raksturu” neesamību no apstrīdētā lēmuma un no pārkāpuma smaguma
pakāpes izriet, ka
EniChem SpA
noteikti apzinājās, ka tā rīcība bija vērsta pret konkurenci. Turklāt pirmā prasības pamata ietvaros izklāstīto iemeslu dēļ
Komisija ir pamatoti konstatējusi
Eni
atbildību par pārkāpumu. Līdz ar to
Eni
argumenti ir jānoraida.
Sestkārt, saistībā ar reizināšanas koeficienta preventīvas iedarbības nodrošināšanai piemērošanu ir jāuzsver, ka saistību
starp uzņēmumu lielumu un kopējiem resursiem, no vienas puses, un nepieciešamību nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību,
no otras puses, nevar apstrīdēt. Ir jāatgādina, ka liela apjoma uzņēmums, kura rīcībā ir ievērojami finanšu resursi salīdzinājumā
ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem, var vieglāk mobilizēt tam uzliktā naudas soda samaksai nepieciešamos naudas
līdzekļus (iepriekš 134. punktā minētais spriedums lietā
BASF
/Komisija, 235. punkts).
Šis jautājums atšķiras no jautājuma par uzņēmumu klasifikāciju sevišķi smagu pārkāpumu kategorijas ietvaros, kurai varētu
būt jāņem vērā uzņēmumu īpatsvars konkrētajā tirgū (šajā ziņā skat. iepriekš 126. punktā minēto spriedumu lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 88. un 89. punkts). Līdz ar to nav nekāda pamata uzskatīt, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu, nolemjot ņemt vērā
uzņēmumu lielumu un kopējos resursus reizināšanas koeficienta preventīvas iedarbības nodrošināšanai piemērošanas ietvaros.
Turklāt ir jānorāda, ka aplūkojamajā lietā Komisija ir ņēmusi vērā arī attiecīgo uzņēmumu īpatsvaru konkrētajā tirgū tad,
kad tā izmantoja uzņēmumu pārkāpuma perioda pēdējā gadā veikto BK un EPBK pārdevumu summu, lai izsvērtu naudas soda summu
sevišķi smagu pārkāpumu kategorijas ietvaros.
Ņemot vērā šos apstākļus,
Eni
izvirzītā otrā prasības pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
b)     Par otro daļu saistībā ar nepamatotu naudas soda pamatsummas palielināšanu recidīva dēļ
Lietas dalībnieku argumenti
–
Eni
argumenti
Atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma preambulas 487. un 488. apsvērumu,
Eni
atzina, ka slepenā rīcība, kas sodīta ar Komisijas 1986. gada 23. aprīļa Lēmumu 86/398/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas
procedūru (IV/31.149 – Polipropilēns) (OV L 230, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Polipropilēna lēmums”) un Komisijas 1994. gada
27. jūlija Lēmumu 94/599/EK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/31.865 –
PVC
) (OV L 239, 14. lpp.; turpmāk tekstā – “
PVC II
lēmums”), ko Komisija izmantojusi recidīva pamatojumam, varot tikt uzskatīta par līdzīgu rīcībai, kas inkriminējama ar apstrīdēto
lēmumu.
Tomēr subjektīvais recidīva nosacījums – proti, ka attiecīgos pārkāpumus ir izdarījis viens un tas pats uzņēmums – neesot
izpildīts.
Šajā ziņā
Eni
norāda, pirmkārt, ka konkrētās darbības attiecās uz citām precēm un tirgiem, nevis tiem, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets,
un bija nodotas [citam subjektam] noteiktu laiku pirms Polipropilēna un
PVC II
lēmumu pieņemšanas.
Otrkārt, juridiskās personas, kas sodītas ar Polipropilēna un
PVC II
lēmumiem, esot citas personas, nevis
Eni
. Grupas uzņēmums, uz kuru attiecās minētie lēmumi, esot
EniChem SpA
, kas kļuva par
Syndial
, vai
Anic SpA
. Tomēr šie uzņēmumi neesot apstrīdētā lēmuma adresāti.
Eni
neesot bijis iesaistīts nevienā no Komisijas lēmumiem – ne kā sodīto aizliegto vienošanos aktīvs dalībnieks, ne arī kontroles
pār divām grupas sabiedrībām dēļ.
Treškārt, Komisijas secinājums neesot saderīgs ar ierobežotās atbildības principu un personīgās atbildības principu, jo saskaņā
ar šo secinājumu atbildību pastiprinošs apstāklis tiek attiecināts uz mātes sabiedrību, lai gan minētā sabiedrība nav tikusi
atzīta par atbildīgu agrākajos lēmumos. Šis trūkums esot īpaši būtisks tādēļ, ka tas esot pieļauts, īstenojot soda uzlikšanas
pilnvaras, kas pakļautas tiesiskuma principam, ar kura ievērošanu ir jāgarantē uzņēmumiem, ka sodi, ko Komisija var tiem uzlikt
saskaņā ar EKL 81. pantu, ir pilnībā paredzami. Turklāt vāji un nedefinēti izteicieni “līdzīgi pārkāpumi” un “tas pats uzņēmums”,
ko izmantojusi Komisija, norādot uz to, ka apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā nav sniegts pamatojums.
Ceturtkārt,
Eni
apstrīd Komisijas pilnvaras izmantot recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli neatkarīgi no laikposma starp pārkāpumiem.
Šajā ziņā tas atsaucas uz Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C‑3/06 P
Groupe Danone
/Komisija (Krājums, I‑1331. lpp.) un ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [
Poiares Maduro
] secinājumiem saistībā ar minēto spriedumu (Krājums, I‑1337. lpp.). Tas piebilst, ka atšķirībā no minētā sprieduma, kurā
Tiesa norādījusi, ka Komisija ir pienācīgi ņēmusi vērā elementus, kuriem ir nozīme, aplūkojamajā lietā šis vērtējums neesot
veikts un šī neveikšana neesot pietiekami pamatota.
–       Komisijas argumenti
Komisija vispirms norāda, ka jautājums par recidīvu esot ticis izvirzīts otrajā paziņojumā par iebildumiem un
Eni
neesot izteikusi iebildumus ne savā atbildē, ne arī uzklausīšanās laikā.
Runājot par jautājuma būtību, Komisija norāda, pirmkārt, ka, tā kā Kopienu konkurences tiesībās esot atzīts, ka dažādas vienā
grupā ietilpstošās sabiedrības veido vienu ekonomisku vienību, Komisijai esot bijušas tiesības, ja tā to gribētu, uzlikt naudas
sodu tai pašai mātes sabiedrībai agrākajos lēmumos. Līdz ar to Komisija uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā tā varēja pamatoti
uzskatīt, ka šis pats uzņēmums jau ir bijis sodīts par tāda paša veida pārkāpumu (Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra
spriedums lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp.). Tā uzsver, ka minētajā spriedumā Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi naudas soda palielināšanu recidīva
dēļ citai grupas sabiedrībai, konkrētāk, tai, kas esot bijusi “māsas” sabiedrība attiecībā pret agrāk sodīto sabiedrību. Turklāt
recidīva jēdziens, ņemot vērā tā mērķi, nozīmē nevis obligāti konstatējumu par agrāk uzlikto finansiālo sodu, bet tikai konstatējumu
par agrāk izdarīto pārkāpumu (iepriekš 133. punktā minētais 2005. gada 25. oktobra spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija). Līdz ar to neesot nozīmes tam, ka Komisija nav uzlikusi naudas sodu
Eni
kā tādam lietās, kurās pieņemti
PVC II
un Polipropilēna lēmumi. Savukārt izšķirošā nozīme esot apstāklim, ka
Eni
esot pilnībā kontrolējis sabiedrības, kas bija agrāko lēmumu adresāti. Turklāt nevarot pieļaut, ka grupas sabiedrības, kas
ir viena uzņēmuma daļas, izvairās no recidīva jēdziena piemērošanas vienīgi pašas grupas organizatoriskās struktūras dēļ.
Otrkārt, neesot nozīmes tam, ka iepriekšējie pārkāpumi attiecās uz citām nozarēm un ka attiecīgās darbības vēlāk tika nodotas
citām juridiskām personām. Naudas soda palielināšana recidīva dēļ esot balstīta uz apstākli, ka ar iepriekšējo pārkāpuma konstatējumu
nepietika, lai novērstu jauno uzņēmuma pārkāpjošo rīcību. Turklāt judikatūrā ir arī precizēts, ka principā fiziskai vai juridiskai
personai, kas vadīja attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas brīdī, esot par to jāatbild, pat ja lēmuma, ar kuru konstatēts
pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma pārvaldība ir uzticēta kādai citai personai (iepriekš 110. punktā minētais spriedums
lietā
Cascades
/Komisija). Šie kritēriji esot jāpiemēro recidīva jautājumos.
Treškārt, Tiesa iepriekš 155. punktā minētajā 2007. gada 8. februāra spriedumā lietā
Groupe Danone
/Komisija esot atkārtoti apstiprinājusi, ka iespējamais recidīvs ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā
pārkāpuma smagumu, saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un ka šajā kontekstā prasītājs ir vienmēr varējis paredzēt
savas rīcības juridiskās sekas. Tas pats izrietot no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punkta, kas ir apstrīdētā lēmuma juridiskais
pamats. Tātad [naudas soda] palielinājuma recidīva dēļ piemērošana nekaitējot tiesiskuma principam.
Ceturtkārt, kopš tā laika esot noteikts, ka recidīva konstatēšana un tā īpašo pazīmju novērtēšana ir daļa no Komisijas pilnvarām
un ka Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš šāda konstatējuma izdarīšanai (iepriekš 155. punktā minētais
2007. gada 8. februāra spriedums
Groupe Danone
/Komisija). Katrā ziņā ar polipropilēnu un
PVC
saistītie pārkāpumi esot konstatēti ar lēmumiem, kas tika pieņemti attiecīgi 1986. un 1994. gadā. Esot pilnībā loģiski, dabiski
un piemēroti ņemt vērā šādus precedentus saistībā ar jauno pārkāpumu, kas tika izdarīts sākot no 1996. gada. Laikposmam starp
diviem pārkāpumiem pašam par sevi neesot nozīmes (Vispārējās tiesas 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94
Thyssen Stahl
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp.). Laikposms starp iepriekšējiem lēmumiem un jaunā pārkāpuma sākumu esot vienāds vai pat īsāks nekā laikposmi,
kurus jau ņēmušas vērā Tiesa un Vispārējā tiesa lietās, kurās pasludināti iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija un iepriekš 155. punktā minētais 2007. gada 8. februāra spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija. Komisija piebilst, ka saskaņā ar pēdējo minēto spriedumu tā “var” ņemt vērā laiku, kas pagājis kopš iepriekšējā
pārkāpuma, kā vienu no apstākļiem, kas liecina par tieksmi apiet konkurences tiesību normas. Aplūkojamajā lietā Komisija esot
precīzi izvērtējusi šo jautājumu apstrīdētā lēmuma preambulas 489. apsvērumā un secinājusi, ka ir jāņem vērā recidīvs.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pamatnostādņu 2. punktā kā piemērs atbildību pastiprinošiem apstākļiem ir paredzēts “atkārtots pārkāpums [recidīvs], ko izdara
tas pats uzņēmums (-i)”.
Atkārtota pārkāpuma [recidīva] jēdziens – tāds, kāds tas ir iekļauts vairāku valstu tiesību sistēmās, – paredz, ka persona
ir izdarījusi jaunu pārkāpumu pēc tam, kad ir tikusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (iepriekš 160. punktā minētais spriedums
lietā
Thyssen Stahl
/Komisija, 617. punkts, un iepriekš 157. punktā minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 284. punkts).
Iespējamais recidīvs ir viens no apstākļiem, kas ir jāņem vērā, analizējot attiecīgā pārkāpuma smagumu (iepriekš 72. punktā
minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 91. punkts, un iepriekš 155. punktā minētais 2007. gada 8. februāra spriedums lietā
Groupe Danone
/Komisija, 26. punkts).
Konkrētajā gadījumā Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda, ka
EniChem
jau bija Komisijas lēmumu adresāts saistībā ar karteļiem (t.i., Polipropilēna lēmums un
PVC II
lēmums). Tas liecina, ka pirmie naudas sodi nav bijuši pietiekami, lai šis uzņēmums izmainītu savu rīcību. Komisija tādējādi
secina, ka šis recidīvs uzskatāms par atbildību pastiprinošu apstākli, kas attaisno naudas soda pamatsummas palielināšanu
par 50 % (apstrīdētā lēmuma preambulas 487. apsvērums).
It īpaši
Eni
norāda, ka tas nav agrāko lēmumu, ko Komisija minējusi apstrīdētajā lēmumā, adresāts.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka aplūkojamajā lietā Komisija ir ņēmusi vērā “uzņēmuma” jēdzienu EKL 81. panta izpratnē ar recidīvu
saistītā atbildību pastiprinoša apstākļa piemērošanas nolūkā, kā Komisija to apstiprina savos procesuālajos dokumentos. Konkrētāk,
Komisija būtībā ir uzskatījusi, ka viens un tas pats uzņēmums atkārtoti īstenoja pārkāpjošu rīcību, lai gan juridiskās personas,
kas iesaistītas attiecīgajos pārkāpumos, nav bijušas identiskas. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta
izpratnē ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv
no vairākām fiziskām vai juridiskām personām (skat. iepriekš 60. punktā minēto judikatūru). Šajā kontekstā ir jāuzskata, ka
gadījumā, ja Komisija vēlas atsaukties uz “uzņēmuma” jēdzienu EKL 81. panta izpratnē, tai ir jānorāda uz sīki aprakstītiem
un precīziem apstākļiem, kas pamato tās apgalvojumu.
Tomēr ir jānorāda, pirmkārt, ka apstrīdētā lēmuma preambulas 487. apsvērumā Komisija norāda uz “EniChem” vispārīgā veidā,
jo šis nosaukums apstrīdētā lēmuma preambulas 36. apsvērumā ir definēts kā “jebkura
Eni SpA
piederoša sabiedrība”. Līdz ar to ir jākonstatē, ka nosaukums, ko Komisija izmantojusi apstrīdētajā lēmumā saistībā ar recidīva
novērtēšanu, ir relatīvi neprecīzs, vismaz attiecībā uz juridiskām personām, kas veidoja Polipropilēna un
PVC II
lēmumos paredzēto ekonomisko vienību. Turklāt, ja pieņemtu, ka attiecīgās juridiskās personas ir tās, kas minētas apstrīdētā
lēmuma preambulas 26.–35. apsvērumā, ir jāuzsver, ka Polipropilēna lēmumā minētā sabiedrība, proti,
Anic
, nav viena no minētajos preambulas apsvērumos norādītajām juridiskajām personām. Turklāt apstrīdētā lēmuma preambulas 26.–35. apsvēruma
mērķis būtībā ir aprakstīt izmaiņas
Eni
piederošajās sabiedrībās pārkāpuma laikā, kas izdarīts pēc Polipropilēna un
PVC II
lēmumu pieņemšanas. Tātad šie preambulas apsvērumi nevar sniegt pietiekami sīki aprakstītas un precīzas ziņas par izmaiņām
Eni
piederošajās sabiedrībās pirms pārkāpuma, kas sodīts ar apstrīdēto lēmumu.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 262. zemsvītras piezīmē Komisija atsaucas uz Polipropilēna un
PVC II
lēmumiem, norādot, ka “Eni” ir bijis iesaistīts minētajos lēmumos. Vispirms ir jānorāda, ka apstrīdētajā lēmumā nav ietverta
klauzula par nosaukuma “Eni” izmantošanu – atšķirībā no nosaukuma “EniChem”. It īpaši no apstrīdētā lēmuma preambulas 26.–36. apsvēruma
izriet, ka tad, kad Komisija domāja par sabiedrību
Eni
kā citu sabiedrību mātes sabiedrību, tā izmantoja nosaukuma “Eni SpA”.
Treškārt, pat ja pieņemtu, ka, izmantojot apstrīdētā lēmuma 262. zemsvītras piezīmē nosaukumu “Eni”, Komisija bija domājusi
par sabiedrībām, kas bija daļas no “uzņēmuma” EKL 81. panta izpratnē, ko veidoja
Eni
kontrolētās juridiskās personas, ir jānorāda, ka Komisija šajā sakarā nav sniegusi apstrīdētajā lēmumā nekādas sīki aprakstītas
un precīzas ziņas. Komisija tikai norāda savos procesuālajos dokumentos Vispārējā tiesā, ka
Eni
“pilnībā” kontrolēja Polipropilēna un
PVC II
lēmumos minētās sabiedrības. Šis apgalvojums ne tikai nav apstiprināts ar pierādījumiem, bet tas arī nav ietverts apstrīdētajā
lēmumā.
Ceturtkārt, ir jānorāda, ka aplūkojamajā lietā izmaiņas attiecīgo sabiedrību struktūrā un kontrolē ir sevišķi sarežģītas.
Konkrēti, Polipropilēna lēmums bija adresēts
Anic
, un šajā lēmumā
Eni
nosaukums nav izmantots.
PVC II
lēmuma preambulas 8. apsvērumā Komisija ir minējusi, ka
Anic
“ir kļuvis” par
EniChem SpA
, un preambulas 43. apsvērumā ir minējusi, ka šīs izmaiņas radušās “dažādu reorganizācijas pasākumu rezultātā”, nesniedzot
papildu precizējumus. Turklāt arī šajā lēmumā
Eni
nosaukums nav izmantots. Ir jāpiebilst, ka aplūkojamajā lietā
Eni
darbības ar attiecīgajiem ražojumiem nodrošināja
EniChem Elastomeri
(līdz šī sabiedrība tika apvienota ar
EniChem SpA
1997. gadā, t.i., pēc
PVC II
lēmuma pieņemšanas) un ka
EniChem SpA
darbības vēlāk tika nodotas Polimeri, kas padara attiecīgo uzņēmumu organizatoriskās izmaiņas vēl sarežģītākas. Šajā kontekstā
Komisijai bija jābūt īpaši precīzai un bija jāsniedz visas sīki izklāstītās ziņas, kas nepieciešamas, lai secinātu, ka apstrīdētajā
lēmumā minētās sabiedrības un Polipropilēna un
PVC II
lēmumos minētās sabiedrības veido vienu un to pašu “uzņēmumu” EKL 81. panta izpratnē.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, Vispārējā tiesa uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav sniegusi pietiekami daudz sīki
izklāstītu un precīzu ziņu, lai varētu pamatot apgalvojumu, ka viens un tas pats “uzņēmums” EKL 81. panta izpratnē ir atkārtoti
īstenojis pārkāpjošu rīcību. Šajos apstākļos ir jāapmierina otrā prasības pamata otrā daļa un līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā
lēmuma 2. panta c) punkts tiktāl, ciktāl tajā
Eni
uzliktais naudas sods ir noteikts EUR 272,25 miljonu apmērā.
c)     Par trešo daļu saistībā ar kļūdu naudas soda apmēra noteikšanā saistībā ar
Syndial
izslēgšanu
Lietas dalībnieku argumenti

Eni
atgādina, ka pēc tam, kad sākotnēji Komisija bija iekļāvusi
Syndial
par pārkāpumu atbildīgo personu vidū, adresējot tam gan pirmo, gan otro paziņojumu par iebildumiem, Komisija tomēr esot nolēmusi
to izslēgt no apstrīdētā lēmuma adresātiem. Komisija esot pamatojusi šo izvēli ar to, ka pastāv “būtisks risks, ka brīdī,
kad šajā lietā tiks pieņemts un izpildīts lēmums par naudas soda uzlikšanu,
Syndial
rīcībā vairs nebūs pietiekami daudz līdzekļu, lai varētu to samaksāt” (apstrīdētā lēmuma preambulas 372. apsvērums).
Tomēr kritērijs, ko izmantojusi Komisija, lai izslēgtu
Syndial
, neatbilstot principiem, kas attiecas uz uzņēmumu tiesību nodošanu un uzņēmumu pārņemšanu.
Atsaucoties uz pirmā prasības pamata ietvaros izvirzītajiem argumentiem,
Eni
norāda, ka, ja pēc sabiedrības pārveidošanas uzņēmums, kas atzīts par atbildīgu, joprojām pastāv, tas paliekot atbildīgs
iespējamās apsūdzības par pārkāpumu gadījumā. Vienīgais izņēmums no šā principa esot juridiskas personas izbeigšana. Tas tomēr
nekādā ziņā neesot noticis aplūkojamajā lietā, jo – kā norādīts arī apstrīdētajā lēmumā –
Syndial
turpināja pastāvēt un nebija likvidācijas procesā.
Eni
piebilst, ka, atzīstot
Polimeri
par atbildīgu par apgalvoto pret konkurenci vērsto rīcību, ko pieļāvušas citas grupas sabiedrības, pirms
Polimeri
pārņēmis ķīmijas nozari, Komisija neesot ņēmusi vērā, ka līdz 2001. gada beigām šī sabiedrība esot bijusi kopīgs uzņēmums,
ko kopīgi kontrolēja
Eni
un
Union Carbide
.
Nepamatotai
Syndial
izslēgšanai esot sekas attiecībā uz naudas soda līmeni. Šajā sakarā
Eni
norāda, ka kopējais
Syndial
apgrozījums gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas bija EUR 860 miljoni un ka solidārās atbildības gadījumā kopējā naudas
soda summa nevarot pārsniegt 10 % no “vismazākā uzņēmuma” apgrozījuma. Šajā pēdējā aspektā tas atsaucas uz vienu doktrīnas
darbu. Lai gan
Syndial
esot ņemts vērā, lai piemērotu recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli, tas esot nepamatoti izslēgts no izskatīšanas saistībā
ar naudas soda apmēra ierobežošanu tiesiskajā regulējumā paredzētajā 10 % maksimālajā līmenī. No tā izrietot, ka kopējā
Eni
uzliktā naudas soda summa esot pretrunā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam un, šķiet, esot acīmredzamas pilnvaru nepareizas
izmantošanas rezultāts.
Komisija lūdz noraidīt otrā prasības pamata trešo daļu. It īpaši tā apgalvo, ka
Syndial
izslēgšana neesot ietekmējusi
Eni
uzliktā naudas soda summu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Apstāklis, ka vairākas sabiedrības ir solidāri atbildīgas par naudas soda samaksu tādēļ, ka tās veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta
izpratnē, saistībā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzētās maksimālās robežas piemērošanu nenozīmē, ka katras
sabiedrības saistības nepārsniedz 10 % no apgrozījuma, ko tā realizējusi pēdējā saimnieciskajā gadā. 10 % maksimālā robeža
minētās tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, par pamatu ņemot visu sabiedrību, kas veido vienotu ekonomisku vienību, kas
rīkojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, kumulatīvo apgrozījumu, jo tikai tajā ietilpstošo sabiedrību kumulatīvais apgrozījums
var liecināt par attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu (Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lieta T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 528. un 529. punkts, un iepriekš 95. punktā minētais 2007. gada 12. decembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 90. punkts).
Līdz ar to, pat ja pieņemtu, ka
Syndial
būtu apstrīdētā lēmuma adresāts, naudas soda, par kura samaksu
Eni
būtu solidāri atbildīgs, summa nebūtu jāierobežo ar 10 % no
Syndial
apgrozījuma. No tā izriet, ka
Eni
argumenti nav iedarbīgi.
Turklāt, ja pieņemtu, ka ar saviem argumentiem
Eni
faktiski apstrīd tā atzīšanu par atbildīgu par pārkāpumu, ko izdarījis
EniChem SpA
(kļuva par
Syndial
), lai gan uz
Syndial
neattiecas apstrīdētais lēmums, šie argumenti ir jānoraida tādu pašu iemeslu dēļ kā tie, kas izklāstīti šā sprieduma 117. punktā.
Apstāklis, ka līdz 2001. gada beigām
Polimeri
ir bijis kopīgs uzņēmums, ko kopīgi kontrolēja
Eni
un
Union Carbide
, nevar grozīt šo secinājumu, jo nav strīda par to, ka darbības nodošana starp
EniChem SpA
(kļuva par
Syndial
) un
Polimeri
notika 2002. gada 1. janvārī.
Ņemot vērā šos apstākļus,
Eni
izvirzītā otrā prasības pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka ir jāapmierina otrā prasības pamata otrā daļa un līdz ar to ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma
2. panta c) punkts tiktāl, ciktāl tajā
Eni
uzliktais naudas sods ir noteikts EUR 272,25 miljonu apmērā, un jānoraida pārējie prasījumi par apstrīdētā lēmuma daļēju atcelšanu.
B –
Par prasījumiem grozīt naudas soda summu
Šā sprieduma 166.–171. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci saskaņā ar
Regulas Nr. 1/2003 31. pantu, vispirms ir jāgroza apstrīdētā lēmuma 2. panta c) punkts tiktāl, ciktāl Komisija, lai [aprēķina]
rezultātā iegūtu summu EUR 272,25 miljonu apmērā, attiecībā uz
Eni
ir kļūdaini izmantojusi recidīvu kā atbildību pastiprinošu apstākli.
Šīs lietas apstākļos, lai atbilstošā veidā noteiktu naudas soda apmēru, Komisijas izmantotā aprēķina metode pārējā daļā ir
jāatstāj bez grozījumiem.
Līdz ar to
Eni
uzliktā naudas soda galīgā summa tiek noteikta EUR 181,5 miljonu apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši tā paša panta 3. punkta pirmajai
daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās
izdevumi ir jāsadala. Šīs lietas apstākļos ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2006. gada 29. novembra Lēmuma C(2006)5700, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar EKL 81. pantu un EEZ
līguma 53. pantu (Lieta COMP/F/38.638 – Butadiēnkaučuks un emulsijas polimerizācijā iegūts butadiēnstirolkaučuks) 2. panta
c) punktu tiktāl, ciktāl tajā
Eni
uzliktais naudas sods ir noteikts EUR 272,25 miljonu apmērā;
2)
Eni
uzliktā naudas soda galīgā summa ir noteikta EUR 181,5 miljonu apmērā;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Wahl
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēstureII – 2
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumiII – 7
Juridiskais pamatojumsII – 8
A –  Par prasījumiem daļēji atcelt apstrīdēto lēmumuII – 8
1.  Par pirmo pamatu, saskaņā ar kuru Eni esot prettiesiski atzīts par vainīgu pārkāpumāII – 8
a)  Par pirmo daļu saistībā ar vainojamības pārkāpumā nosacījumu kļūdainu piemērošanuII – 8
Lietas dalībnieku argumentiII – 8
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 12
b)  Par otro daļu, kas saistīta ar objektīvas atbildības kļūdainu piemērošanuII – 15
Lietas dalībnieku argumentiII – 15
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 17
c)  Par trešo daļu saistībā ar kļūdu Eni sniegto pierādījumu novērtēšanāII – 18
Lietas dalībnieku argumentiII – 18
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 20
d)  Par ceturto daļu saistībā ar kapitālsabiedrību ierobežotās atbildības principa un kopīgo principu attiecībā uz atbildību
pārkāpumuII – 22
Lietas dalībnieku argumentiII – 22
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 24
2.  Par otro, pakārtoti izvirzīto pamatu saistībā ar prettiesisku naudas soda apmēra noteikšanuII – 25
a)  Par pirmo daļu saistībā ar reizināšanas koeficienta preventīvas iedarbības nodrošināšanai kļūdainu piemērošanuII – 26
Lietas dalībnieku argumentiII – 26
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 27
b)  Par otro daļu saistībā ar nepamatotu naudas soda pamatsummas palielināšanu recidīva dēļII – 32
Lietas dalībnieku argumentiII – 32
–  Eni argumentiII – 32
–  Komisijas argumentiII – 33
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 34
c)  Par trešo daļu saistībā ar kļūdu naudas soda apmēra noteikšanā saistībā ar Syndial izslēgšanuII – 36
Lietas dalībnieku argumentiII – 36
Vispārējās tiesas vērtējumsII – 37
B –  Par prasījumiem grozīt naudas soda summuII – 38
Par tiesāšanās izdevumiemII – 38
*
Tiesvedības valoda – itāļu.