CELEX: 62012CJ0103
Žaloba o neplatnosť
Rozhodnutie 2012/19/EÚ
Právny základ
Článok 43 ods. 2 a 3 ZFEÚ
Dvojstranná dohoda o povolení využitia prebytku prípustného výlovu
Výber dotknutého tretieho štátu, ktorému Únia povolí využívať živé zdroje
Výhradná hospodárska zóna
Politické rozhodnutie
Určenie rybolovných možností

Európsky parlament a Európska komisia svojimi žalobami navrhujú zrušenie rozhodnutia Rady 2012/19/EÚ zo 16. decembra 2011 o schválení vyhlásenia o udelení rybolovných možností vo vodách EÚ rybárskym plavidlám, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky vo výhradnej hospodárskej zóne pri pobreží Francúzskej Guyany, v mene Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 6
, 2012, s. 8, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Právny rámec
Medzinárodné právo
Dohovor Organizácie Spojených národov uzatvorený v Montego Bay 10. decembra 1982 (ďalej len „dohovor z Montego Bay“) nadobudol platnosť 16. novembra 1994. Tento dohovor bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 98/392/ES z 23. marca 1998 (
Ú. v. ES L 179, s. 1
; Mim. vyd. 04/003, s. 260).
Venezuelská bolívarovská republika nie je zmluvnou stranou tohto dohovoru.
Články 55 až 75 dohovoru z Montego Bay sa nachádzajú v jeho časti V nazvanej „Výlučná ekonomická zóna“.
Článok 55 tohto dohovoru stanovuje:
„Výlučná ekonomická zóna je oblasť, ktorá sa nachádza za pobrežným morom a k nemu prilieha a ktorá podlieha zvláštnemu právnemu režimu stanovenému v tejto časti, podľa ktorého sa práva a jurisdikcia pobrežného štátu, práva a sloboda iných štátov riadia podľa príslušných ustanovení tohoto dohovoru.“
Podľa článku 56 ods. 1 tohto dohovoru:
„Vo výlučnej ekonomickej zóne má pobrežný štát:
a)
zvrchované práva s cieľom prieskumu a využívania, zachovávania prírodných zdrojov živých aj neživých a hospodárenia s nimi, morského dna a jeho podložia a vôd ležiacich nad nimi s ohľadom na inú činnosť, ktorá sa dotýka hospodárskeho využívania a prieskumu zóny, ako aj výroby energie pomo cou vody, morských prúdov a vetra…
…“
Článok 61 ods. 1 dohovoru z Montego Bay stanovuje, že „pobrežný štát určí prípustný úlovok živých zdrojov vo svojej výlučnej ekonomickej zóne“.
Článok 62 tohto dohovoru nazvaný „Využitie živých zdrojov“ vo svojich odsekoch 1 až 4 stanovuje:
„1.   Pobrežný štát bude podporovať optimálne využitie živých zdrojov vo výlučnej ekonomickej zóne bez porušenia ustanovení článku 61.
2.   Pobrežný štát bude určovať kapacitu výlovu živých zdrojov vo výlučnej ekonomickej zóne. Tam, kde pobrežný štát nemá kapacitu na výlov celého prípustného množstva, poskytne na základe dohôd alebo inými prípadnými dohovormi a podľa podmienok a predpisov, o ktorých je zmienka v odseku 4, iným štátom prístup k prebytkom prípustného výlovu, so zvláštnym zreteľom k ustanoveniam článkov 69 a 70, hlavne vo vzťahu k rozvojovým štátom, o ktorých je zmienka v týchto článkoch.
3.   Pri povoľovaní prístupu iných štátov do svojej výlučnej ekonomickej zóny v súlade s týmto článkom, vezme pobrežný štát do úvahy všetky závažné skutočnosti, mimo iných, význam živých zdrojov v oblasti pre ekonomiku dotknutého pobrežného štátu a jeho iné štátne záujmy, ustanovenia článkov 69 a 70, požiadavky rozvojových štátov podoblasti alebo oblasti na výlov časti prebytku a na potrebu znížiť na minimum nepriaznivé ekonomické dôsledky pre štáty, ktorých štátni príslušníci obvykle lovili v zóne alebo ktoré vyvinuli podstatné úsilie pri výskume a zabezpečovaní [inventarizácie] zásob.
4.   Štátni príslušníci iných štátov vykonávajúci rybolov vo výlučnej ekonomickej zóne sa podriadia opatreniam a iným podmienkam stanoveným v právnych predpisoch pobrežného štátu. Tieto právne predpisy musia byť v súlade s ustanoveniami tohoto dohovoru…“
Právo Únie
Nariadenie Rady (ES) č. 1006/2008 z 29. septembra 2008 o oprávneniach na rybolovné činnosti rybárskych plavidiel Spoločenstva mimo vôd Spoločenstva a o prístupe plavidiel tretích krajín do vôd Spoločenstva, o zmene a doplnení nariadení (EHS) č. 2847/93 a (ES) č. 1627/94 a o zrušení nariadenia (ES) č. 3317/94 (
Ú. v. EÚ L 286, s. 33
) vo svojom článku 18 ods. 1 písm. a) stanovuje, že, „plavidlá tretích krajín sú oprávnené na… vykonávanie rybolovných činností vo vodách [Európskej únie] pod podmienkou, že im bolo vydané oprávnenie na rybolov…“.
Článok 21 písm. a) tohto nariadenia stanovuje, že „Komisia vydá oprávnenie na rybolov len tým rybárskym plavidlám tretej krajiny… ktoré majú nárok na oprávnenie na rybolov na základe príslušnej dohody a prípadne sa nachádzajú v zozname plavidiel, ktoré môžu loviť na základe danej dohody“.
Podľa článku 22 uvedeného nariadenia:
„Rybárske plavidlá tretích krajín, ktorým sa vydali oprávnenia na rybolov v súlade s touto kapitolou, dodržiavajú ustanovenia spoločnej politiky v oblasti rybného hospodárstva týkajúce sa ochranných a kontrolných opatrení a ostatné ustanovenia upravujúce rybolov rybárskych plavidiel [Únie] v zóne, v ktorej pôsobia, a ustanovenia príslušnej dohody.“
Rada Európskej únie každoročne určí nariadeniami maximálne prípustné množstvá úlovkov a kvót, rybolovné možnosti vo vodách Únie a pre plavidlá Únie v určitých vodách nepatriacich Únii.
Medzi týmito nariadeniami sa nachádza aj nariadenie Rady (EÚ) č. 44/2012 zo 17. januára 2012, ktorým sa na rok 2012 stanovujú vo vodách EÚ a pre plavidlá EÚ v určitých vodách nepatriacich EÚ rybolovné možnosti pre určité populácie rýb a skupiny populácií rýb, ktoré sú predmetom medzinárodných rokovaní alebo dohôd (
Ú. v. EÚ L 25, s. 55
).
Článok 36 ods. 1 tohto nariadenia uvádza, že „maximálny počet oprávnení na rybolov pre plavidlá tretích krajín loviace vo vodách EÚ sa ustanovuje v prílohe VIII“.
Čo sa týka vôd zámorského departementu Guyana (Francúzsko, ďalej len „Guyana“), táto príloha stanovuje počet oprávnení na rybolov uplatňujúcich sa na plavidlá plaviacich sa pod venezuelskou vlajkou na 45. Poznámka pod čiarou uvedenej prílohy týkajúca sa Venezuelskej bolívarovskej republiky okrem iného spresňuje, že „na vydanie uvedených oprávnení na rybolov je potrebné predložiť dôkaz o existencii platnej zmluvy medzi majiteľom lode, ktorý žiada o oprávnenie na rybolov, a spracovateľským podnikom v departmáne [Guyany] a o tom, že v zmluve sa uvádza, že dotknuté plavidlo musí vyložiť aspoň 75 % všetkých úlovkov rýb rodu Lutjanus v tomto departmáne, aby sa mohli spracovať v prevádzke tohto podniku. …“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 30. septembra 1977 prijala Rada nariadenie (EHS) č. 2159/77, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1014/77 o stanovení určitých prechodných opatrení na zachovanie a riadenie rybolovných zdrojov uplatňujúcich sa na plavidlá plaviace sa pod vlajkou určitých tretích štátov v zóne 200 míľ pri pobreží francúzskeho departementu Guyana [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 250, s. 15
). Týmto nariadením Rada povolila plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou vykonávať rybolov vo výhradnej hospodárskej zóne nachádzajúcej sa pri pobreží Guyany (ďalej len „výhradná hospodárska zóna Guyany“).
Toto povolenie bolo periodicky obnovované nariadeniami týkajúcimi sa maximálnych prípustných množstiev úlovkov a kvót, ktoré udeľovali takéto rybolovné možnosti bez ohľadu na to, že s Venezuelskou bolívarovskou republikou nebola v oblasti rybolovu uzavretá nijaká medzinárodná dohoda.
Komisia sa domnievala, že táto situácia predstavovala právnu medzeru a vo vzťahu k článku 21 písm. a) nariadenia č. 1006/2008 prekážku udelenia oprávnenia na rybolov plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou, pokiaľ ide o výhradnú hospodársku zónu Guyany. V dôsledku toho prijala 7. januára 2011 návrh rozhodnutia Rady o prístupe rybárskych plavidiel, ktoré plávajú pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky, k výhradnej hospodárskej zóne pri pobreží francúzskeho departementu Guyana [KOM(2010) 807]. Cieľom tohto návrhu bolo určiť právny základ podľa medzinárodného práva na účely činností uvedených plavidiel v tejto zóne. Komisia navrhla prijať uvedené rozhodnutie na základe článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ.
Po preskúmaní uvedeného návrhu Rada rozhodla o zmene právneho základu prijímaného rozhodnutia a založila ho na článku 43 ods. 3 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ.
V súlade s týmito ustanoveniami Rada zaslala Parlamentu žiadosť o stanovisko.
Parlament, ktorý napadol výber uvedeného právneho základu, navrhol Rade, aby tento právny základ zmenila, a predložil jej nový návrh založený na právnom základe pôvodne navrhnutom Komisiou.
Rada odmietla zmeniť právny základ prijímaného rozhodnutia a zaslala Parlamentu listami z 28. októbra a 1. decembra 2011 dve žiadosti o naliehavé preskúmanie. Parlament zamietol tieto žiadosti jednotlivo 15. novembra a 13. decembra 2011. Vždy uviedol, že z vecného hľadiska nenamieta proti tomuto rozhodnutiu, domnieva sa však, že jeho právny základ je nesprávny.
Dňa 16. decembra 2011 Rada bez toho, aby počkala na stanovisko Parlamentu, prijala napadnuté rozhodnutie, a to na základe článku 43 ods. 3 ZFEÚ a článku 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ.
Článok 1 napadnutého rozhodnutia stanovuje:
„Týmto sa v mene Európskej únie schvaľuje Vyhlásenie určené Venezuelskej bolívarovskej republike o udelení rybolovných možností vo vodách EÚ rybárskych plavidlám, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky vo výhradnej hospodárskej zóne pri pobreží [Guyany] [ďalej len ‚sporné vyhlásenie‘].“
Toto vyhlásenie pripojené k uvedenému rozhodnutiu znie takto:
„1.
Európska únia vydáva obmedzenému množstvu rybárskych plavidiel, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky, oprávnenia na rybolov v časti výhradnej hospodárskej zóny pri pobreží [Guyany], ktorá sa nachádza viac ako 12 námorných míľ od základných čiar, za podmienok stanovených v tomto rozhodnutí.
2.
V súlade s článkom 22 [nariadenia č. 1006/2008] oprávnené rybárske plavidlá, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky, sa pri rybolove v zóne uvedenej v odseku 1 riadia ustanoveniami spoločnej politiky Európskej únie v oblasti rybného hospodárstva týkajúcimi sa ochranných a kontrolných opatrení, ako aj inými ustanoveniami Európskej únie vzťahujúcimi sa na rybolovné činnosti v tejto zóne.
3.
Oprávnené rybárske plavidlá, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky, sa riadia najmä akýmikoľvek príslušnými pravidlami alebo nariadeniami Európskej únie, ktoré ustanovujú okrem iného populácie rýb, na ktoré sa rybolov môže zamerať, maximálny počet oprávnených rybárskych plavidiel a pomernú časť úlovku, ktorá sa vyloží v prístavoch [Guyany].
4.
Bez toho, aby bola dotknutá možnosť odobrať oprávnenia udelené jednotlivým rybárskym plavidlám, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky, z dôvodu nedodržiavania akýchkoľvek príslušných pravidiel alebo nariadení Európskej únie, môže Európska únia kedykoľvek jednostranným vyhlásením osobitný prísľub o udelení rybolovných možností vyjadrený v tomto vyhlásení zrušiť.“
Dňa 16. decembra 2011 Rada zaslala sporné vyhlásenie Venezuelskej bolívarovskej republike, ktorá v rovnaký deň potvrdila jeho prijatie.
Dňa 17. januára 2012 Rada prijala nariadenie č. 44/2012, ktorého právnym základom je článok 43 ods. 3 ZFEÚ.
Oznámením z 30. januára 2012 Venezuelská bolívarovská republika požiadala Radu o informácie, či zámer Parlamentu spochybniť platnosť napadnutého rozhodnutia môže ovplyvniť rybolovné činnosti plavidiel plaviacich sa pod venezuelskou vlajkou vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany.
Dňa 20. marca 2012 uvedený štát predložil Komisii prostredníctvom príslušných francúzskych orgánov žiadosti o oprávnenie na rybolov pre plavidlá plaviace sa pod venezuelskou vlajkou v dotknutej zóne, ku ktorým boli pripojené zmluvy uzavreté so spracovateľskými podnikmi so sídlom v Guyane.
Dňa 26. marca 2012 Komisia prijala rozhodnutie C(2012) 2162, ktorým povolila 38 plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou vymenovaným v prílohe tohto rozhodnutia, aby vykonávali rybolov vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany. V súlade s jeho článkom 2 bolo toto rozhodnutie oznámené Venezuelskej bolívarovskej republike ako štátu vlajky a Francúzskej republike ako pobrežnému štátu uvedenej zóny.
V dňoch 24. februára a 3. apríla 2012 Parlament a Komisia podali tieto žaloby.
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 2. mája 2012 boli veci C‑103/12 a C‑165/12 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 29. augusta 2012 sa Českej republike, Španielskemu kráľovstvu, Francúzskej republike a Poľskej republike povolil vstup do konania ako vedľajším účastníkom konania na podporu návrhov Rady.
O žalobách
Vo veci C‑103/12 Parlament uvádza dva žalobné dôvody. Svojím prvým žalobným dôvodom tvrdí, že napadnuté rozhodnutie sa zakladá na nesprávnom právnom základe. Svojím druhým žalobným dôvodom subsidiárne tvrdí, že toto rozhodnutie bolo prijaté na základe nesprávneho procesného ustanovenia.
Vo veci C‑165/12 Komisia predkladá tri žalobné dôvody, pričom prvý z nich sa delí na tri časti. V rámci prvej a druhej časti prvého žalobného dôvodu sa domnieva, že právny základ napadnutého rozhodnutia je nesprávny. Podľa prvej časti sa Rada dopustila nesprávneho posúdenia, keď považovala sporné vyhlásenie za vonkajšie určenie rybolovných možností. Podľa druhej časti sa Rada dopustila nesprávneho posúdenia, keď sa domnievala, že skutočnosť, že plavidlá plaviace sa pod venezuelskou vlajkou podliehajú ustanoveniam spoločnej rybárskej politiky, vyplýva z tohto vonkajšieho určenia rybolovných možností. V tretej časti svojho prvého žalobného dôvodu Komisia namieta proti nedostatku odôvodnenia uvedeného rozhodnutia. Svojím druhým žalobným dôvodom Komisia tvrdí, že Rada porušila inštitucionálne výsady Parlamentu. Tretí žalobný dôvod sa zakladá na skreslení návrhu rozhodnutia zo 7. januára 2011.
Argumentácia účastníkov konania
Parlament v prvom žalobnom dôvode a Komisia v prvej a druhej časti prvého žalobného dôvodu tvrdia, že Rada sa dopustila nesprávneho posúdenia, keď prijala napadnuté rozhodnutie na základe článku 43 ods. 3 ZFEÚ a článku 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ, namiesto článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ.
Parlament a Komisia sa v prvom rade domnievajú, že článok 43 ods. 3 ZFEÚ predstavuje výnimku zo všeobecného právneho základu stanoveného v článku 43 ods. 2 ZFEÚ, takže odsek 3 sa musí ako akákoľvek výnimka z pravidla vykladať reštriktívne, pokiaľ ide o jeho pôsobnosť. Preto len opatrenia týkajúce sa výslovne určenia a pridelenia konkrétnych rybolovných možností sa môžu prijímať na základe uvedeného odseku 3. Tieto rybolovné možnosti by nevyhnutne boli kvantifikáciou rybolovných práv. Pokiaľ teda právny akt sleduje iný cieľ spoločnej rybárskej politiky než len jednoduché udelenie rybolovných možností z kvantitatívneho a geografického hľadiska, musí sa prijať na základe článku 43 ods. 2 ZFEÚ.
Platí to aj pre prípad napadnutého rozhodnutia a sporného vyhlásenia. V tomto vyhlásení sa totiž Únia zaviazala, že oprávnenia na rybolov udelí plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou, pričom zároveň dotknuté hospodárske subjekty zaviazala dodržiavať ustanovenia prijaté Úniou v oblasti ochrany rybolovných zdrojov a zaviazala ich vyložiť časť ich úlovku v Guyane. Cieľom takýchto podmienok prístupu je teda zaručiť dosiahnutie cieľov spoločnej rybárskej politiky, takže cieľ a obsah uvedeného rozhodnutia sa spájajú s cieľmi tejto politiky, pričom presahujú jednoduché stanovenie a rozdelenie rybolovných možností v zmysle článku 43 ods. 3 ZFEÚ.
V druhom rade sa Parlament a Komisia domnievajú, že treba rozlíšiť prístup k vodám na účely rybolovu od prístupu k rybolovným zdrojom v zmysle udelenia konkrétnych rybolovných možností v týchto vodách (ďalej len jednotlivo „prístup k vodám“ a „prístup k zdrojom“). Rámec právnej úpravy s dvoma zložkami sa uplatní v prípade, že Únia chce v rámci spoločnej rybárskej politiky umožniť prístup k vodám a zdrojom nachádzajúcim sa v nich hospodárskym subjektom tretích štátov. Najskôr sa prostredníctvom medzinárodnej dohody postupom stanoveným v článku 218 ods. 6 písm. a) bode v) ZFEÚ poskytne prístup tretiemu štátu. Potom Rada na základe článku 43 ods. 3 ZFEÚ pridelí rybolovné možnosti.
V prejednávanej veci by sa sporné vyhlásenie malo považovať za súčasť prvej etapy, keďže jeho prostredníctvom Únia poskytla prístup k vodám, ale neudelila konkrétne rybolovné možnosti plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou. Tieto možnosti boli stanovené až po prijatí tohto vyhlásenia, keďže Rada ich na rok 2012 stanovila nariadením č. 44/2012.
Rada za podpory Českej republiky, Španielskeho kráľovstva, Francúzskej republiky a Poľskej republiky tvrdí, že napadnuté rozhodnutie sa správne zakladalo na článku 43 ods. 3 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ.
Táto inštitúcia, ako aj uvedené členské štáty sa domnievajú, že po prvé rozlíšenie medzi prístupom k vodám a prístupom k zdrojom je umelé. Sporné vyhlásenie by totiž nemohlo poskytnúť prístup k vodám Únie bez toho, aby súčasne poskytlo prístup k zdrojom.
Po druhé pojem „rybolovné možnosti“ v zmysle článku 43 ods. 3 ZFEÚ zahŕňa tiež oprávnenia na rybolov. Zo samotného prečítania napadnutého rozhodnutia vyplýva, že sa týka udelenia oprávnení na rybolov. Preto cieľ a obsah sporného vyhlásenia nespočíval v udelení prístupu k vodám Únie, ale v pridelení rybolovných možností plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou.
Po tretie pôsobnosť článku 43 ods. 3 ZFEÚ umožňuje prijať opatrenia, ktoré sa neobmedzujú na stanovenie rybolovných možností číselnými údajmi. Takýto výklad je v súlade tak zo znením, ako aj s duchom tohto ustanovenia, keďže toto ustanovenie priznáva Rade právomoc prijať všetky opatrenia „týkajúce sa“ určovania a prideľovania rybolovných možností.
Hoci v prejednávanej veci napadnuté rozhodnutie neudeľuje samo osebe tieto možnosti prostredníctvom číselných údajov, predstavuje takéto opatrenie. Vytvára totiž medzinárodný titul pre určovanie a prideľovanie rybolovných možností na úrovni vnútorných pravidiel Únie, keďže týmto rozhodnutím Únia oznamuje Venezuelskej bolívarovskej republike, že naďalej je pripravená prideliť rybolovné možnosti plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou.
Po štvrté obsah napadnutého rozhodnutia neprekračuje pôsobnosť článku 43 ods. 3 ZFEÚ. Cieľom bodov 2 a 3 sporného vyhlásenia je totiž len pripomenúť už existujúce pravidlá, ktorým sa musia prispôsobiť plavidlá tretích štátov vo vodách Únie. Tieto dve ustanovenia majú deklaratórnu povahu, keďže nezakladajú pre tieto plavidlá nijaké nové právo ani nijakú novú povinnosti. Rovnako právo odobrať oprávnenia na rybolov udelené dotknutým plavidlám spresnené v bode 4 tohto vyhlásenia je opatrením týkajúcim sa určovania a prideľovania rybolovných možností.
Posúdenie Súdnym dvorom
Parlament svojím prvým žalobným dôvodom a Komisia prvou a druhou časťou svojho prvého žalobného dôvodu tvrdia, že Rada zvolila nesprávny právny základ, keď napadnuté rozhodnutie nezaložila na článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ, ale na článku 43 ods. 3 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ.
Pokiaľ ide o znenie článku 43 ZFEÚ, na jednej strane z jeho odseku 2 vyplýva, že príslušné inštitúcie Únie sú v súlade s riadnym legislatívnym postupom povinné prijať ustanovenie potrebné na dosiahnutie cieľov spoločnej poľnohospodárskej politiky a rybolovu.
Na druhej strane z článku 43 ods. 3 ZFEÚ v spojení s odsekom 2 tohto článku vyplýva, že najmä opatrenia týkajúce sa určovania a prideľovania rybolovných možností sa samy osebe nepovažujú za súčasť kategórie ustanovení potrebných na dosiahnutie cieľov spoločnej rybárskej politiky v zmysle tohto odseku 2 a nepodliehajú uvedenému legislatívnemu postupu.
Prijatie ustanovení na základe článku 43 ods. 2 ZFEÚ nevyhnutne predpokladá posúdenie otázky, či sú tieto ustanovenia „potrebné“ na dosiahnutie cieľov spoločných politík upravených Zmluvou o FEÚ, takže si vyžaduje politické rozhodnutie, ktoré je vyhradené normotvorcovi Únie. Naopak prijatie opatrení týkajúcich sa určovania a prideľovania rybolovných možností v súlade s článkom 43 ods. 3 ZFEÚ, si nevyžaduje takéto posúdenie, keďže takéto opatrenia sú predovšetkým technickej povahy a treba ich vnímať ako vykonanie ustanovení prijatých na základe odseku 2 toho istého článku.
Najskôr treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora voľba právneho základu aktu Únie musí vychádzať z objektívnych skutočností, ktoré môžu byť predmetom súdneho preskúmania a medzi ktoré patria najmä cieľ a obsah tohto aktu (rozsudky Parlament/Rada, C‑130/10,
EU:C:2012:472
, bod 42, a Spojené kráľovstvo/Rada, C‑431/11,
EU:C:2013:589
, bod 44).
V prejednávanej veci je jediným cieľom napadnutého rozhodnutia potvrdiť sporné vyhlásenie. Za týchto podmienok je namieste preskúmať právny základ tohto rozhodnutia vzhľadom na cieľ a obsah dotknutého vyhlásenia.
Pokiaľ ide o obsah sporného vyhlásenia, Únia v bode 1 tohto vyhlásenia Venezuelskej bolívarovskej republike oznámila, že oprávnenia na rybolov vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany vydá obmedzenému počtu rybárskych plavidiel plaviacich sa pod venezuelskou vlajkou.
V bodoch 2 a 3 tohto vyhlásenia Únia podmienila vydanie týchto oprávnení splnením podmienky, že plavidlá plaviace sa pod venezuelskou vlajkou, ktorým sa povolí vykonávať rybolov v uvedenej zóne, sa budú riadiť ustanoveniami spoločnej rybárskej politiky Únie týkajúcimi sa ochranných a kontrolných opatrení, ako aj inými ustanoveniami Únie vzťahujúcimi sa na rybolovné činnosti v tejto zóne.
Pokiaľ ide o cieľ sporného vyhlásenia, treba zohľadniť kontext vyplývajúci z dohovoru z Montego Bay, ktorý zavádza medzinárodný režim výhradných hospodárskych zón. Tento dohovor, ktorým je Únia viazaná, vytvára rámec pre politické rozhodnutie, ktoré Únia uskutočňuje v uvedenej zóne, a najmä stanovuje právne nástroje a formy, ktoré má k dispozícii pri vykonávaní takýchto rozhodnutí.
Z článku 55 dohovoru z Montego Bay vyplýva, že výhradná hospodárska zóna podlieha osobitnému režimu, podľa ktorého sa práva a jurisdikcia pobrežného štátu, ako aj práva a slobody iných štátov riadia podľa príslušných ustanovení tohto dohovoru.
Podľa článku 56 ods. 1 písm. a) dohovoru z Montego Bay pobrežný štát má vo svojej výhradnej hospodárskej zóne právo využívať živé zdroje. Pokiaľ jeho kapacita využitia týchto zdrojov je menšia, než je celkový objem prípustného výlovu, je na základe článku 62 ods. 2 tohto dohovoru povinný povoliť ostatným štátom využiť prebytok tohto objemu.
Pri výkone tejto povinnosti má pobrežný štát určitý manévrovací priestor. Na jednej strane môže s výhradou požiadaviek stanovených v článku 62 ods. 3 dohovoru z Montego Bay vybrať štáty, ktorým umožní využiť uvedený prebytok. Na druhej strane pobrežný štát vezme do úvahy určité skutočnosti, konkrétne význam živých zdrojov v dotknutej zóne pre jeho ekonomiku a jeho iné štátne záujmy, požiadavky rozvojových štátov v dotknutej oblasti a potrebu znížiť na minimum nepriaznivé ekonomické dôsledky pre štáty, ktorých štátni príslušníci obvykle lovili v zóne alebo ktoré vyvinuli podstatné úsilie pri výskume a zabezpečovaní inventarizácie zásob.
Ďalej článok 62 ods. 2 dohovoru z Montego Bay vyžaduje, aby pobrežný štát povolil využitie prebytku prípustného výlovu „na základe dohôd alebo inými prípadnými dohovormi“. Preto pobrežnému štátu prináleží, aby sa dohodol s dotknutými štátmi. Vzťahy medzi pobrežným štátom a ostatnými štátmi sú vyjadrením ich vzájomných práv a povinností, ako sú uvedené v bode 57 tohto rozsudku, takže pobrežný štát nemôže ukladať svoje podmienky jednostranne.
Osobitná zodpovednosť pobrežného štátu za využívanie živých zdrojov v jeho výhradnej hospodárskej zóne znamená, že obyčajne tomuto štátu prináleží, aby predložil cielenú ponuku určitým ďalším dotknutým členským štátom, ktoré ju môžu, ale nemusia prijať, alebo prípadne môžu požiadať o vykonanie zmien v tejto ponuke.
Na konci tohto postupu prejav súhlasných vôlí pobrežného štátu a dotknutého štátu predstavuje dohodu podľa článku 62 ods. 2 dohovoru z Montego Bay, čím sa rozumie, že v medzinárodnom práve je irelevantná skutočnosť, že takáto dohoda bola formalizovaná v jednom spoločnom dokumente alebo v dvoch alebo viacerých súvisiacich dokumentoch (pozri v tomto zmysle stanovisko 1/13,
EU:C:2014:2303
, bod 37).
Dohoda medzi pobrežným štátom a dotknutým štátom zahŕňa vzájomné práva a povinnosti, ktoré konkretizujú práva a povinnosti uvedené v bode 57 tohto rozsudku. V tomto kontexte najmä z článku 62 ods. 4 dohovoru z Montego Bay vyplýva, že štátni príslušníci iných štátov, než je pobrežný štát, ktorí vykonávajú rybolov vo výhradnej hospodárskej zóne pobrežného štátu, sa musia podriadiť opatreniam a iným podmienkam stanoveným v zákonoch a iných predpisoch pobrežného štátu.
Keďže jednotlivci v zásade nemajú autonómne postavenie na základe dohovoru z Montego Bay, každému dotknutému štátu prináleží, aby vo vzťahu k plavidlám plaviacim sa pod jeho vlajkou prijal všetky opatrenia potrebné pre ochranu záujmov pobrežného štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Intertanko a i., C‑308/06,
EU:C:2008:312
, body 59 až 62).
Z toho vyplýva, že dotknutý štát sa musí vo vzťahu k dotknutému pobrežnému štátu za svoju účasť na využívaní živých zdrojov v jeho výhradnej hospodárskej zóne zaviazať, že zaručí, že plavidlá plaviace sa pod jeho vlajkou sa podriadia opatreniam pobrežného štátu prijatým v tejto zóne.
Takáto záruka poskytnutá prostredníctvom dohody alebo dohovoru uzavretého s pobrežným štátom je nevyhnutná o to viac v prípade, keď dotknutý štát nie je zmluvnou stranou dohovoru z Montego Bay, a preto nie je viazaný jeho článkom 62 ods. 4.
Od okamihu uzavretia dohody alebo dohovoru medzi dotknutým štátom a pobrežným štátom ich môže pobrežný štát vykonať prostredníctvom konkrétnych predpisov a opatrení svojho vnútorného práva, ktoré sú prijaté v súlade s ustanoveniami dohovoru z Montego Bay a pri ktorých uplatnení sa rešpektuje táto dvojstranná dohoda.
S prihliadnutím na úvahy uvedené v bodoch 56 až 66 tohto rozsudku je potrebné najskôr posúdiť, či sporné vyhlásenie tvorí súčasť dohody v zmysle článku 62 ods. 2 dohovoru z Montego Bay.
Vzhľadom na to, čo bolo uvedené v bode 60 tohto rozsudku, je potrebné považovať sporné vyhlásenie za ponuku zaslanú Úniou namiesto dotknutého pobrežného štátu Venezuelskej bolívarovskej republike, ktorou tomuto štátu navrhuje, aby využil časť prebytku prípustného výlovu vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany s výhradou dodržania určitých presných podmienok, medzi ktorými sa nachádza aj podmienka, podľa ktorej uvedený štát musí zaručiť, že plavidlá, ktoré sa plavia pod jeho vlajkou a vykonávajú rybolov v tejto zóne, sa budú riadiť ustanoveniami spoločnej rybárskej politiky Únie, ktoré sa tam uplatňujú.
Keďže sporné vyhlásenie bolo oznámené Venezuelskej bolívarovskej republike, tento štát potvrdil jeho prijatie a reagoval na to dvojakým spôsobom. Na jednej strane formálne postúpil Únii žiadosti o oprávnenie na rybolov vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany pre lode plaviace sa pod jeho vlajkou, pričom k týmto žiadostiam pripojil zmluvy o spracovaní v Guyane, ako to vyžaduje bod 3 uvedeného vyhlásenia v spojení s poznámkou pod čiarou v prílohe VIII nariadenia č. 44/2012. Na druhej strane tento štát vyjadril svoje obavy o prípadnom spochybnení tohto vyhlásenia a požiadal Radu o informácie k otázke, či by zámer Parlamentu spochybniť platnosť napadnutého rozhodnutia mohol mať vplyv na rybolovné činnosti plavidiel plaviacich sa pod jeho vlajkou v uvedenej zóne.
Preto sa vzhľadom na takéto správanie Venezuelskej bolívarovskej republiky zdá, že považovala sporné vyhlásenie za ponuku využívať za podmienok stanovených v tomto dokumente časť prebytku prípustného výlovu vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany, teda za ponuku, na ktorú mala odpovedať.
V tomto ohľade, keďže Venezuelská bolívarovská republika postúpila Únii v nadväznosti na ponuku, ktorú jej Únia urobila, konkrétne žiadosti o oprávnenie na rybolov a keďže v priebehu tohto postúpenia neuviedla nijaké výhrady týkajúce sa podmienok tejto ponuky, je nutné sa domnievať, že pristúpila na uvedenú ponuku Únie.
Za týchto podmienok sa správanie uvedeného štátu musí považovať za prijatie ponuky, ktorú mu Únia predložila prostredníctvom sporného vyhlásenia.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa sporné vyhlásenie uskutočnené Úniou a jeho prijatie Venezuelskou bolívarovskou republikou ako celok musia kvalifikovať ako dohoda uzavretá týmito stranami v súvislosti s povolením využívať časť prebytku prípustného výlovu vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany za podmienok spresnených v predmetnom vyhlásení.
S prihliadnutím na predchádzajúcu analýzu obsahu a cieľa sporného vyhlásenia treba ďalej overiť, či toto vyhlásenie predstavuje opatrenie patriace do oblasti právomoci vyhradenej normotvorcovi Únie, alebo či predstavuje výlučne technické vykonávacie opatrenie, ako sa uvádza v bode 50 tohto rozsudku.
V tomto ohľade treba uviesť, že nezávisle od svojho názvu a určitých pojmov použitých v spornom vyhlásení jeho cieľom nie je zaručiť „určovanie a prideľovanie rybolovných možností“ v zmysle článku 43 ods. 3 ZFEÚ, ale ako vyplýva z bodu 68 tohto rozsudku, ponúknuť Venezuelskej bolívarovskej republike možnosť podieľať sa na využití živých zdrojov vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany za podmienok stanovených Úniou.
Pri ich posúdení, ktoré musí predchádzať takejto ponuke, príslušné inštitúcie Únie zohľadnia najskôr prvky dvojstrannej politiky. Ďalej vzhľadom na osobitnú zodpovednosť Únie konajúcej namiesto pobrežného štátu v súvislosti s využívaním živých zdrojov v jeho výhradnej hospodárskej zóne, tieto inštitúcie posúdia, či je dotknutý štát schopný zaručiť, že plavidlá, ktoré sa plavia pod jeho vlajkou, budú rešpektovať podmienky, ktorým takéto využívanie podlieha, ako je dodržiavanie ustanovení spoločnej rybárskej politiky Únie, ktoré sa uplatňujú v dotknutej zóne. Nakoniec inštitúcie Únie zohľadnia skutočnosti uvedené v bode 58 tohto rozsudku, ktoré si vyžadujú posúdenie rôznych aspektov charakterizujúcich situáciu štátov dotknutého regiónu a prinajmenšom situáciu dotknutého štátu.
Ďalej z odôvodnenia 3 napadnutého rozhodnutia a z bodov 1 až 3 sporného vyhlásenia vyplýva, že cieľom tohto vyhlásenia je nielen principiálne udelenie možnosti Venezuelskej bolívarovskej republike zúčastniť sa na využívaní živých zdrojov vo výhradnej hospodárskej zóne Guayany, ale aj, ako to bolo pripomenuté v bode 54 tohto rozsudku, podmieniť toto udelenie dodržiavaním ustanovení spoločnej rybárskej politiky Únie týkajúcich sa ochranných a kontrolných opatrení, ako aj iných ustanovení Únie vzťahujúcich sa na rybolovné činnosti v tejto zóne, ako sú normy alebo právna úpravu Únie, ktoré ustanovujú najmä populácie rýb, na ktoré sa rybolov môže zamerať, maximálny počet oprávnených rybárskych plavidiel a pomernú časť úlovku, ktorá sa vyloží v prístavoch Guyany.
Sporné vyhlásenie má preto za cieľ stanoviť všeobecný rámec s cieľom povoliť rybárskym plavidlám plaviacim sa pod venezuelskou vlajkou vykonávať rybolov v uvedenej zóne, ktorý bol následne postupne spresnený článkom 36 ods. 1 a prílohou VIII nariadenia Rady č. 44/2012, článkom 34 ods. 1 a prílohou VIII nariadenia Rady (EÚ) č. 40/2013 z 21. januára 2013, ktorým sa na rok 2013 stanovujú rybolovné možnosti pre určité populácie rýb a skupiny populácií rýb, ktoré sú predmetom medzinárodných rokovaní alebo dohôd, dostupné vo vodách EÚ a pre plavidlá EÚ v určitých vodách mimo EÚ (
Ú. v. EÚ L 23, s. 54
), ako aj článkom 40 ods. 1 a prílohou VIII nariadenia Rady (EÚ) č. 43/2014 z 20. januára 2014, ktorým sa na rok 2014 stanovujú rybolovné možnosti pre určité populácie rýb a skupiny populácií rýb uplatniteľné vo vodách Únie a v prípade plavidiel Únie aj v určitých vodách nepatriacich Únii (
Ú. v. EÚ L 24, s. 1
). V tomto ohľade treba uviesť, že všetky tri uvedené nariadenia boli prijaté na základe článku 43 ods. 3 ZFEÚ.
Z toho vyplýva, že ponuka predložená Venezuelskej bolívarovskej republike nie je technickým alebo vykonávacím opatrení, ale naopak opatrením, ktoré predpokladá prijatie samostatného rozhodnutia, ktoré je potrebné urobiť s ohľadom na politické záujmy, ktoré Únia sleduje vo svojich spoločných politikách a najmä v rybárskej politike.
Z toho vyplýva, že sporné vyhlásenie spadá do oblasti právomoci, ktorá je súčasťou právomocí, v rámci ktorých prináleží rozhodovať normotvorcovi Únie.
Za týchto podmienok napadnuté rozhodnutie nepatrí do pôsobnosti článku 43 ods. 3 ZFEÚ, ale do pôsobnosti článku 43 ods. 2 ZFEÚ.
Nakoniec treba určiť ustanovenie Zmluvy o FEÚ, ktoré spresňuje postup, podľa ktorého malo byť napadnuté rozhodnutie prijaté.
Vzhľadom na to, že sporné vyhlásenie, ktoré bolo schválené napadnutým rozhodnutím, predstavuje základný prvok medzinárodnej dohody (pozri bod 73 tohto rozsudku), toto vyhlásenie patrí do pôsobnosti článku 218 ZFEÚ. Tento článok totiž upravuje dojednávanie a uzavieranie dohôd medzi Úniou a tretími štátmi alebo medzinárodnými organizáciami, čo znamená, že podľa judikatúry pojem „dohoda“ treba chápať vo všeobecnom zmysle ako označenie akéhokoľvek záväzku prevzatého subjektmi medzinárodného práva, ktorý má záväzný účinok, bez ohľadu na jeho formálne označenie (pozri v tomto zmysle stanovisko 1/75,
EU:C:1975:145
, s. 1360, a stanovisko 2/92,
EU:C:1995:83
, bod 8, ako aj rozsudok Francúzsko/Komisia, C‑327/91,
EU:C:1994:305
, bod 27).
Navyše je potrebné pripomenúť, že článok 218 ods. 6 písm. a) bod v) ZFEÚ upravuje postupy uplatňujúce sa v prípade dohôd upravujúcich oblasti, na ktoré sa uplatňuje riadny legislatívny postup. Keďže článok 43 ods. 2 ZFEÚ, teda ustanovenie, na základe ktorého malo byť prijaté napadnuté rozhodnutie, stanovuje práve takýto postup, toto rozhodnutie sa malo prijať na základe článku 218 ods. 6 písm. a) bodu v) ZFEÚ.
Vzhľadom na vyššie uvedené napadnuté rozhodnutie, ktoré potvrdilo sporné vyhlásenie v mene Únie, nemalo byť prijaté na základe článku 43 ods. 3 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. b) ZFEÚ, ale na základe článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ.
Za týchto podmienok je potrebné vyhovieť prvému žalobnému dôvodu Parlamentu, ako aj prvej a druhej časti prvého žalobného dôvodu Komisie.
V dôsledku toho sa napadnuté rozhodnutie musí zrušiť bez toho, aby bolo nevyhnutné preskúmať ostatné žalobné dôvody uvádzané Parlamentom a Komisiou v ich žalobách.
O žiadosti o zachovanie účinkov napadnutého rozhodnutia
Rada a Komisia podporované v tomto ohľade Českou republikou, Španielskym kráľovstvom a Francúzskou republikou žiadajú Súdny dvor, aby v prípade, že zruší napadnuté rozhodnutie, zachoval účinky tohto rozhodnutia až do prijatia nového rozhodnutia. Parlament uviedol, že nenamieta proti prípadnému vyhoveniu tejto žiadosti.
Podľa článku 264 druhého odseku ZFEÚ môže Súdny dvor, ak to považuje za potrebné, uviesť, ktoré účinky aktu vyhláseného za neplatné sa považujú za konečné.
V tomto ohľade z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vzhľadom na dôvody súvisiace s právnou istotou možno účinky takéhoto aktu zachovať najmä v prípade, keby okamžité účinky jeho zrušenia mali závažné negatívne následky na dotknuté osoby a keď zákonnosť napadnutého aktu nie je napadnutá z dôvodov jeho cieľa alebo obsahu, ale z dôvodov nedostatku právomoci jeho autora alebo pre porušenie základných formálnych náležitostí. Medzi takéto dôvody patri osobitne nesprávne posúdenie pri výbere právneho základu napadnutého aktu (pozri v tomto zmysle rozsudky Parlament/Rada, C‑414/04,
EU:C:2006:742
, bod 59; Parlament a Dánsko/Komisia, C‑14/06 a C‑295/06,
EU:C:2008:176
, bod 86, ako aj Parlament/Rada, C‑490/10,
EU:C:2012:525
, body 91 a 92).
V prejednávanej veci z odôvodnenia 2 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že toto rozhodnutie tým, že povolilo Venezuelskej bolívarovskej republike využívať prebytok prípustného výlovu vo výhradnej hospodárskej zóne Guyany, sleduje zaručenie kontinuity vykládok v Guyane uskutočňovaných plavidlami plaviacimi sa pod venezuelskou vlajkou, lebo spracovateľský priemysel nachádzajúci sa v tomto francúzskom departemente závisí od týchto vykládok. Zrušenie uvedeného rozhodnutia s okamžitým účinkom by mohlo ovplyvniť túto kontinuitu, čo by malo závažné negatívne následky na dotknuté hospodárske subjekty.
Za týchto okolností existujú závažné dôvody právnej istoty, ktoré odôvodňujú, aby Súdny dvor vyhovel žiadosti o zachovanie účinkov napadnutého rozhodnutia. Navyše treba uviesť, že ani Parlament, ani Komisia nenapadli zákonnosť tohto rozhodnutia z dôvodu jeho cieľa alebo obsahu, takže v tomto ohľade nie je prekážka, ktorá by bránila Súdnemu dvoru rozhodnúť o takomto zachovaní.
V dôsledku toho je potrebné zachovať účinky tohto rozhodnutia až dovtedy, kým v primeranej lehote odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku nadobudne účinnosť nové rozhodnutie založené na vhodnom právnom základe, a síce na článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Parlament a Rada navrhli zaviazať Radu na náhradu trov konania a Rada nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Podľa článku 140 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku Česká republika, Španielske kráľovstvo, Francúzska republika a Poľská republika, ktorí vstúpili do týchto konaní ako ich vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie Rady 2012/19/EÚ zo 16. decembra 2011 o schválení vyhlásenia o udelení rybolovných možností vo vodách EÚ rybárskym plavidlám, ktoré sa plavia pod vlajkou Venezuelskej bolívarovskej republiky vo výhradnej hospodárskej zóne pri pobreží Francúzskej Guyany, v mene Európskej únie, sa zrušuje.

2.
Účinky rozhodnutia 2012/19/EÚ sa zachovávajú až dovtedy, kým v primeranej lehote odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku nadobudne účinnosť nové rozhodnutie založené na vhodnom právnom základe, a síce na článku 43 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 218 ods. 6 písm. a) bodom v) ZFEÚ.

3.
Rada Európskej únie je povinná nahradiť trovy konania.

4.
Česká republika, Španielske kráľovstvo, Francúzska republika a Poľská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.