CELEX: 62011CJ0097
Miljö
Deponering av avfall
Direktiv 1999/31/EG
Särskild avgift för deponering av fast avfall
Skyldighet för huvudmannen för en deponi att betala denna avgift
Driftskostnader för en deponi
Direktiv 2000/35/EG
Dröjsmålsränta
De nationella domstolarnas skyldigheter

Begäran om förhandsavgörande avser frågan huruvida den hänskjutande domstolen – mot bakgrund av domen av den 25 februari 2010 i mål C-172/08, Pontina Ambiente (REU 2010, s. I-1175) – ska underlåta att tillämpa de nationella bestämmelser som den hänskjutande domstolen anser vara oförenliga med artikel 10 i rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall (
EGT L 182, s. 1
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1882/2003 av den 29 september 2003 (
EUT L 284, s. 1
) (nedan kallat direktiv 1999/31), samt med artiklarna 1–3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (
EGT L 200, s. 35
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Amia SpA i likvidation (nedan kallat Amia) och Provincia Regionale di Palermo. Målet rör ett beslut om påförande av en särskild avgift för deponering av fast avfall.
Tillämpliga bestämmelser
Unionslagstiftningen
I artikel 10 i direktiv 1999/31 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att se till att alla kostnader för att inrätta och driva en deponeringsanläggning, så långt möjligt inbegripet kostnaden för den ekonomiska säkerheten eller dess motsvarighet som avses i artikel 8 a iv och de beräknade kostnaderna för avslutning och efterbehandling av platsen under minst trettio år, skall omfattas av det pris som huvudmannen skall ta ut för deponering av alla slag av avfall på den platsen. Medlemsstaterna skall i enlighet med kraven i rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation [(
EGT L 158, s. 56
; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 233)] säkerställa insyn i fråga om insamling och användning av all nödvändig information rörande kostnaderna.”
I artikel 1 i direktiv 2000/35 föreskrivs att direktivets bestämmelser ska gälla alla betalningar som görs som ersättning vid handelstransaktioner.
Enligt artikel 2.1 i direktiv 2000/35 ska begreppet handelstransaktioner förstås som transaktioner mellan företag eller mellan företag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot ersättning.
I artikel 3 i direktiv 2000/35, med rubriken ”Ränta vid sen betalning”, föreskrivs bland annat att medlemsstaterna ska säkerställa att ränta betalas vid sen betalning och att en borgenär är berättigad till dröjsmålsränta om borgenären har fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldigheter och inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, dock inte om gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet.
Den italienska lagstiftningen
För att minska avfallsgenereringen och främja återvinningen av avfall, råmaterial och energi har en särskild avgift för deponering av fast avfall instiftats genom lag nr 549 av den 28 december 1995 om åtgärder för att rationalisera de offentliga finanserna (ordinarie tillägget till GURI nr 302 av den 29 december 1995, nedan kallad lag nr 549/95).
Enligt artikel 3.25 i lag nr 549/95 inträder skyldigheten att betala denna avgift när fast avfall deponeras.
Det följer av artikel 3.26 i lag nr 549/95 att det är huvudmannen för en anläggning för permanent förvaring som är skyldig att betala avgiften och som är skyldig att övervältra denna avgift på den kommun som deponerar avfallet.
I artikel 3.27 i lag nr 549/95 föreskrivs att den särskilda avgiften ska erläggas till regionerna.
Enligt artikel 3.30 i lag nr 549/95 ska huvudmannen för en deponi betala avgiften till den region där deponin är belägen. Betalning ska erläggas under den månad som följer på utgången av det kvartal då avfallet deponerats.
I artikel 3.31 i lag nr 549/95 föreskrivs att en sanktionsavgift ska erläggas av huvudmannen om deponeringen inte registrerats eller registrerats på ett felaktigt sätt, om någon deklaration inte gjorts eller om deklarationen är felaktig eller om avgift inte erlagts eller inte erlagts i tid.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Amia driver en deponeringsanläggning i Palermo, i Bellolampo, där bolaget omhändertar avfall som periodvis deponeras av kommunerna.
Enligt lag nr 549/95 och den regionala tillämpningslagen är Amia skyldigt att kvartalsvis betala in den särskilda avgiften för deponering av fast avfall till Provincia Regionale di Palermo. Amia är skyldigt att övervältra denna avgift på de kommuner som deponerar avfall.
Amia betalade endast en del av avgiften för det första och andra kvartalet 2007 och betalade inte alls avgiften för det tredje och fjärde kvartalet samma år. Detta föranledde de behöriga myndigheterna i Provincia Regionale di Palermo att påföra bolaget den uteblivna avgiften om 3574205,19 euro jämte ränta samt en sanktionsavgift motsvarande 30 procent av avgiftsbeloppet.
Amia överklagade detta beslut den 22 mars 2010 till Commissione tributaria provinciale di Palermo.
I begäran om förhandsavgörande anges det att dröjsmålet med att betala den aktuella avgiften är nära kopplat till den omständigheten att de kommuner som deponerat avfall inte har ersatt huvudmannen i tid för avgiften. Enligt den hänskjutande domstolen föreskrivs i lag nr 549/95 en avgift för deponering av avfall, och denna lag anger inom vilken tid som avgiften ska erläggas av huvudmannen för deponeringsanläggningen. Dock finns det inte några bestämmelser om att de kommuner som deponerat avfall ska ersätta huvudmannen för avgiften inom rimlig tid, ej heller finns det några bestämmelser om ett effektivt förfarande för att utverka sådan ersättning. Den hänskjutande domstolen har tillagt att det i lag nr 549/95 inte föreskrivs någon möjlighet för huvudmannen att vända sig mot den som deponerat avfallet vad avser den sanktionsavgift som meddelats med anledning av att avgiften betalats för sent.
Det var mot denna bakgrund som Commissione tributaria di Palermo beslutade att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Är det med hänsyn till domen i [det ovannämnda målet Pontina Ambiente] lämpligt att underlåta att tillämpa bestämmelserna i artikel 3.26 och 3.31 i lag nr 549 …, i den del de strider mot artikel 10 i direktiv 1999/31, och likaså att underlåta att tillämpa dessa bestämmelser i den del de strider mot artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida det – under sådana förhållanden som de som råder i det nationella målet, och mot bakgrund av domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente – är lämpligt att underlåta att tillämpa sådana nationella bestämmelser som de som är aktuella i det nationella målet, då de villkor som uppställs i nämnda dom för att de nationella bestämmelserna ska kunna anses vara förenliga med artikel 10 i direktiv 1999/31 och artiklarna 1–3 i direktiv 2000/35 inte är uppfyllda.
Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning
Den italienska regeringen har gjort gällande att tolkningsfrågan inte kan tas upp till sakprövning. Tolkningsfrågan är nämligen inte relevant för utgången i det nationella målet, eftersom den hänskjutande domstolen inte är behörig att pröva huvudmannens regresstalan mot de kommuner som deponerat avfallet. Enligt italiensk lagstiftning är det förvaltningsdomstolarna som är laga domstol i sådana mål. Vidare anser den italienska regeringen att den hänskjutande domstolen ställt tolkningsfrågan, utan att någon efterforskning först gjorts av om de i domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente uppställda villkoren faktiskt varit uppfyllda i det nationella målet, och särskilt av om det i den italienska rättsordningen fanns några allmänt förekommande rättsliga åtgärder avpassade för ändamålet.
EU-domstolen finner emellertid att det i begäran om förhandsavgörande lämnas en tillräcklig redogörelse för de faktiska omständigheterna och för tillämplig italiensk rätt, samt att det är uppenbart att tolkningsfrågan har ett samband med föremålet för tvisten vid den hänskjutande domstolen. Det är därvid den hänskjutande domstolen som har att avgöra om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken.
EU-domstolen finner därför att tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning. De eventuella frågeställningar som aktualiserats av den italienska regeringen – nämligen om den hänskjutande domstolen är behörig att pröva en regresstalan mot en kommun och om det i italiensk rätt finns några rättsliga åtgärder avpassade efter de villkor som uppställts i domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente – saknar därvid relevans för prövningen av om tolkningsfrågan kan tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
I domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente har domstolen fastställt att artikel 10 i direktiv 1999/31 ska tolkas så, att denna bestämmelse inte utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som avses i det nationella målet, enligt vilken en huvudman för en deponi dels är skyldig att betala en avgift som ska ersättas av den kommun som har deponerat avfallet, dels kan åläggas sanktionsavgifter vid försenad betalning av avgiften. Denna lagstiftning måste dock omgärdas av åtgärder som syftar till att säkerställa att avgiften faktiskt ersätts, och detta omgående. Vidare måste alla de kostnader som är knutna till indrivningen av ersättningen – särskilt de kostnader som följer av en försenad betalning av de belopp som nämnda kommun därmed är skyldig huvudmannen, inklusive eventuella sanktionsavgifter som den senare har ålagts till följd av förseningen – övervältras på det pris som kommunen ska betala till huvudmannen. Domstolen har därvid preciserat att det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida dessa villkor är uppfyllda.
Domstolen slog vidare fast i domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente att artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35 ska tolkas så, att belopp som en kommun som har deponerat avfall är skyldig att betala till huvudmannen för deponin, såsom förfallna ersättningsbetalningar för avgifter, omfattas av tillämpningsområdet för direktivet och att medlemsstaterna därför är skyldiga att, i enlighet med artikel 3 däri, säkerställa att ränta betalas till huvudmannen när kommunen inte har betalat ovannämnda belopp i tid.
Enligt den hänskjutande domstolen är bestämmelserna i lag nr 549/95 – såväl genom sin utformning som genom det sätt på vilket de tillämpas i det konkreta fallet – inte förenliga med artikel 10 i direktiv 1999/31 eller med artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35.
Den italienska regeringen har gjort gällande att den italienska lagstiftningen är utformad på ett sådant sätt att det är möjligt för huvudmannen att inom rimlig tid utverka ersättning för sina kostnader från de kommuner som deponerat avfall på huvudmannens anläggning. Den italienska regeringen har bland annat påpekat att huvudmannen kan väcka regresstalan vid förvaltningsdomstol, som är exklusivt behörig i sådana mål.
Domstolen erinrar inledningsvis om att frågan huruvida en nationell bestämmelse, för det fall den strider mot unionsrätten, inte ska tillämpas endast uppstår om det inte är möjligt att tolka bestämmelsen på ett sätt som är förenligt med unionsrätten (dom av den 24 januari 2012 i mål C-282/10, Dominguez, punkt 23).
Av fast rättspraxis framgår att de nationella domstolarna vid tillämpningen av nationell rätt är skyldiga att i den utsträckning det är möjligt tolka denna mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte så att det resultat som avses i direktivet uppnås och, därmed, följa artikel 288 tredje stycket FEUF. Denna skyldighet att göra en direktivkonform tolkning av nationell rätt följer av EUF-fördragets systematik, eftersom den gör det möjligt för de nationella domstolarna att inom ramen för sin behörighet säkerställa att unionsrätten ges full verkan när de avgör tvister som anhängiggjorts vid dem (domen i det ovannämnda målet Dominguez, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
Principen om direktivkonform tolkning innebär dessutom att de nationella domstolarna ska göra allt som ligger inom deras behörighet, med hänsyn till den nationella rätten i sin helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, för att säkerställa att det aktuella direktivet ges full verkan och för att uppnå ett resultat som är förenligt med direktivets syfte (se domen i det ovannämnda målet Dominguez, punkt 27 och där angiven rättspraxis).
Således ankommer det på den nationella domstolen – innan den beslutar att inte tillämpa nationella bestämmelser i ett sådant mål som det nationella målet – att, med hänsyn inte bara till dessa nationella bestämmelser utan även till den nationella rätten i sin helhet och med tillämpning av de tolkningsmetoder som är erkända i nationell rätt, kontrollera om det inte är möjligt att tolka nationell rätt på ett sätt som är förenligt med direktivets ordalydelse och syfte.
I förevarande fall ankommer det följaktligen på den hänskjutande domstolen – innan den beslutar att inte tillämpa de tillämpliga bestämmelserna i lag nr 549/95 – att först, med hänsyn till nationell materiell och processuell rätt i sin helhet, kontrollera om det inte i något fall är möjligt att tolka nationell rätt på ett sätt som är förenligt med ordalydelsen i och syftet med direktiven 1999/31 och 2000/35.
Om en sådan tolkning inte är möjlig, ska det prövas om artikel 10 i direktiv 1999/31 och artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35 har direkt effekt och, om så är fallet, om Amia kan åberopa dessa bestämmelser gentemot Provincia Regionale di Palermo.
Det följer härvid av domstolens fasta praxis att enskilda, i alla de fall då bestämmelserna i ett direktiv med avseende på innehållet framstår som ovillkorliga och tillräckligt precisa, har rätt att åberopa dem inför den nationella domstolen gentemot staten, när denna inte har införlivat direktivet med nationell rätt inom fristen eller inte har införlivat direktivet på ett korrekt sätt (domen i det ovannämnda målet Dominguez, punkt 33 och där angiven rättspraxis).
Artikel 10 i direktiv 1999/31 uppfyller dessa kriterier, eftersom medlemsstaterna i otvetydiga ordalag åläggs en skyldighet som ska leda till ett preciserat resultat och som inte är förenad med något villkor angående tillämpningen av den regel som föreskrivs däri. Enligt artikel 10 i direktiv 1999/31 krävs det nämligen att medlemsstaterna vidtar åtgärder för att säkerställa att det deponeringspris som tas ut ger täckning för alla kostnader som har samband med inrättande och drift av en deponeringsanläggning (domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente, punkt 35).
Även om artikel 10 i direktiv 1999/31 inte medför någon skyldighet för medlemsstaterna att organisera finansieringen av deponeringsanläggningarnas kostnader på något särskilt sätt, påverkar denna omständighet inte den precisa och ovillkorliga karaktär som kännetecknar den skyldighet som föreskrivs i artikeln.
Vad därefter gäller artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35 konstaterar domstolen följande. I artikel 3 föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att ränta betalas vid sen betalning och att en borgenär är berättigad till dröjsmålsränta om borgenären har fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldigheter och inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, dock inte om gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet.
Denna skyldighet som åläggs medlemsstaterna är ovillkorlig och tillräckligt precis för att ha direkt effekt. De belopp som en kommun som har deponerat avfall är skyldig att betala till huvudmannen för deponin, såsom förfallna ersättningsbetalningar för avgifter, omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2000/35, och ränta ska därför betalas till huvudmannen när kommunen inte har betalat ovannämnda belopp i tid (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Pontina Ambiente, punkt 48).
Eftersom artikel 10 i direktiv 1999/31 och artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35 uppfyller villkoren för att ha direkt effekt, gäller dessa bestämmelser för samtliga myndigheter i medlemsstaterna, det vill säga inte endast för de nationella domstolarna utan även för samtliga förvaltningsorgan, inbegripet lokala och regionala myndigheter, och dessa myndigheter är skyldiga att tillämpa dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 juni 1989 i mål
103/88, Costanzo, REG 1989, s. 1839
, punkterna 30–33, svensk specialutgåva, volym 10, s. 83, samt dom av den 14 oktober 2010 i mål C-243/09, Fuβ, REU 2010, s. I-9849, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
En myndighet som Provincia Regionale di Palermo utgör således en sådan offentlig inrättning gentemot vilken det är möjligt att åberopa sådana bestämmelser i ett direktiv som är ägnade att ha direkt effekt.
I det nationella målet kan Amia således åberopa artikel 10 i direktiv 1999/31 och artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35 vid den hänskjutande domstolen gentemot Provincia Regionale di Palermo.
Om det inte är möjligt att göra en direktivkonform tolkning av nationell rätt, ankommer det således på den hänskjutande domstolen att underlåta att tillämpa varje nationell bestämmelse som strider mot artikel 10 i direktiv 1999/31 och mot artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35.
Mot denna bakgrund ska tolkningsfrågan besvaras på följande sätt. Under sådana förhållanden som de som råder i målet vid den hänskjutande domstolen
—
ankommer det på den hänskjutande domstolen – innan den beslutar att inte tillämpa de tillämpliga bestämmelserna i lag nr 549/95 – att först, med hänsyn till nationell materiell och processuell rätt i sin helhet, kontrollera om det inte i något fall är möjligt att tolka nationell rätt för att avgöra det anhängiggjorda målet på ett sätt som är förenligt med ordalydelsen i och syftet med direktiven 1999/31 och 2000/35,
—
ankommer det på den hänskjutande domstolen att, om det inte är möjligt att göra en sådan tolkning av nationell rätt, underlåta att tillämpa varje nationell bestämmelse som strider mot artikel 10 i direktiv 1999/31 och mot artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

Under sådana förhållanden som de som råder i målet vid den hänskjutande domstolen

—
ankommer det på den hänskjutande domstolen – innan den beslutar att inte tillämpa de tillämpliga bestämmelserna i lag nr 549 av den 28 december 1995 om åtgärder för att rationalisera de offentliga finanserna – att först, med hänsyn till nationell materiell och processuell rätt i sin helhet, kontrollera om det inte i något fall är möjligt att tolka nationell rätt för att avgöra det anhängiggjorda målet på ett sätt som är förenligt med ordalydelsen i och syftet med rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1882/2003 av den 29 september 2003 och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG av den 29 juni 2000 om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner,

—
ankommer det på den hänskjutande domstolen att, om det inte är möjligt att göra en sådan tolkning av nationell rätt, underlåta att tillämpa varje nationell bestämmelse som strider mot artikel 10 i direktiv 1999/31, i dess lydelse enligt förordning nr 1882/2003, och mot artiklarna 1, 2 och 3 i direktiv 2000/35.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.