CELEX: 62014CJ0238
Неизпълнение на задължения от държава членка
Социална политика
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост
Последователни срочни трудови договори
Клауза 5, точка 1
Мерки за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори
Понятие за „обективни причини“, които оправдават такива договори

С исковата си молба Европейската комисия по същество иска Съдът да установи, че като е оставило в сила дерогации при прилагането на мерките за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, сключени с лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, Великото херцогство Люксембург не е изпълнило задълженията, които има по силата на клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), приложено към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 175, стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно член 1 от Директива 1999/70 нейната цел е „да въведе в действие рамковото споразумение […], сключено […] между общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP), приложено“ към нея.
Точки 6—8 и 10 от Общите положения на Рамковото споразумение имат следното съдържание:
„6.
като има предвид, че трудовите договори с неопределена продължителност са общата форма на трудови правоотношения и допринасят за качеството на живот на работниците, и подобряват резултатите;
7.
като има предвид, че използването на срочни трудови договори, основаващи се на обективни причини, е начин да се предотврати злоупотребата;
8.
като има предвид, че срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците;
[…]
10.
като има предвид, че настоящото споразумение препраща към държавите членки и социалните партньори за определянето на реда и условията за прилагането на тези общи принципи, минимални изисквания и разпоредби, като се вземе предвид положението във всяка държава членка и условията в определени сектори и занятия, включително дейностите от сезонен характер“.
По силата на клауза 1 от Рамковото споразумение една от неговите цели е да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения.
Клауза 5 от Рамковото споразумение, озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, гласи:
„1.
За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
a)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броя на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
a)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределена продължителност“.
Люксембургското право
Кодекс на труда
Член L. 121‑2 от Кодекса на труда, част от раздел 1, глава I от дял II от този кодекс, е озаглавен „Общи разпоредби“ и предвижда:
„Трудовият договор се сключва, без да се определя срок.
В случаите и при условията, посочени в глава 3 от настоящия дял, обаче е възможно да се предвиди точно определен срок още при сключването му или срок, определен с оглед на постигането на целта, за която той е бил сключен“.
Член L. 122‑1 от този кодекс, който е част от раздел 1, глава II от дял II, е озаглавен „Използване на срочния трудов договор“ и гласи:
„1)   Срочен трудов договор може да се сключи за извършването на точно определена и непродължителна работа; този договор не може да се използва за трайно назначаване на длъжност, свързана с нормалната и постоянна дейност на предприятието.
2)   По-конкретно, точно определена и непродължителна работа по смисъла на разпоредбите на параграф 1 е:
1.
заместването на временно отсъстващ работник или на работник, изпълнението на чийто трудов договор е спряно по причини, различни от колективен трудов спор или липса на работа поради икономически причини или поради лоши атмосферни условия, както и заместването на работник с договор за неопределено време, чието място се е освободило, докато се чака ефективното встъпване в длъжност на работника, който трябва да замести този, чийто договор е прекратен;
2.
сезонната работа, определена с Постановление на Великия херцог;
3.
работата на длъжностите, за които поради естеството на извършваната дейност или присъщия им временен характер в някои сектори е установена постоянна практика да не се използват договори за неопределено време, като списъкът на секторите и длъжностите се приема с Постановление на Великия херцог;
4.
изпълнението на определена случайна и конкретна работа, която не се вписва в рамките на текущата дейност на предприятието;
5.
изпълнението на точно определена и непродължителна работа при временно и извънредно нарастване на дейността на предприятието или в случаите на започване или постепенно прекратяване на дейността на предприятието;
6.
изпълнението на спешни работи, наложило се за предотвратяване на аварии, за преодоляване на недостиг на материал, за организиране на мерки за спасяване на инсталациите или сградите на предприятието, за да не се допуснат никакви вреди за предприятието или персонала му;
7.
наемането на работа на безработен, регистриран в Агенцията за развитието на заетостта, било като мярка за включване или връщане към активния живот, било поради принадлежността му към категория безработни, за които е прието, че отговарят на условията за наемане по срочен трудов договор, определена с Постановление на Великия херцог, което се приема въз основа на становище на Държавния съвет и с одобрение на Комитета на председателите на Камарата на депутатите. Критериите, въз основа на които се определят отговарящите на условията категории безработни, отчитат по-конкретно възрастта, образованието и продължителността на регистрацията на лицето като безработен, както и неговата социална среда;
8.
наемането на работа, за да се създадат благоприятни условия за назначаването на някои категории търсещи работа лица;
9.
наемането на работа, при което работодателят се задължава да осигури на работника допълнително професионално обучение.
[…]
3)   Чрез дерогация от предходните параграфи 1 и 2 могат да бъдат срочни трудови договори:
[…]
2.
трудовите договори, сключени от лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, посочени в член 3 от Закона от 30 юли 1999 г. относно: а) статута на работещия на свободна практика професионален артист и на лицето със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, б) развитието на художественото творчество, изменен със Закон от 26 май 2004 г. (наричан по-нататък „измененият закон от 30 юли 1999 г.“), било с предприятие със сценична дейност, било във връзка с кинематографична, аудиовизуална, театрална или музикална продукция.
[…]“.
Член L. 122‑3 от същия кодекс, включен в раздел 3, глава II от дял II от него и озаглавен „Срок на срочния трудов договор“, предвижда следното:
„1)   При сключването на срочния трудов договор трябва да се предвиди точно определен срок.
В договора обаче може да няма точно определен срок, когато се сключва в изброените по-долу случаи:
1.
за заместване на отсъстващ работник или работник, изпълнението на чийто трудов договор е спряно по причини, различни от колективен трудов спор, или за заместване на работник, чието място се е освободило, до встъпването в длъжност на този, който ще го замести;
2.
за работа със сезонен характер;
3.
за длъжностите, за които има установена постоянна практика да не се използват договори за неопределено време поради естеството на извършваната дейност или поради присъщия на тези длъжности временен характер.
Когато в тези случаи в договора няма точно определен срок, той трябва да се сключи за минимален срок, който изтича, когато отсъстващият работник се върне на работа или е постигната целта, за която е бил сключен.
[…]“.
Член L. 122‑4 от същия кодекс, част от раздел 3, има следното съдържание:
„1)   С изключение на срока на сезонния договор, срокът на срочния договор по член L. 122‑1, сключен с един и същ работник, не може да превишава двадесет и четири месеца, в които се включват и подновяванията.
[…]“.
Член L. 122‑5 от Кодекса на труда, част от раздел 4, глава II от дял II от него, озаглавен „Подновяване на срочния договор“, предвижда:
„1)   Срочният договор може да бъде подновен два пъти за определен срок.
Принципната възможност за подновяване и/или условията за подновяването трябва да са уредени в договорна клауза на първоначалния трудов договор или в последващо допълнение към този договор.
При неспазване на предвидената в тази разпоредба писмена форма се презумира, че подновеният трудов договор е сключен за неопределено време, като не се допуска доказване на противното.
[…]
3)   Чрез дерогация от разпоредбите на настоящия член могат да се подновяват повече от два пъти, дори за общ срок повече от двадесет и четири месеца, без да се считат за трудови договори за неопределено време, срочните трудови договори, сключени:
[…]
2.
от лица, със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, според определението в член 4 от изменения Закон от 30 юли 1999 г.;
[…]“.
Съгласно член L. 122‑6 от този кодекс, част от раздел 5, глава II от дял II от него, озаглавен „Последователни договори:
„Ако трудовото правоотношение се запази след изтичане на срока на срочния трудов договор, той се преобразува в договор за неопределено време“.
Измененият закон от 30 юли 1999 г.
Член 3 от изменения закон от 30 юли 1999 г., озаглавен „Признаване на статута на професионален артист на свободна практика“, предвижда:
„Статут на професионален артист на свободна практика се признава въз основа на писмено заявление до министъра, който отговаря за културата (наричан по-нататък „министърът“). Към заявлението се прилага преписка с документи, чието съдържание се определя с Постановление на Великия херцог.
След като се запознае със становището на създадената с настоящия закон консултативна комисия, министърът признава статут на лицата, които отговарят на определените в настоящия закон критерии най-малко от три месеца непосредствено преди подаване на заявлението.
Минималният период от три месеца непосредствено преди подаване на заявлението се удължава на дванадесет месеца за лицата, които могат да представят официален документ, издаден след специализирано обучение по някоя от посочените в настоящия закон дисциплини.
Това признаване важи в продължение на двадесет и четири месеца. След края на всеки такъв период то може да бъде подновено въз основа на подадено до министъра писмено заявление. След като се запознае със становището на консултативната комисия, министърът подновява признаването на лицата, които са отговаряли на определените в този закон критерии от признаването им за професионални артисти на свободна практика, съответно от подновяването на признаването. Преди да вземе това решение и след като се запознае със становището на консултативната комисия, министърът може да реши, че лицето, подало заявлението, трябва да представи отново цялата или част от преписката, посочена в първа алинея от този член.
Решенията на министъра могат да се обжалват с жалба за отмяна“.
Член 4 от изменения закон от 30 юли 1999 г., озаглавен „Определение на лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост“, има следното съдържание: „лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост“, е артистът или сценичният или студийният техник, който упражнява дейността си главно или за сметка на предприятие със сценична дейност, или в рамките на продукция, по-конкретно кинематографична, аудиовизуална, театрална или музикална, и който предлага услугите си срещу заплата, хонорари или друго възнаграждение въз основа на срочен трудов договор или на договор за поръчка“.
Процедура, предхождаща съдебното производство
На 12 март 2009 г. Комисията изпраща на Великото херцогство Люксембург писмо, в което приканва тази държава членка да изясни в светлината на Рамковото споразумение някои въпроси от люксембургското право във връзка с кодекса на труда, относно, на първо място, липсата на определение на понятието „работник на постоянен трудов договор за сравнение“, на второ място, относно наличието на дерогации от мерките за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, и на трето място, липсата на задължение за работодателите да информират работещите на срочен трудов договор за възможностите за наемане на работа.
Тъй като не получава отговор на това писмо, на 1 октомври 2010 г. Комисията изпраща на Великото херцогство Люксембург официално уведомително писмо. С писмо от 20 декември 2010 г. посочената държава членка отговаря на писмото на Комисията.
Комисията не е напълно удовлетворена от отговора на Великото херцогство Люксембург, поради което му изпраща допълнително официално уведомително писмо с дата 1 октомври 2012 г., в което тази институция посочва, че според нея първото твърдение за нарушение не трябва да се поддържа. Във връзка с второто твърдение за нарушение обаче тази институция смята, че в отговора на люксембургските власти не е посочено по какъв начин се прилагат ограниченията във връзка с подновяването за трудовите договори на две категории работници, а именно лицата, занимаващи се с научно-изследователска дейност в Университета на Люксембург, и лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, за да не се допусне злоупотреба с последователни срочни трудови договори. Комисията посочва отново и третото твърдение за нарушение относно липсата на задължение за работодателите да информират работещите на срочен трудов договор за възможностите за наемане на работа.
Тъй като не получава отговор на това допълнително официално уведомително писмо, на 26 април 2013 г. Комисията изпраща на Великото херцогство Люксембург мотивирано становище, в което поддържа второто и третото си твърдение за нарушение. Великото херцогство Люксембург отговаря на това мотивирано становище на 10 юли 2013 г.
Тъй като не е удовлетворена от отговора на тази държава членка, Комисията решава да предяви настоящия иск.
По иска
Доводи на страните
В самото начало Комисията обръща внимание на Съда, че предметът на иска ѝ е по-ограничен от съдържанието на мотивираното становище, тъй като се е отказала от твърденията за нарушение, от една страна, във връзка с лицата, занимаващи се с научно-изследователска дейност в Университета на Люксембург, и от друга страна, във връзка с липсата на задължение за работодателите да информират работещите на срочен трудов договор за възможностите за наемане на работа в тяхното предприятие, тъй като люксембургските власти са доказали, че този персонал се ползва със защита срещу злоупотребата с последователни срочни трудови договори и са запознали Комисията със законодателните разпоредби, с които е отстранено нарушението, за което са упреквани във връзка с посоченото задължение за информиране.
Следователно настоящият иск се отнася единствено до неизпълнението от страна на Великото херцогство Люксембург на задълженията, които има по силата на член 5 от Рамковото споразумение, тъй като тази държава членка запазва дерогациите от мерките за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, сключени с лица, със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост.
Комисията твърди, че член 5 от Рамковото споразумение, който задължава държавите членки да приемат мерки за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, е транспониран в люксембургското право с член L. 122‑4 от Кодекса на труда, който в параграф 1 предвижда, че „с изключение на срока на сезонния договор, срокът на срочния договор по член L. 122‑1, сключен с един и същ работник, не може да превишава двадесет и четири месеца, в които се включват и подновяванията“. Член L. 122‑5 от този кодекс обаче предвиждал в параграф 3, че чрез „дерогация от разпоредбите на настоящия член, могат да се подновяват повече от два пъти, дори за общ срок повече от двадесет и четири месеца, без да се считат за договори за неопределено време, срочните трудови договори, сключени: […] 2. от лица, със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, според определението в член 4 от [изменения закон от 30 юли 1999 г.“].
Комисията подчертава, че при това положение люксембургското право не предвижда никаква обективна причина, която да позволява предотвратяването на злоупотребата с последователни срочни трудови договори спрямо лицата, със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост. В отговора си на официалното уведомително писмо Великото херцогство Люксембург само посочило, че по силата на член L. 122‑5 от Кодекса на труда за договорите, сключени с лица, със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, „във всички случаи се прилагат установените с член L. 122‑1, параграфи 1 и 2 ограничения“. Комисията обаче твърди, че напротив, тези разпоредби изключват всяка защита за лицата, със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост. Наистина, според самия текст на посочените по-горе разпоредби за договорите на тази категория работници нямало никакво изискване за обективна причина, която да оправдава подновяването на срочните им трудови договори, нито ограничение за броя на подновяванията на тези договори, нито ограничение на общата продължителност на срока на посочените договори.
Впрочем в отговор на мотивираното становище Великото херцогство Люксембург променило естеството на доводите си, като изтъкнало, че „по отношение на лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, се налага изводът, че в този сектор на дейност е установена постоянна практика да не се използват трудови договори за неопределено време, поради естеството на извършваната дейност и присъщия на тези длъжности временен характер“. Комисията обаче оспорва този анализ, като взема предвид самия текст на люксембургското законодателство.
Комисията отбелязва, на първо място, че в текста на глава II от дял II от Кодекса на труда относно срочния трудов договор се подчертава, че работата на лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, се признава за работа, която не налага непременно изпълнението на точно определена и непродължителна работа. Всъщност в член L. 122‑1, параграф 1 от Кодекса на труда било въведено правило, според което срочните трудови договори могат по изключение да се сключват за изпълнението на точно определена и непродължителна работа, докато в параграф 2 от същия член се посочвали няколко примера за прилагане на това правило. В параграф 3 от посочения член обаче се предвиждало, че „чрез дерогация от предходните параграфи 1 и 2“ срочните трудови договори могат да се сключват и от лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост. Според Комисията от това логически следва, че член L. 122‑1, параграф 3 от този кодекс допуска сключването на срочни трудови договори с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, за изпълнението на работа, която е по-обща и/или продължителна или постоянна.
На второ място, Комисията поддържа, че в член 4 от изменения закон от 30 юли 1999 г. като единствен критерий за определението на „лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост“, е посочен вид договорни отношения, без да се вземат предвид реално извършваните дейности. По този начин посочената дефиниция позволявала наемането на лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, в положения, които нямат временен характер.
Във връзка с това Комисията смята, че дори назначаването на голяма част от лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, с последователни срочни трудови договори, да може да се обоснове с обективни причини, и по-специално с факта, че тези договори се сключват във връзка с конкретен проект, много от работещите в сектора на спектаклите, като например постоянният състав на оркестър и основният състав на театрална трупа или на телевизионна станция, са трайно наети от работодателя. Според определението на люксембургското право тези работници също били „лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост“, доколкото договорното отношение с работодателя им отговаря на предвидените в изменения закон от 30 юли 1999 г. критерии.
Поради това Комисията смята, че според определението на лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, в люксембургското право не се изискват обективни причини, които да оправдават подновяването на срочните трудови договори по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, и освен това няма никакъв критерий, въз основа на който да може да се направи разграничение между трайно наетите лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, и работещите, упражняващи дейността си в други отрасли на икономиката, в които също има големи вариации в обема на работата.
Великото херцогство Люксембург оспорва съществуването на неизпълнението, за което е упреквано.
На първо място, когато става въпрос за приложното поле на член L. 122‑5, параграф 3 от Кодекса на труда, тази държава членка оспорва довода на Комисията, че работниците, трайно наети в сектора на спектаклите, имат качеството на „лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост“, по смисъла на люксембургското право, доколкото отговарят на предвидените в изменения закон от 30 юли 1999 г. критерии. Великото херцогство Люксембург изтъква, че за да има това качество, работникът задължително трябва да осъществява дейността си в сектора на спектаклите с прекъсвания. Самият израз лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, предполагал, че периодите на работа са прекъсвани от фази на липса на заетост. Така тази държава членка смята, че на практика лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, участват в индивидуални и ограничени във времето проекти, като създаването на кинематографично произведение или театрална пиеса.
Тази преценка се потвърждавала от факта, че отпусканите на основание на член 7 от този закон помощи на лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, в случаите, когато не по свое желание не работят, се изчисляват на ден, според броя на дните без работа между два проекта, а също и от факта, че целта на предвидената в член 8 от този закон книжка на лицето, със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, е да се отразят осъществяваните от лицето дейности по дни. При тези обстоятелства нямало смисъл да се разглежда член 4 от същия закон, според който постоянно работещо в сферата на спектаклите лице също има качеството на „лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост“.
Освен това в член 2 от Правилника на Великото херцогство от 11 юли 1989 г. за приложение на членове L. 122‑1, L. 122‑4, L. 121‑5 и L.125‑8 от Кодекса на труда изрично били изброени секторите на дейност, включително този на артистите изпълнители, в които могат да се сключват срочни трудови договори за длъжности, за които има установена трайна практика да не се използват трудови договори за неопределено време поради естеството на извършваната дейност или поради присъщия на тези длъжности временен характер.
След това Великото херцогство Люксембург подчертава, че в основата на член L.122‑5, параграф 3 от Кодекса на труда стоят социални съображения. Наистина, от подготвителната работа по закона от 26 май 2004 г. за изменение на закона от 30 юли 1999 г. относно: а) статута на работещия на свободна практика професионален артист и на лицето със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, и б) развитието на художественото творчество, следвало, че тъй като сключването на трудови договори за неопределено време можело да се окаже трудно за лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, и използваният от много артисти и техници статут на лице, работещо на свободна практика „freelance“, често води до положение на несигурност, което не е достатъчно ясно от правна страна, посочената разпоредба от Кодекса на труда била създадена, за да бъде възможно в този специфичен сектор да се сключват повтарящи се срочни трудови договори, осигуряващи на работника гаранции и предимства, особено във връзка със социалното осигуряване, от които не се ползвало лицето, работещо на свободна практика „freelance“.
Накрая Великото херцогство Люксембург признава, че в люксембургското право не съществува максимална обща продължителност по смисъла на клауза 5, точка 1, буква б) от Рамковото споразумение на последователните срочни трудови договори, сключени с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, по смисъла на член 4 от изменения закон от 30 юли 1999 г., нито ограничение за броя на подновяванията на тези договори по смисъла на клауза 5, точка 1, буква в) от Рамковото споразумение. Според тази държава членка обаче, която се позовава на решение Márquez Somohano (C‑190/13,
EU:C:2014:146
, т. 45), положението на тези работници се характеризирало с наличието на „обективни причини“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение и практиката на Съда. По-конкретно тези работници участвали в индивидуални и ограничени във времето проекти и известна гъвкавост, както и социални придобивки се дължали на възможността за работодателя да подновява срочни договори със същите работници. Комисията впрочем признавала, че работата въз основа на индивидуални проекти е обективна причина, която може да оправдае използването на последователни срочни договори. Във връзка с това Великото херцогство Люксембург припомня, че в решение Kücük (C‑586/10,
EU:C:2012:39
, т. 56) Съдът приема, че когато обективна причина произтича от особеното естество на задачите, които ще се изпълняват, фактът, че работодател е принуден многократно да използва труда на работници на срочен трудов договор, не предполага липсата на такава обективна причина по смисъла на клауза 5 от Рамковото споразумение, нито наличието на злоупотреба по смисъла на тази клауза.
Съображения на Съда
Комисията упреква Великото херцогство Люксембург за това, че не е изпълнило задълженията, които има по силата на клауза 5 от Рамковото споразумение, тъй като в люксембургското право не съществува никаква мярка за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори по отношение на лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост.
Следва да се напомни, че предмет на клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение е постигането на една от преследваните от него цели, а именно да се ограничи последователното използване на срочни трудови договори или правоотношения, които се считат за възможен източник на злоупотреби във вреда на работниците, като се предвидят известен брой разпоредби за минимална закрила, чието предназначение е да предотвратят поставянето на работниците в несигурно положение (вж. решение Mascolo и др., C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13,
EU:C:2014:2401
, т. 72 и цитираната съдебна практика).
Наистина, от втората алинея от преамбюла на Рамковото споразумение и от точки 6 и 8 от неговите общи положения следва, че стабилната заетост е предвидена в полза на работниците като основен елемент от тяхната закрила, докато само при наличието на определени обстоятелства срочните трудови договори могат да отговарят на нуждите както на работодателите, така и на работниците (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 73 и цитираната съдебна практика).
Поради това клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение задължава държавите членки, за предотвратяване на злоупотребите при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, когато във вътрешното им право няма еквивалентни правни мерки, да приемат като ефективна и обвързваща най-малко една от изброените в нея мерки. Така изброените в точка 1, букви а)—в) от посочената клауза мерки, три на брой, са свързани съответно с обективни причини, които оправдават подновяването на такива трудови договори или правоотношения, с максималната обща продължителност на тези последователни срочни трудови договори или правоотношения и с броя на техните подновявания (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 74 и цитираната съдебна практика).
В това отношение държавите членки разполагат със свобода на преценка, тъй като могат да избират дали да прибягнат до една или няколко от мерките, предвидени в клауза 5, точка 1, букви а)—в) от Рамковото споразумение, или да приложат съществуващи еквивалентни правни мерки, като същевременно отчитат нуждите на специфичния сектор и/или на категориите работници (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 75 и цитираната съдебна практика).
По този начин клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение определя обща цел за държавите членки, изразяваща се в предотвратяване на злоупотребите, като същевременно им оставя свобода на избор по отношение на начините за нейното постигане, стига да не поставят под въпрос целта или полезния ефект на Рамковото споразумение (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 76 и цитираната съдебна практика).
Освен това, както следва от клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение и в съответствие с третата алинея от преамбюла, както и с точки 8 и 10 от общите му положения, при прилагането на това рамково споразумение държавите членки имат възможност, доколкото това е обективно оправдано, да отчитат специфичните потребности, свързани с конкретните сектори на дейност и/или съответните категории работници (вж. в този смисъл решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 70 и цитираната съдебна практика).
По настоящото дело не се спори, че разглежданата национална правна уредба допуска назначаването на лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, с последователни срочни трудови договори, без да предвижда каквато и да е мярка за ограничаване на максималната обща продължителност на тези договори или броя на подновяванията на тези договори в съответствие с клауза 5, точка 1, букви б) и в) от Рамковото споразумение. По-конкретно, както следва от самия текст на член L. 122‑5, параграф 3 от Кодекса на труда, срочни трудови договори, сключени с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, така както са определени в член 4 от изменения Закон от 30 юли 1999 г., могат да се подновяват повече от два пъти, дори за срок с обща продължителност, превишаваща двадесет и четири месеца, без да се считат за трудови договори за неопределено време. Не се оспорва и това, че за лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, в посочената правна уредба няма еквивалентни правни мерки на посочените в клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение.
При тези обстоятелства е важно подновяването на последователни срочни трудови договори, сключени с тези работници, да бъде оправдано от „обективна причина“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение.
Както се посочва в точка 7 от общите положения на това споразумение и както следва от точка 37 от настоящото решение, страните, подписали Рамковото споразумение, наистина приемат, че използването на срочни трудови договори, основаващи се на обективни причини, е средство за предотвратяване на злоупотребите (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 86 и цитираната съдебна практика).
Във връзка с това понятие за „обективни причини“ Съдът вече е приел, че то трябва да се разбира като отнасящо се до точни и конкретни обстоятелства, които характеризират определена дейност и поради това могат да оправдаят в този особен контекст използването на последователни срочни трудови договори. Тези обстоятелства могат да произтичат по-специално от особеното естество на задачите, за чието осъществяване са сключени такива договори, и от присъщите характеристики на задачите или евентуално от преследването на законна цел, свързана със социалната политика на държава членка (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 87 и цитираната съдебна практика).
Национална разпоредба, която обаче просто разрешава прибягването до последователни срочни договори по общ и абстрактен начин чрез законови или подзаконови правни норми, не отговаря на посочените в горната точка от настоящото решение изисквания. Всъщност такава разпоредба, която има чисто формален характер, не позволява извеждането на обективни и прозрачни критерии, за да се провери дали подновяването на такива договори действително отговаря на реална потребност, дали може да постигне преследваната цел и дали е необходимо във връзка с това. Следователно такава разпоредба създава реална опасност от злоупотреба с този вид договори и поради това не е съвместима с целта и полезното действие на Рамковото споразумение (решение Mascolo и др.,
EU:C:2014:2401
, т. 88 и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай, когато става въпрос за довода на Великото херцогство Люксембург, че лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, по смисъла на люксембургското право фактически участват в индивидуални и ограничени във времето проекти, следва да се отбележи, че дори да се предположи, че такива проекти пораждат за работодателя временна необходимост от назначаване на персонал и че тази необходимост може да представлява „обективна причина“, оправдаваща подновяването на срочен трудов договор по смисъла на клауза 5, точка 1, буква a) от Рамковото споразумение, тази държава членка не обяснява защо според националната правна уредба трябва лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, по смисъла на люксембургското право да осъществяват дейността си в рамките на такива проекти. Напротив, както подчертава Комисията, от самия текст на определението на понятието за „лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, съдържащо се в член 4 от изменения Закон от 30 юли 1999 г., e видно, че в това определение не се уточнява дали дейността на тези лица е с временен характер или не.
Освен това, както поддържа Комисията, твърдението, че всяко лице със сценична професия, работещо в условия на краткосрочна временна заетост, по смисъла на люксембургското право е ангажирано за изпълнението на проекти с временен характер, се оспорва от самото съдържание на член L. 122‑1 от Кодекса на труда. Наистина, както се установява в точки 7 и 24 от настоящото решение, с параграф 1 от тази разпоредба е въведено правило, според което срочните трудови договори могат по изключение да се сключват за изпълнението на точно определена и непродължителна работа. В параграф 2 от същия член се сочат няколко примера за прилагане на това правило, сред които са „длъжностите, за които в някои сектори е установена постоянна практика да не се използват договори за неопределено време поради естеството на извършваната дейност или присъщия на тези длъжности временен характер, като списъкът на секторите и длъжностите се приема с Постановление на Великия херцог“. Параграф 3 от същия член обаче гласи, че „чрез дерогация от разпоредбите на предходните параграфи 1 и 2“ срочните трудови договори могат да се сключват с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост.
От това следва, че задачите, възложени на лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, не трябва непременно да отговарят на критериите за точно определена и непродължителна работа, установени с член L. 122‑1 от Кодекса на труда, и следователно естеството на осъществяваната от тези лица дейност няма непременно временен характер. Затова се налага изводът, че спорната люксембургска правна уредба не пречи на работодателите да сключват последователни срочни трудови договори с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, за задоволяване на постоянни и трайни нужди от персонал.
Този извод не може да бъде оборен с изложения в точка 31 от настоящото решение довод, изведен от разпоредбите на Правилника на Великото херцогство от 11 юли 1989 г. С този довод Великото херцогство Люксембург всъщност само изтъква, че този правилник допуска сключването на срочни трудови договори в сектора на артистите изпълнители за заемането на длъжности, за които е установена постоянна практика, да не се използват договори за неопределено време поради присъщия на тези длъжности временен характер. Тази държава членка обаче не обяснява как този правилник се отразява на приложното поле или на тълкуването, което трябва да се направи на дерогацията, предвидена в член L. 122‑1, параграф 3 от Кодекса на труда, който, както се установява в точки 7, 47 и 48 от настоящото решение, позволява на работодателите да назначават лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, със срочни трудови договори и за задачи, които нямат временен характер. Следователно в резултат на спорните разпоредби от националното право, така както са представени на Съда, правното положение на лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, не отговаря на изискванията за яснота и точност, които трябва да характеризират националните мерки за транспониране (вж. в този смисъл решение Комисия/Испания, C‑151/12,
EU:C:2013:690
, т 33 и цитираната съдебна практика).
При тези обстоятелства, дори да се предположи, че спорната национална правна уредба преследва посочената от Великото херцогство Люксембург цел, а именно, да осигури известна гъвкавост, както и социални придобивки за лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, като даде на техните работодатели възможност да ги наемат многократно със срочни трудови договори, такава цел не може да направи разглежданата правна уредба съвместима с клауза 5, точка 1, буква a) от Рамковото споразумение, тъй като то не позволява да се доказва наличието на точни и конкретни обстоятелства, които характеризират съответната дейност и следователно оправдават в този конкретен контекст използването на последователни срочни трудови договори, в съответствие с припомнената в точка 44 от настоящото решение съдебна практика.
Разбира се, независимо че, както вече беше отбелязано в точка 40 от настоящото решение, държава членка има право при прилагането на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение да отчита специфичните потребности на конкретен сектор на дейност, това право обаче не би могло да се разбира в смисъл, че ѝ позволява по отношение на този сектор да се освободи от задължението да предвиди подходяща мярка за предотвратяване и евентуално санкциониране на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори. Наистина, да се позволи на държава членка да се позове на цел като гъвкавостта, произтичаща от използването на срочни трудови договори, за да се освободи от това задължение, би противоречало на една от преследваните с Рамковото споразумение цели, припомнена в точки 35 и 36 от настоящото решение, а именно стабилността на заетостта, замислена като важен елемент от защитата на трудещите се, и това би могло също да намали значително категориите лица, които могат да се ползват от предвидените в клауза 5 от Рамковото споразумение мерки за закрила.
При това положение следва да се приеме, че от доказателствата, представени на Съда по настоящото дело, се установява, че в спорната люксембургска правна уредба в противоречие с припомнената в точка 37 от настоящото решение съдебна практика няма мярка за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори по смисъла на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение по отношение на лицата със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост. При тези обстоятелства следва да се приеме, че предявеният от Комисията иск е основателен.
С оглед на всички изложени дотук съображения следва да се приеме, че като е оставило в сила дерогации от мерките за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, сключени с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, Великото херцогство Люксембург не е изпълнило задълженията, които има по силата на клауза 5 от Рамковото споразумение.
По съдебните разноски
По силата на член 138, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като Комисията е направила искане за осъждането на Великото херцогство Люксембург и е било установено неизпълнението на неговите задължения, то трябва да бъде осъдено да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Като е оставило в сила дерогациите при прилагането на мерките за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, сключени с лица със сценична професия, работещи в условия на краткосрочна временна заетост, Великото херцогство Люксембург не е изпълнило задълженията, които има по силата на клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., включено в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP).

2)
Осъжда Великото херцогство Люксембург да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)   Език на производството: френски.