CELEX: 62008TJ0208
Concurență
Înțelegeri
Piața serviciilor de mutări internaționale în Belgia
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE
Stabilirea prețurilor
Împărțirea pieței
Manipularea cererilor de ofertă
Încălcare unică și continuă
Noțiunea de întreprindere
Imputabilitatea comportamentului ilicit
Amenzi
Orientările din 2006 privind calcularea amenzilor
Gravitate
Durată

Situația de fapt
1.
Obiectul litigiului
Conform Deciziei C(2008) 926 final a Comisiei din 11 martie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al
articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.543 – Servicii de mutări internaționale) (denumită în continuare „decizia”),
al cărei rezumat este publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 11 august 2009 (JO C 188, p. 16), Gosselin Group NV a participat la o înțelegere pe piața serviciilor de mutări internaționale
din Belgia, având ca obiect stabilirea, în mod direct și indirect, a prețurilor, împărțirea pieței și manipularea procedurii
de depunere a ofertelor. Comisia Comunităților Europene menționează că înțelegerea a funcționat pentru o perioadă de aproape
19 ani (din octombrie 1984 până în septembrie 2003). Membrii acesteia ar fi stabilit prețurile, ar fi prezentat devize false
(numite „devize de complezență”, denumite în continuare „DDC”) clienților și s‑ar fi despăgubit reciproc pentru ofertele respinse
prin intermediul unui sistem de compensații financiare (denumite în continuare „comisioane”).
2.
Reclamantele
Reclamanta în cauza T‑208/08, Gosselin Group (denumită în continuare „Gosselin”), a fost înființată în anul 1983 și funcționează
sub această denumire de la 20 decembrie 2007. 92 % din acțiunile Gosselin sunt deținute de reclamanta din cauza T‑209/08,
Stichting Administratiekantoor Portielje (denumită în continuare „Portielje”), iar 8 % sunt deținute de Vivet en Gosselin
NV. 99,87 % din aceasta din urmă aparține Portielje, o fundație care nu exercită o activitate comercială și reunește acționari
familiali pentru asigurarea unității gestiunii.
În cursul exercițiului financiar încheiat la 30 iunie 2006, Gosselin a realizat o cifră de afaceri consolidată la nivel mondial
în valoare de 143 639 000 de euro, iar Portielje realizat o cifră de afaceri consolidată la nivel mondial în valoare de 0
euro.
3.
Procedura administrativă
Potrivit deciziei, Comisia a deschis procedura din proprie inițiativă, întrucât dispunea de informații care indicau că o serie
de societăți belgiene care își desfășoară activitatea în sectorul mutărilor internaționale participau la acorduri susceptibile
să intre sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 CE.
Astfel, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament
de aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în luna septembrie 2003, au
fost efectuate verificări la sediile Allied Arthur Pierre NV, Interdean NV, Transworld International NV și Ziegler SA. În
urma acestor verificări, Allied Arthur Pierre a introdus o cerere prin care a solicitat imunitate sau reducerea amenzii conform
Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri
(JO 2002, C 45, p. 3). Allied Arthur Pierre a recunoscut participarea sa la acordurile privind comisioanele și DDC‑urile,
a enumerat concurenții implicați, în special un concurent care nu a fost cunoscut anterior de serviciile Comisiei, și a prezentat
documente care confirmă declarațiile sale orale.
În temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare
a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167),
au fost adresate mai multe solicitări scrise de informații întreprinderilor participante la acordurile anticoncurențiale,
concurenților, precum și unei organizații profesionale. La 18 octombrie 2006 a fost adoptată comunicarea privind obiecțiunile
și a fost notificată mai multor societăți. Toți destinatarii au răspuns la aceasta. Reprezentanții lor, cu excepția celor
ai Amertranseuro International Holdings Ltd, Stichting Administratiekantoor Portielje, Team Relocations Ltd și Trans Euro
Ltd, au invocat dreptul lor de acces la documentele conținute în dosarul Comisiei, care erau accesibile exclusiv în clădirile
acesteia. Accesul le‑a fost acordat pentru perioada 6-29 noiembrie 2006. La 22 martie 2007 a avut loc audierea.
La 11 martie 2008, Comisia a adoptat decizia.
4.
Decizia
Comisia afirmă că destinatarii deciziei, printre care și reclamantele, au participat la o înțelegere în sectorul serviciilor
de mutări internaționale în Belgia, unde li se angajează răspunderea pentru aceasta. Participanții la înțelegere ar fi stabilit
prețuri, și‑ar fi împărțit clienții și ar fi manipulat depunerile de oferte cel puțin între 1984 și 2003. În consecință, aceștia
ar fi săvârșit o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE.
În opinia Comisiei, serviciile în cauză cuprind atât mutarea bunurilor aparținând persoanelor fizice, care sunt particulari
sau angajați ai unei întreprinderi sau ai unei instituții publice, cât și mutarea bunurilor aparținând întreprinderilor sau
instituțiilor publice. Aceste mutări se caracterizează prin faptul că Belgia constituie punctul lor de origine sau de destinație.
Ținând seama de asemenea de faptul că toate societățile în cauză care furnizează servicii de mutări internaționale sunt situate
în Belgia și că activitatea care face obiectul înțelegerii se desfășoară în Belgia, Comisia a considerat, așadar, că centrul
geografic al înțelegerii se afla în Belgia.
Cifra de afaceri cumulată a participanților la înțelegere aferentă serviciilor de mutări internaționale în Belgia a fost estimată
de Comisie la suma de 41 de milioane de euro pentru anul 2002. Având în vedere că aceasta a estimat dimensiunea sectorului
la o valoare de aproximativ 83 de milioane de euro, cota de piață cumulată deținută de întreprinderile implicate a fost stabilită
la aproximativ 50 %.
Comisia menționează că înțelegerea avea în vedere în special stabilirea și menținerea unor prețuri ridicate și împărțirea
pieței în mod concomitent sau succesiv sub mai multe forme: acorduri privind prețurile, acorduri privind împărțirea pieței
printr‑un sistem de devize false (DDC‑urile) și acorduri privind un sistem de compensații financiare pentru ofertele respinse
sau pentru cazurile în care nu există ofertă (comisioanele).
Comisia consideră că, în perioada cuprinsă între anul 1984 și începutul anilor ’90, înțelegerea a funcționat în mod special
în temeiul unor acorduri scrise de stabilire a prețurilor. În paralel ar fi fost introduse comisioanele și DDC‑urile. Un comision
ar fi un element ascuns în prețul final pe care consumatorul trebuia să îl plătească fără a primi o prestație echivalentă.
Astfel, acesta ar reprezenta o sumă de bani pe care societatea furnizoare de servicii de mutări care a obținut contractul
având ca obiect o mutare internațională o datora concurenților care nu obținuseră contractul, indiferent dacă aceștia din
urmă ar fi prezentat, la rândul lor, o ofertă sau s‑ar fi abținut să facă acest lucru. Așadar, ar fi vorba despre un fel de
compensație financiară în favoarea societăților furnizoare de servicii de mutări care nu obținuseră contractul. Membrii înțelegerii
și‑ar fi facturat reciproc comisioanele pentru ofertele respinse sau în privința cărora aceștia s‑ar fi abținut, invocând
servicii fictive, iar cuantumul acestor comisioane ar fi fost facturat clienților. Comisia afirmă că această practică trebuie
considerată ca fiind o stabilire indirectă a prețului pentru serviciile de mutări internaționale în Belgia.
Membrii acestei înțelegeri ar fi cooperat de asemenea în vederea prezentării unor DDC‑uri, care i‑ar fi lăsat pe clienți,
adică pe angajatorii care plăteau suma aferentă mutării, să creadă în mod eronat că puteau să aleagă conform unor criterii
bazate pe concurență. Un DDC ar fi un deviz fictiv prezentat clientului sau persoanei care se muta de o societate furnizoare
de servicii de mutări care nu avea intenția să realizeze mutarea. Prin prezentarea DDC‑ului, societatea furnizoare de servicii
de mutări care dorea să obțină contractul (denumită în continuare „societatea solicitantă”) ar fi procedat astfel încât instituția
sau întreprinderea să primească mai multe devize, fie direct, fie indirect, prin intermediul persoanei care intenționa să
se mute. În acest scop, societatea solicitantă ar fi prezentat concurenților prețul, prima de asigurare și costurile de depozitare
la valoarea cărora aceștia trebuiau să factureze serviciul. Acest preț, care era mai ridicat decât prețul propus de societatea
solicitantă, ar fi fost ulterior indicat în DDC‑uri. În opinia Comisiei, dat fiind faptul că un angajator optează în mod normal
pentru societatea furnizoare de servicii de mutări care oferă cel mai redus preț, societățile implicate în aceeași mutare
internațională cunoșteau, în principiu, în avans care dintre respectivele societăți putea să obțină contractul pentru mutarea
menționată.
În plus, Comisia subliniază că prețul cerut de societatea solicitantă putea fi mai ridicat decât ar fi fost altfel, întrucât
celelalte societăți implicate în același serviciu de mutare ar fi prezentat DDC‑uri în care figura un preț indicat de societatea
solicitantă. Cu titlu de exemplu, Comisia citează, în considerentul (233) al deciziei, un e‑mail intern din partea Allied
Arthur Pierre din data de 11 iulie 1997, în care se indică următoarele: „[C]lientul a solicitat două [DDC‑uri], așadar, putem
să cerem un preț ridicat”. Prin urmare, Comisia susține că prezentarea unor DDC‑uri clienților constituia o manipulare a procedurii
de depunere a ofertelor, astfel încât prețurile indicate în toate ofertele ar fi fost în mod deliberat mai ridicate decât
prețul cerut de societatea solicitantă și, în orice caz, mai ridicate decât prețurile care ar fi fost oferite într‑un mediu
concurențial.
Comisia susține că aceste acorduri au fost stabilite până în anul 2003. În opinia sa, aceste activități complexe aveau același
obiect, și anume stabilirea prețurilor, împărțirea pieței și denaturarea în acest mod a concurenței.
În concluzie, Comisia a adoptat dispozitivul deciziei, al cărui articol 1 are următorul cuprins:
„Întreprinderile următoare au încălcat dispozițiile articolului 81 alineatul (1) [CE] fixând, în mod direct și indirect, prețurile
la serviciile de mutări internaționale din Belgia, împărțindu‑și între ele o parte a acestei piețe și manipulând procedura
de depunere a ofertelor pe parcursul perioadelor indicate:
[…]
(c)      [Gosselin], de la data de 31 ianuarie 1992 la data de 18 septembrie 2002; în mod solidar cu [Portielje], de la 1 ianuarie
2002 până la 18 septembrie 2002;
[…]”
În consecință, la articolul 2 litera (e) din decizie, Comisia a aplicat Gosselin o amendă în valoare de 4,5 milioane de euro,
din care Portielje răspunde în solidar pentru suma de 370 000 de euro.
În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat în cadrul deciziei metodologia prezentată în Orientările privind
calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (JO 2006, C 210,
p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările «amenzi» din 2006”).
La 24 iulie 2009, Comisia a adoptat Decizia C(2009) 5810 final de modificare a deciziei în ceea ce privește valoarea vânzărilor
care trebuie luată în considerare în vederea calculării cuantumului de bază al amenzii aplicate Gosselin și fundației Portielje.
În consecință, amenda aplicată Gosselin a fost redusă la 3,28 milioane de euro, din care Portielje răspunde în solidar pentru
suma de 270 000 de euro.

Procedura și concluziile părților
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 4 iunie 2008, reclamantele au introdus prezentele acțiuni.
Prin Ordonanța președintelui Camerei a opta a Tribunalului din 5 martie 2010, cauzele T‑208/08 și T‑209/08 au fost conexate
pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii, conform articolului 50 din Regulamentul de
procedură al Tribunalului.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a hotărât deschiderea procedurii orale și a adresat
o serie de întrebări Comisiei. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate
în ședința desfășurată la 29 aprilie 2010.
În cauza T‑208/08, Gosselin solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei în măsura în care o vizează;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 1 din decizie în măsura în care se aplică reclamantei și în care se constată o încălcare
continuă săvârșită de aceasta în perioada 31 ianuarie 1992-18 septembrie 2002, precum și reducerea amenzii aplicate reclamantei
la articolul 2 din decizie, în măsura în care se aplică reclamantei, în conformitate cu modificarea duratei încălcării;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 litera (e) din decizie în măsura în care se aplică reclamantei, precum și reducerea
corespunzătoare a amenzii aplicate reclamantei la articolul 2;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
În cauza T‑209/08, Portielje solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei în măsura în care este îndreptată împotriva sa;
–        cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 litera (e) din decizie în măsura în care se aplică reclamantei, precum și reducerea
corespunzătoare a amenzii aplicate la articolul 2;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
În cauzele T‑208/08 și T‑209/08, Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunilor;
–        obligarea reclamantelor la plata propriilor cheltuieli de judecată, eventual majorate cu o parte echitabilă a cheltuielilor
de judecată suportate de Comisie.

În drept
Gosselin invocă trei motive care se referă la anularea deciziei și la anularea sau reducerea amenzii. Portielje, care a fost
desemnată de Comisie în calitate de societate‑mamă a Gosselin, invocă două motive suplimentare, referitoare la noțiunea de
întreprindere și la imputabilitatea încălcărilor săvârșite de Gosselin. În rest, motivele invocate de Portielje sunt identice
cu cele invocate de Gosselin.
Cu titlu de observație preliminară referitoare la cel de al treilea, cel de a patrulea și cel de al cincilea motiv, Portielje
subliniază că actele care puteau să constituie o încălcare a dreptului concurenței au fost realizate exclusiv de Gosselin
și că răspunderea Portielje însăși nu poate fi angajată decât dacă se stabilește în sarcina Gosselin răspunderea în temeiul
dreptului concurenței.
1.
Cu privire la primul și la al doilea motiv invocate de Portielje, întemeiate pe o încălcare a articolului 81 CE
Prin intermediul primului motiv, Portielje susține că nu este o întreprindere în sensul dreptului comunitar al concurenței.
În cadrul celui de al doilea motiv, Portielje susține că nu poate fi considerată răspunzătoare în solidar pentru actele comise
de Gosselin.

Argumentele părților
Argumentele invocate de Portielje
Portielje susține că nu este o întreprindere în sensul dreptului comunitar al concurenței, întrucât nu exercită nicio activitate
economică. Portielje arată în această privință că nu funcționează pe nicio piață de bunuri sau de servicii și că deține exclusiv
cu titlu fiduciar acțiuni care erau deținute anterior de înșiși acționarii familiali. Aceste acțiuni nu ar putea fi prezentate
pe o piață oarecare pentru a fi negociate, iar Portielje nici nu s‑ar oferi, în niciun mod, să administreze acțiunile deținute
de terți. În consecință, „stichting” (fundația) Portielje nu ar fi supusă obligației de plată a impozitului pe profit sau
a impozitului asupra cifrei de afaceri în Țările de Jos. Rezultă, în opinia Portielje, că nu există nicio relație de tip societate‑mamă/filială
între ea și Gosselin.
În replică, Portielje subliniază că acest motiv se distinge în mod clar de cel de al doilea motiv, întemeiat pe lipsa imputabilității
încălcărilor săvârșite de Gosselin fundației Portielje.
În ceea ce privește această a doua problemă, Portielje susține că imputarea comportamentului unei filiale societății‑mamă
a acesteia depinde întotdeauna de constatarea exercitării efective a unei puteri de conducere. Totuși, ea nu ar fi exercitat
o influență decisivă asupra politicii comerciale sau strategice a Gosselin. În primul rând, Portielje arată că organele sale
de conducere (bestuur) s‑au reunit pentru prima dată la 5 noiembrie 2004, așadar, la mult timp după încetarea încălcării.
În lipsa desfășurării unei reuniuni a organelor sale de conducere în perioada în cauză, ar fi imposibil din punct de vedere
material ca Portielje să fi exercitat o influență asupra Gosselin. În al doilea rând, singura activitate desfășurată de Portielje
ar consta în exercitarea drepturilor de vot în legătură cu acțiunile în cauză în timpul adunării generale a acționarilor Gosselin.
Singura posibilitate (indirectă) de care dispunea Portielje de a influența politica Gosselin ar fi fost, așadar, să facă uz
de respectivele drepturi de vot în cursul adunării generale a acestei societăți. Or, s‑ar fi stabilit că în perioada relevantă
(1 ianuarie-18 septembrie 2002) nu ar fi avut loc nicio adunare a acționarilor Gosselin. În al treilea rând, Portielje nu
ar fi avut nicio influență asupra compunerii consiliului de administrație al Gosselin în perioada în cauză. Membrii consiliului
de administrație al Gosselin ar fi fost deja administratori înainte ca Portielje să fi obținut cu titlu fiduciar acțiunile
Gosselin.
În consecință, Portielje consideră că, presupunând chiar că Comisia poate să invoce prezumția care rezultă din jurisprudența
în materia participației de 100 % (Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, T‑354/94,
Rec., p. II‑2111, punctul 79), respectiva prezumție ar fi răsturnată prin aceste date dovedite.
În replică, aceasta adaugă că consiliile de administrație ale Portielje și Gosselin nu sunt decât parțial formate din aceiași
membri. Din cele șase persoane care formează consiliul de administrație al Portielje, doar jumătate ar fi luat parte și la
reuniunile consiliului de administrație al Gosselin. În plus, Portielje ar fi acționat conform statutelor sale, întrucât raportul
anual pentru anul 2002 ar fi fost întocmit în scris.
Argumentele invocate de Comisie
Comisia arată că motivul pentru care consideră că Portielje răspunde în mod solidar pentru actele săvârșite de Gosselin rezidă
în existența unor legături organice și funcționale importante între cele două entități. Totuși, Comisia nu ar fi considerat
Portielje ca fiind o întreprindere în sine, ci mai degrabă ca pe o componentă a întreprinderii care a săvârșit încălcarea.
Separarea formală dintre aceste două entități, care rezultă din personalitatea juridică diferită a acestora, nu ar putea să
se opună faptului că acestea au un comportament unitar pe piață în ceea ce privește aplicarea normelor de concurență.
Comisia subliniază că a întemeiat răspunderea solidară a Portielje pe o prezumție a sarcinii probei, dedusă din faptul că
această entitate deține cvasitotalitatea capitalului Gosselin. Afirmația Portielje conform căreia consiliul său de administrație
nu s‑a reunit pentru prima dată decât la 5 noiembrie 2004, după încetarea încălcării, ar fi contrară textului propriilor sale
statute. În plus, această împrejurare nu ar însemna că Portielje nu a exercitat o influență decisivă asupra politicii comerciale
sau strategice a Gosselin. Chiar și în lipsa unor ședințe ale consiliului său de administrație, Portielje ar fi avut posibilitatea
să exercite o influență directă asupra acestei politici, întrucât cei trei membri principali ai conducerii sale erau în același
timp membri ai consiliului de administrație al Gosselin.

Aprecierea Tribunalului
Deși Comisia a analizat împreună cele două motive invocate de Portielje, acestea trebuie examinate separat.
Cu privire la primul motiv
Prin intermediul primului său motiv, Portielje susține că nu este o întreprindere în sensul dreptului comunitar al concurenței.
În această privință, se impune constatarea faptului că atât articolul 81 CE, cât și articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003
nu se aplică decât în privința comportamentului întreprinderilor (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și
alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 59).
Or, în memoriul în apărare, Comisia admite ea însăși că Portielje nu este „o întreprindere în sine”.
Desigur, Comisia pretinde de asemenea că Portielje este o „componentă a întreprinderii care a săvârșit încălcarea” și că separarea
formală dintre aceste două entități, care rezultă din personalitatea juridică diferită a acestora, nu poate să se opună faptului
că acestea au un comportament unitar pe piață în ceea ce privește aplicarea normelor de concurență. Acest raționament face
însă confuzie între două noțiuni distincte, și anume cea de întreprindere și cea privind imputarea comportamentului unei filiale
societății‑mamă a acesteia.
Este adevărat că, potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de întreprindere, plasată în contextul dreptului concurenței, trebuie
să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului acordului în cauză, chiar
dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea
din 12 iulie 1984, Hydrotherm, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11). În mod similar, conform unei jurisprudențe constante, faptul
că filiala are personalitate juridică distinctă nu este suficient pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să i
se impute comportamentul acesteia, în special atunci când filiala nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci
aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical
Industries/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctele 132 și 133, și Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs
Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 26).
În cauzele citate anterior era însă cert că societatea‑mamă era o întreprindere, chiar dacă nu participase la comportamentul
sancționat. Noțiunea de unitate economică, ce poate cuprinde mai multe personalități juridice distincte, a fost, așadar, introdusă
pentru a permite să se impute comportamentul unei entități juridice (filiala) altei entități juridice (societatea‑mamă), iar
nu cu scopul de a susține calitatea de întreprindere a societății‑mamă. În consecință, noțiunea de unitate economică nu poate
să suplinească lipsa calității de întreprindere a societății‑mamă.
Rezultă că societatea‑mamă a unei întreprinderi care a săvârșit o încălcare a articolului 81 CE nu poate fi sancționată printr‑o
decizie de aplicare a articolului 81 CE dacă nu este ea însăși o întreprindere.
Prin urmare, trebuie să se examineze aspectul dacă Portielje este o întreprindere.
Potrivit jurisprudenței, în contextul dreptului concurenței, noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită
o activitate economică, indiferent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții
din 23 aprilie 1991, Höfner și Elser, C‑41/90, Rec., p. I‑1979, punctul 21).
În speță, se contestă numai aspectul dacă Portielje exercită o activitate economică.
Este cert că Portielje nu exercită nicio activitate economică directă. În această privință, aceasta a arătat că nu funcționează
pe nicio piață de bunuri sau de servicii, că deține exclusiv cu titlu fiduciar acțiuni care erau deținute anterior de înșiși
acționarii familiali, că aceste acțiuni nu pot fi prezentate pe o piață pentru a fi negociate și că nici nu s‑ar oferi, în
niciun mod, să administreze acțiunile deținute de terți. Comisia nu a contestat aceste afirmații.
Cu toate acestea, Comisia se întemeiază pe o hotărâre a Curții pentru a afirma că, în mod indirect, Portielje participă la
activitatea economică exercitată de Gosselin. Astfel, Curtea a considerat că o entitate care, prin faptul că deține participații
de control în cadrul unei societăți, exercită efectiv acest control intervenind direct sau indirect în gestiunea acesteia
trebuie să fie considerată ca luând parte la activitatea economică exercitată de întreprinderea controlată și, prin urmare,
entitatea menționată trebuie să fie calificată ea însăși drept întreprindere în sensul dreptului concurenței. În schimb, simpla
deținere a unor participații, chiar și de control, nu este suficientă pentru a caracteriza o activitate economică a entității
care deține aceste participații, atunci când aceasta nu permite decât exercitarea drepturilor aferente calității de acționar
sau de asociat, precum și, după caz, perceperea de dividende, care sunt simple fructe ce rezultă din dreptul de proprietate
asupra unui bun (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04,
Rec., p. I‑289, punctele 111-113).
Trebuie să se examineze, așadar, dacă Portielje a „intervenit direct sau indirect” în gestiunea Gosselin. Această problemă
este foarte asemănătoare cu cea privind criteriul determinant din cadrul celui de al doilea motiv, referitor la stabilirea
răspunderii în sarcina Portielje pentru comportamentul Gosselin. Astfel, chiar dacă se presupune că Portielje este o întreprindere,
pentru a i se putea imputa acesteia comportamentul Gosselin, este necesar să se examineze dacă a exercitat o influență decisivă
asupra acesteia din urmă. Or, spre deosebire modul în care a procedat în ceea ce privește această din urmă problemă (a se
vedea punctul 52 de mai jos), Curtea nu a stabilit o prezumție relativă de „intervenție” în sensul Hotărârii Cassa di Risparmio
di Firenze și alții, punctul 47 de mai sus. Astfel, în această hotărâre, Curtea s‑a limitat să dea indicații instanței de
trimitere pentru ca aceasta să poată aprecia, având în vedere reglementarea națională aplicabilă în cauza respectivă, o eventuală
intervenție a fundațiilor bancare în gestiunea societăților lor bancare. În consecință, în speță, sarcina probei privind „intervenția”
revine Comisiei.
În această privință, trebuie să se constate că Comisia s‑a limitat să sublinieze că Portielje deține cvasitotalitatea capitalului
Gosselin și că cei trei membri principali ai conducerii sale erau în același timp membri ai consiliului de administrație al
Gosselin. Cu alte cuvinte, aceasta nu a invocat decât argumente structurale, care privesc, pe de altă parte, noțiunea – distinctă
– de exercitare a unei influențe decisive. Comisia nu a furnizat însă niciun element de probă concret susceptibil să demonstreze
că Portielje a intervenit efectiv în gestiunea Gosselin.
Rezultă că Comisia nu a dovedit că Portielje era o întreprindere în sensul articolului 81 CE și că, prin urmare, motivul invocat
de această reclamantă trebuie admis.
Cu privire la al doilea motiv
Cu titlu suplimentar, trebuie să se examineze aspectul dacă, presupunând chiar că Portielje ar fi o întreprindere, comportamentul
Gosselin ar putea să îi fie imputat pentru motivul că Portielje a exercitat o „influență decisivă” asupra acesteia.
În această privință, Comisia se întemeiază pe jurisprudența potrivit căreia, în cazul particular în care o societate‑mamă
deține 100 % din capitalul filialei sale autoare a unui comportament ilicit, există o prezumție simplă potrivit căreia societatea‑mamă
respectivă exercită o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții
din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 50). Prin urmare, revine societății‑mamă care
contestă în fața instanței comunitare o decizie a Comisiei de a angaja în mod solidar răspunderea acesteia pentru un comportament
săvârșit de filiala sa sarcina de a răsturna această prezumție, aducând elemente de probă care pot demonstra autonomia acesteia
din urmă (a se vedea Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rec., p. I‑8237, punctul
60 și jurisprudența citată).
În speță, Portielje deține cvasitotalitatea capitalului Gosselin. Or, aceasta a reușit să răstoarne prezumția referitoare
la exercitarea unei influențe decisive asupra Gosselin.
În primul rând, Portielje subliniază că consiliul său de administrație s‑a reunit pentru prima dată la 5 noiembrie 2004, așadar,
la mai mult de doi ani după încetarea încălcării, la 18 septembrie 2002. Comisia obiectează că, dat fiind faptul că Portielje
a fost înființată în iunie 2001 și că statutele sale prevăd organizarea cel puțin a unei ședințe a consiliului de administrație
în fiecare an, un astfel de comportament ar fi contrar textului propriilor sale statute. Cu toate acestea, emiterea de către
fundație a certificatelor aferente acțiunilor Gosselin a fost consemnată abia la 11 decembrie 2002. În plus, articolul 5.2
din statutele Portielje permite de asemenea luarea de decizii în scris. În opinia Portielje, care nu a fost contrazisă de
Comisie referitor la acest aspect, anterior reuniunii din 5 noiembrie 2004, aceasta s‑a produs numai o singură dată, și anume
la 10 martie 2003, în scopul întocmirii raportului anual pentru 2002. În consecință, trebuie constatat că Portielje a acționat
conform statutelor sale și că atât procedura scrisă din 10 martie 2003, cât și prima reuniune formală din 5 noiembrie 2004
s‑au desfășurat ulterior încetării încălcării. Exercitarea de către Portielje a unei influențe decisive asupra comportamentului
filialei sale este, prin urmare, exclusă pentru acest unic motiv.
În al doilea rând, singura activitate desfășurată de Portielje constă în exercitarea drepturilor de vot aferente acțiunilor
în cauză în timpul adunării generale a acționarilor Gosselin. Singura posibilitate de care dispunea Portielje de a influența
politica Gosselin ar fi fost, așadar, să facă uz de aceste drepturi de vot în timpul adunării generale a acesteia din urmă.
Or, s‑a stabilit că în perioada în cauză (1 ianuarie 2002-18 septembrie 2002) nu a avut loc nicio adunare a acționarilor Gosselin.
În al treilea rând, Portielje arată că nu a avut nicio influență asupra compunerii consiliului de administrație al Gosselin
în perioada în cauză. Comisia susține că Portielje a avut posibilitatea, chiar în lipsa unor ședințe ale consiliului său de
administrație, să exercite o influență directă asupra politicii comerciale și strategice a Gosselin, întrucât cei trei membri
principali ai conducerii sale erau în același timp membri ai consiliului de administrație al Gosselin. Totuși, Portielje observă
în mod întemeiat că consiliul său de administrație și cel al Gosselin nu sunt formate decât parțial din aceiași membri. Din
cele șase persoane care compun consiliul de administrație al Portielje, doar jumătate luau parte și la reuniunile consiliului
de administrație al Gosselin. În perioada în cauză, Portielje nu a modificat componența consiliului de administrație al Gosselin.
Membrii consiliului de administrație al Gosselin erau deja administratori ai acestei societăți înainte ca Portielje să fi
obținut cu titlu fiduciar acțiuni ale Gosselin. Această succesiune temporală arată că prezența lor în cadrul consiliului de
administrație nu reprezintă expresia unei influențe din partea Portielje.
Pe de altă parte, afirmația conform căreia cele trei persoane care alcătuiesc consiliul de administrație al Gosselin, dar
care nu reprezintă decât jumătate din consiliul de administrație al Portielje, exercită un control asupra Gosselin nu în calitatea
lor de administrator al acesteia din urmă, ci ca urmare a influenței exercitate de Portielje asupra adunării generale a Gosselin
trebuie să fie respinsă. Astfel, Comisia admite că ar fi „foarte artificial” ca administratorii principali ai Portielje să
exercite, prin intermediul adunării generale a Gosselin, o influență asupra consiliului de administrație al acesteia din urmă
– un organ în cadrul căruia aceștia participau ei înșiși. În orice caz, o identitate parțială a membrilor consiliului de administrație
nu poate implica faptul că toate întreprinderile în care cei trei membri ai consiliului de administrație al Gosselin sunt,
în egală măsură, reprezentați în această capacitate ar trebuie să fie considerate, pentru acest motiv, ca fiind societăți‑mamă
ale Gosselin. În speță, cei trei administratori ai Gosselin făceau parte dintre proprietarii Portielje, care nu era decât
un instrument pentru exercitarea drepturilor de proprietate. Prin urmare, chiar dacă se presupune că aceste trei persoane
nu ar fi acționat doar în calitate de administratori ai Gosselin, ar fi mai probabil că acestea ar fi acționat conform propriilor
interese.
Rezultă din considerațiile care precedă că Portielje a prezentat elemente de probă susceptibile să demonstreze că nu a exercitat
o influență decisivă asupra Gosselin, inclusiv că nu era în măsură să exercite o astfel de influență. Prin urmare, aceasta
a reușit să răstoarne prezumția enunțată în Hotărârea din 14 mai 1998, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 32 de
mai sus, și în Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus.
Rezultă că trebuie să se admită primul și cel de al doilea motiv invocate de Portielje și să se anuleze decizia în măsura
în care vizează această reclamantă.
2.
Cu privire la al treilea motiv invocat de Portielje și primul motiv invocat de Gosselin, întemeiate pe o încălcare a articolului
81 CE
Acest motiv este format din două aspecte. Prin intermediul primului aspect, Portielje și Gosselin contestă argumentul conform
căruia practicile lor au determinat o restrângere semnificativă a concurenței. În cadrul celui de al doilea aspect, acestea
contestă atingerea semnificativă adusă comerțului dintre statele membre.

Cu privire la pretinsa absență a restrângerii semnificative a concurenței
Argumentele părților
Reclamantele arată că Gosselin nu a luat parte în niciun mod la acordul privind prețurile și că, prin urmare, aceasta nu este
deloc citată în considerentele deciziei care fac referire la această societate. Gosselin nu contestă faptul că, într‑un anumit
număr de cazuri, a primit sau a plătit comisioane și că era vorba în cazurile respective despre un fel de compensație financiară
în favoarea societății furnizoare de servicii de mutări care nu obținuse contractul. Aceasta susține totuși că a primit un
comision doar pentru mutările în privința cărora prezentase efectiv un deviz concurențial. Prin urmare, în ceea ce privește
Gosselin, sistemul de comisioane nu ar fi funcționat în paralel cu un sistem de repartizare a clienților. În mod similar,
Gosselin nu ar fi aplicat prețuri minime.
Gosselin nu contestă faptul că a solicitat și a furnizat DDC‑uri, însă afirmă că nu erau solicitate sau prezentate DDC‑uri
decât atunci când considera că nu mai putea să obțină contractul în cauză. Gosselin susține că nu avea cunoștință despre existența
unor DDC‑uri care ar fi fost solicitate sau furnizate fără să fi fost solicitate de clientul care dorea să se mute, care făcuse
deja alegerea în favoarea unei societăți. Ea nu ar fi aplicat niciodată comisioane și DDC‑uri pentru aceeași operațiune de
mutare.
Reclamantele susțin că, așadar, decizia nu dovedește că comisioanele și DDC‑urile au avut drept efect restrângerea semnificativă
a concurenței. În plus, acestea susțin că societății Gosselin nu i se poate angaja răspunderea pentru comportamente pe care
nu le‑a avut. În această privință, reclamantele subliniază că Gosselin nu a participat la nicio reuniune în cadrul înțelegerii
și că nu a avut cunoștință de acordurile privind prețurile.
Comisia susține că nu are nicidecum obligația să demonstreze existența efectivă a efectelor anticoncurențiale. În plus, aceasta
contestă afirmațiile reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu preliminar, trebuie constatat că – spre deosebire de ceea ce sugerează titlul său – primul aspect al motivului nu
se referă nici la așa‑numitul principiu
de minimis
, și anume faptul că acordurile de importanță minoră nu intră sub incidența interdicției stabilite la articolul 81 alineatul
(1) CE atunci când acestea nu restrâng concurența decât în mod nesemnificativ (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din
30 iunie 1966, LTM, 56/65, Rec., p. 337, p. 360, și Hotărârea Curții din 9 iulie 1969, Völk, 5/69, Rec., p. 295, punctul 7),
nici la comunicarea Comisiei care se referă la aceste acorduri, și anume Comunicarea Comisiei privind acordurile de importanță
minoră care nu restrâng în mod semnificativ concurența în sensul articolului 81 alineatul (1) [CE] (
de minimis
) (JO 2001, C 368, p. 13, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 26).
Reclamantele invocă mai degrabă lipsa mijloacelor de probă care să dovedească efectele anticoncurențiale, inclusiv lipsa oricărei
restrângeri a concurenței. În plus, acestea contestă răspunderea Gosselin pentru comportamente pe care afirmă că nu le‑a avut.
–       Cu privire la pretinsa absență a restrângerilor concurenței
În măsura în care reclamantele contestă calificarea comisioanelor și a DDC‑urilor ca având drept efect restrângeri ale concurenței,
trebuie subliniat că aceste două practici aveau drept scop repartizarea clienților și manipularea cererilor de ofertă, cu
alte cuvinte, două restrângeri evidente ale concurenței. Astfel, pentru a stabili DDC‑uri, întreprinderile de mutări în cauză
făceau schimb de informații, cum sunt data exactă și detaliile referitoare la mutările care urmau să fie efectuate, precum
și prețurile aferente acestui serviciu, astfel încât întreprinderea care prezenta un DDC renunța în mod deliberat la orice
concurență reală cu întreprinderea care solicitase acest deviz. Rezultatul era un sistem sofisticat care determina o creștere
artificială a prețurilor.
Astfel, după cum a demonstrat Comisia în cadrul deciziei, pentru persoana care se mută, interesul de a primi DDC‑uri constă
în faptul că aceasta nu trebuie să solicite întocmirea mai multor oferte. Atunci când prețul aferent mutării este plătit de
angajator, este, așadar, puțin probabil ca această persoană să se adreseze ulterior altor întreprinderi furnizoare de servicii
de mutări pentru a obține devize adevărate. În acest mod, întreprinderea căreia i se solicită serviciul de mutare nu trebuie
să se aștepte la niciun fel de concurență din partea altor întreprinderi furnizoare de servicii de mutări implicate în înțelegere,
astfel încât se poate aștepta ca acestea să aplice prețuri mai ridicate. Instituția sau întreprinderea care plătește prețul
aferent mutării nu poate, așadar, să profite de jocul concurenței, în pofida faptului că tocmai acesta este motivul pentru
care solicită furnizarea unui deviz. Această concluzie rezultă de altfel în mod expres dintr‑un e‑mail intern din partea Allied
Arthur Pierre, citat în considerentul (233) al deciziei, în care se arată că „clientul a solicitat două [DDC‑uri], așadar,
putem să cerem un preț ridicat”.
În mod similar, comisioanele au majorat în mod inevitabil nivelul prețurilor, întrucât cheltuielile determinate de acestea
erau transferate asupra clienților. Contrar celor pretinse de reclamante, aceste practici aveau, așadar, ca obiect denaturarea
concurenței în sensul articolului 81 CE.
În sfârșit, trebuie subliniat că persoana care intenționează să se mute și care se află în contact cu furnizorul nu reprezintă
adevăratul client al societăților furnizoare de servicii de mutări. În considerentul (264) al deciziei, Comisia arată că revine
întreprinderii sau instituției publice care plătește suma aferentă mutării sarcina de a alege o societate furnizoare de servicii
de mutări. Numeroase întreprinderi și instituții publice solicită prezentarea mai multor oferte tocmai în scopul de a‑și garanta
posibilitatea de a alege. În consecință, argumentele conform cărora DDC‑urile erau emise întrucât răspundeau unei cereri a
pieței sau conform cărora acestea ar fi fost prezentate doar după ce „clientul” făcuse alegerea trebuie respinse.
Prin urmare, motivul întemeiat pe absența oricărei restrângeri a concurenței nu poate fi admis.
–       Cu privire la mijloacele de probă pentru dovedirea efectelor anticoncurențiale
În ceea ce privește mijloacele de probă pentru dovedirea efectelor anticoncurențiale, trebuie subliniat că, de regulă, la
evaluarea unui acord în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie să se țină seama de cadrul concret în care își produc
efectele și în special de contextul economic și juridic în care întreprinderile în cauză își desfășoară activitatea, de natura
produselor sau a serviciilor vizate de acest acord, precum și de condițiile reale de funcționare și de structura pieței vizate
(a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, European Night Services și alții/Comisia, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94
și T‑388/94, Rec., p. II‑3141, punctul 136 și jurisprudența citată).
Or, astfel cum a subliniat Comisia în mod întemeiat, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în scopul aplicării articolului
81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor concrete ale unei înțelegeri este inutilă odată ce reiese că acest
acord are drept obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în interiorul pieței comune (Hotărârea Curții
din 13 iulie 1966, Consten și Grundig/Comisia, 56/64 și 58/64, Rec., p. 429, 496, și Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie
1995, Ferriere Nord/Comisia, T‑143/89, Rec., p. II‑917, punctul 30). În consecință, la evaluarea unui acord în temeiul articolului
81 alineatul (1) CE nu trebuie să se țină seama de cadrul concret în care acesta își produce efectele, în cazul în care este
vorba despre un acord care conține restricții evidente ale concurenței cum ar fi stabilirea prețurilor, împărțirea pieței
sau controlul debușeelor (a se vedea în acest sens Hotărârea European Night Services și alții/Comisia, punctul 72 de mai sus,
punctul 136).
În speță, practicile Gosselin implicau restricții evidente ale concurenței (a se vedea punctul 67 de mai sus). În aceste condiții,
Comisia nu are obligația să dovedească existența unor efecte anticoncurențiale.
–       Cu privire la răspunderea pentru acordurile scrise
Reclamantele susțin că răspunderea Gosselin nu putea fi angajată pentru acțiuni la care nu a participat.
În această privință, nu se contestă că Gosselin a participat la două dintre cele trei practici descrise în decizie, și anume
la acordul privind comisioanele și la acordul privind DDC‑urile. În schimb, aceasta nu a participat niciodată la acordul scris
privind prețurile. Or, dacă unei întreprinderi care a participat la o încălcare prin comportamente care îi sunt proprii i
se poate angaja răspunderea și pentru comportamentele altor întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări, acest lucru este
valabil doar pentru perioada participării sale la încălcarea respectivă (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 83). În consecință, răspunderea Gosselin nu poate fi angajată pentru comportamente care
încetaseră înaintea aderării sale la înțelegere.
Cu toate acestea, în decizie, Comisia nu a constatat o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE săvârșită de Gosselin decât
pentru perioada 31 ianuarie 1992-18 septembrie 2002. Prin urmare, în ceea ce privește durata participării la înțelegere, Comisia
a ținut seama în mod corespunzător de faptul că aceasta nu a participat la înțelegere decât începând cu anul 1992. În ceea
ce privește gravitatea, acest aspect va fi examinat la punctul 134 și următoarele de mai jos.
Pentru același motiv, afirmația Gosselin conform căreia aceasta nu avea cunoștință despre acordurile scrise este lipsită de
pertinență, în măsura în care, în decizie, Comisia reține că acesteia îi revine răspunderea pentru încălcare doar începând
cu această dată.
În ceea ce privește DDC‑urile și comisioanele, trebuie să se considere că Gosselin trebuia să aibă în mod necesar cunoștință
despre comportamentele ilicite ale celorlalți participanți, dat fiind că cele două practici se bazau pe o cooperare reciprocă
cu parteneri care erau diferiți de fiecare dată. Astfel, acest sistem se baza pe principiul
do ut des
, în măsura în care fiecare întreprindere care plătea un comision sau furniza un DDC se aștepta să aibă în viitor posibilitatea
de a beneficia ea însăși de acest sistem și de a obține comisioane sau DDC‑uri. Prin urmare, aceste mecanisme nu erau ocazionale,
ci prezentau o legătură de complementaritate.
În consecință, acest aspect al motivului trebuie să fie respins.

Cu privire la pretinsa lipsă a efectelor semnificative asupra schimburilor dintre statele membre
Argumentele părților
Mai întâi, reclamantele pretind că furnizarea de servicii care implică faptul că proprietatea clientului trece frontiera nu
poate fi asimilată cu importul sau cu exportul de mărfuri.
Apoi, reclamantele contestă afirmația Comisiei conform căreia cifra de afaceri a părților a depășit, cu serviciile în cauză,
pragul de 40 de milioane de euro prevăzut la punctul 53 din Orientările privind conceptul de efect asupra comerțului din articolele
81 [CE] și 82 [CE] (JO 2004, C 101, p. 81, Ediție specială, 08/vol. 4 p. 149, denumite în continuare „Orientările din 2004”).
Acestea observă, în special, că vânzările totale menționate în considerentul (540) sunt în valoare de 21 323 734 de euro,
adică aproape jumătate din acest prag. În ceea ce privește pragul de 5 % din cotele de piață, reclamantele subliniază că,
atunci când Comisia dorește să invoce cotele de piață, aceasta trebuie să definească piața relevantă. Decizia ar prezenta
totuși o „descriere a pieței”, însă nu ar oferi niciun fel analiză sau raționament care ar permite definirea pieței relevante
în mod corect din punct de vedere juridic. Reclamantele pretind, în plus, că nu au putut să observe nici cea mai mică diferență
în ceea ce privește influența, semnificativă sau nesemnificativă, asupra schimburilor dintre statele membre, între perioada
anterioară și perioada ulterioară încetării încălcării.
În sfârșit, reclamantele susțin că decizia nu corespunde metodei de lucru prezentate la punctele 78-82 din Orientările din
2004, care tratează în mod expres situația înțelegerilor care includ un singur stat membru.
În ceea ce privește pragurile prevăzute în Orientările din 2004, Comisia subliniază că acestea din urmă stabilesc o prezumție
pozitivă relativă conform căreia atingerea adusă comerțului este semnificativă atunci când cifra de afaceri cumulată depășește
40 de milioane de euro sau atunci când cota de piață cumulată este mai mare de 5 %. În opinia Comisiei, participanții la înțelegere
au realizat, în 2002, o cifră de faceri cumulată de aproximativ 41 de milioane de euro pe piața serviciilor de mutări internaționale.
În plus, în temeiul estimărilor cu privire la întinderea acestei piețe, Comisia ar fi putut dovedi că cota de piață totală
a participanților la înțelegere ajungea la aproximativ 50 %. În schimb, considerentul (540) al deciziei s‑ar referi la stabilirea
cuantumului amenzii ținând seama de situația fiecărei întreprinderi.
În sfârșit, Comisia arată că, deși reclamantele au îndoieli cu privire la exactitatea estimării cotei de piață cumulate la
aproximativ 50 %, ele nu contestă faptul că această cotă de piață era mai mare de 5 %. În orice caz, Comisia nu ar fi obligată
să definească piața, întrucât aceasta a constatat că acordul a avut ca obiect restrângerea concurenței în interiorul pieței
comune și că acesta era, prin natura sa, susceptibil să aducă atingere comerțului dintre statele membre.
Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește, în primul rând, criticile întemeiate pe eventuale diferențe între serviciile de mutări internaționale
și activitățile de import și export de bunuri, se impune constatarea că aceste diferențe nu sunt relevante pentru stabilirea
domeniului de aplicare al dreptului concurenței al Uniunii. Astfel, noțiunea „comerț între statele membre” este o noțiune
largă care cuprinde orice activitate economică. Chiar și acordurile care nu acoperă decât teritoriul unui singur stat membru
pot intra în domeniul de aplicare al dreptului concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1981, Züchner,
172/80, Rec., p. 2021, punctul 18, și Hotărârea Curții din 19 februarie 2002, Wouters și alții, C‑309/99, Rec., p. I‑1577,
punctul 95 și jurisprudența citată). Această din urmă situație este prevăzută de altfel în mod expres la punctele 78-82 din
Orientările din 2004. Atunci când reclamantele afirmă că Comisia nu a respectat propriile sale orientări în această privință,
acestea nu precizează totuși în ce constă pretinsa încălcare a acestor norme.
În ceea ce privește celelalte critici, Comisia susține că contestarea definiției pieței, și, prin urmare, contestarea afirmației
sale conform căreia pragurile prevăzute la punctul 53 din Orientările din 2004 au fost atinse, este inoperantă.
Această argumentare nu poate fi reținută.
În mod cert, în vederea aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia este scutită de obligația de a demonstra efectele
anticoncurențiale reale ale acordurilor sau ale practicilor care au ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței
(Hotărârea Consten și Grundig/Comisia, punctul 73 de mai sus, și Hotărârea Ferriere Nord/Comisia, punctul 73 de mai sus, punctul
30, confirmată prin Hotărârea Curții din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia, C‑219/95 P, Rec., p. I‑4411, punctele 12-15).
Nu este mai puțin adevărat că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 81 alineatul (1) CE nu este aplicabil dacă
incidența înțelegerii asupra schimburilor intracomunitare sau asupra concurenței nu este „semnificativă”. Astfel, un acord
iese de sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE atunci când nu restrânge concurența sau nu aduce
atingere comerțului dintre statele membre decât în mod nesemnificativ (Hotărârea LTM, punctul 65 de mai sus, Hotărârea Völk,
punctul 65 de mai sus, punctul 7, Hotărârea Curții din 28 aprilie 1998, Javico, C‑306/96, Rec., p. I‑1983, punctele 12 și
17, și Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 207).
În consecință, Comisia are obligația de a efectua o definire a pieței într‑o decizie adoptată în temeiul articolului 81 CE
în situația în care, fără o asemenea definiție, nu se poate determina dacă acordul sau practica concertată în cauză poate
aduce atingere comerțului dintre statele membre și dacă are ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea
concurenței (Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 230).
Or, în cadrul prezentului motiv, reclamantele contestă aprecierea efectuată de Comisie a acestor condiții de aplicare a articolului
81 CE, întrucât definirea și dimensiunea pieței, precum și cotele de piață deținute nu reprezintă efectiv decât condiții prealabile
(a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 21 februarie 1995, SPO și alții/Comisia, T‑29/92, Rec., p. II‑289, punctul
75).
În decizie, pentru a dovedi existența unei atingeri semnificative aduse comerțului dintre statele membre, Comisia se întemeiază
pe Orientările din 2004 care precizează pragurile minime ale cotelor de piață și ale cifrelor de afaceri consolidate ale întreprinderilor
în cauză. Or, potrivit punctului (55) din aceste orientări, aplicarea pragului de 5 % din cotele de piață prevăzut la punctele
(52) și (53) din orientările menționate implică o stabilire prealabilă a pieței relevante.
În consecință, în măsura în care fac referire la aprecierea atingerii semnificative aduse comerțului dintre statele membre
și în special la pragul de 5 %, criticile referitoare la definirea eronată a pieței relevante, la estimarea eronată a dimensiunii
acesteia, precum și la cotele de piață ale întreprinderilor în cauză nu sunt inoperante.
Comisia subliniază în plus că, deși reclamantele pun sub semnul întrebării exactitatea estimării cotei de piață cumulate la
aproximativ 50 %, ele nu contestă în mod expres faptul că această cotă de piață era mai mare de 5 %. Dat fiind faptul că,
în contextul prezumției pozitive prevăzute la punctul (53) din Orientările din 2004, este suficient ca doar una dintre cele
două condiții alternative să fie îndeplinită, Comisia consideră că argumentele invocate de reclamante nu pot pune sub semnul
întrebării constatarea conform căreia comportamentele ilicite erau susceptibile să aducă atingere în mod semnificativ comerțului
dintre statele membre. Or, reclamantele observă că, atunci când Comisia dorește să se întemeieze pe cote de piață, aceasta
trebuie să definească, într‑un mod care să poată fi susținut din punct de vedere economic, piața relevantă. Prin urmare, acestea
contestă, în mod indirect, depășirea pragului de 5 %.
Așadar, trebuie să se examineze dacă Comisia a dovedit în cadrul deciziei existența unei atingeri semnificative aduse comerțului
dintre statele membre.
–       Cu privire la caracterul transfrontalier
În cursul ședinței, Comisia a susținut că respectivul caracter transfrontalier al mutărilor în cauză ar fi suficient pentru
a dovedi o atingere adusă comerțului. Se impune însă constatarea faptului că acest caracter, care nu este contestat, nu este
susceptibil
per se
să demonstreze atingerea semnificativă adusă comerțului dintre statele membre.
Astfel, în cazul în care orice tranzacție transfrontalieră ar fi automat susceptibilă să aducă atingere în mod semnificativ
comerțului dintre statele membre, noțiunea de caracter semnificativ, care este totuși o condiție de aplicare a articolului
81 alineatul (1) CE stabilită de jurisprudență, ar fi golită de orice fel de conținut. În această privință, trebuie amintit
că, chiar și în cazul unei încălcări prin obiect, este necesar ca încălcarea să fie susceptibilă să aducă atingere în mod
semnificativ schimburilor intracomunitare. Acest lucru rezultă de altfel și din Orientările din 2004, întrucât prezumția pozitivă,
prevăzută la punctul (53) din acestea, nu se aplică decât acordurilor sau practicilor care prin natura lor sunt susceptibile
să aducă atingere comerțului dintre statele membre.
În ședință, Comisia a invocat totuși Hotărârea Curții din 1 octombrie 1987, Vereniging van Vlaamse Reisbureaus (311/85, Rec.,
p. 3801) cu scopul de a susține teza sa conform căreia caracterul transfrontalier al mutărilor ar fi fost
per se
suficient pentru a întemeia competența sa. Or, trebuie să se constate că această hotărâre, și în special punctul 18 din aceasta,
nu abordează problema caracterului semnificativ al atingerii aduse comerțului. Astfel, acest termen nici măcar nu este menționat
în hotărârea amintită.
În orice caz, decizia nu conține nicio motivare care se întemeiază exclusiv pe caracterul transfrontalier al mutărilor în
cauză. În special, rezultă atât din modul său de redactare, cât și din contextul său că considerentul (372) al deciziei, care
nu menționează Hotărârea Vereniging van Vlaamse Reisbureaus, punctul 99 de mai sus, nu are în vedere să demonstreze caracterul
semnificativ al atingerii aduse comerțului.
–       Cu privire la pragul de 40 de milioane de euro
În ceea ce privește pragul de 40 de milioane de euro prevăzut la punctul 53 din Orientările din 2004, reclamantele susțin
în mod întemeiat că este necesar să se facă o diferențiere între cifra de afaceri generată în calitate de subcontractant și
cifra de afaceri rezultată în calitate de societate care exercită controlul asupra unui serviciu de mutare internațională.
Astfel, pentru a nu include de două ori aceeași cifră în estimarea vânzărilor în cauză, este necesar ca din cifra de afaceri
aferentă serviciilor respective să se deducă cifra de afaceri realizată în calitate de subcontractant. În caz contrar, pentru
o singură mutare, această din urmă cifră de afaceri ar fi inclusă prima dată în cifra de afaceri a societății care exercită
controlul asupra serviciului și a doua oară în cifra de afaceri a subcontractantului. În plus, cifrele de afaceri ale subcontractantului
nu au fost realizate pe piața serviciilor de mutări destinate consumatorului final.
Explicația furnizată de Comisie în considerentul (530) al deciziei pentru a justifica alegerea sa de a exclude aceste vânzări
de la calculul amenzii este de altfel convingătoare. Această explicație nu poate totuși indica motivul pentru care ar trebui
să se includă de două ori aceeași cifră de afaceri în estimarea dimensiunii pieței în vederea stabilirii existenței unei atingeri
considerabile aduse comerțului. Această estimare, precum și cea a cifrei de afaceri cumulate a participanților la înțelegere
sunt, așadar, afectate de o eroare vădită.
Această concluzie este susținută de răspunsurile Comisiei la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal.
Comisia a încercat, în primul rând, să deducă un argument din punctul (54) din Orientările din 2004. Or, această dispoziție
se limitează să excludă vânzările dintre societăți care fac parte din același grup, însă nu se referă nicidecum la problema
subcontractării. Aceasta nu poate în special constitui un temei pentru argumentul
a contrario
pe care Comisia pare să îl invoce.
În al doilea rând, în răspunsul său scris, Comisia a susținut că abordarea sa nu determină „în mod necesar” luarea în considerare
de două ori a aceleiași mutări, întrucât, pe de o parte, un anumit număr de societăți prestatoare de servicii de mutări belgiene
nu făceau parte din înțelegere și, pe de altă parte, subcontractarea era realizată în anumite cazuri în numele societăților
străine care prestau servicii de mutări. Comisia recunoaște, așadar, în mod implicit că, în celelalte cazuri, această abordare
echivala cu includerea de două ori a cifrelor de afaceri realizate în calitate de subcontractant. În plus, în cadrul ședinței,
Comisia a recunoscut că exista o luare în considerare de două ori atunci când subcontractarea era realizată între doi participanți
la înțelegere. Mai mult, aceasta a admis că, în cazul în care metodologia sa ar fi corectată în privința acestui aspect, pragul
de 40 de milioane de euro nu ar mai fi atins.
Rezultă din considerațiile precedente că Comisia nu a demonstrat că pragul de 40 de milioane de euro a fost atins în speță.
–       Cu privire la pragul de 5 %
În ceea ce privește pragul de 5 %, reclamantele susțin că Comisia ar fi trebuit să definească piața pentru a se putea întemeia
pe depășirea acestuia.
În această privință, se impune constatarea faptului că acest calcul al unei cote de piață implică, drept prezumție logică,
definirea acestei piețe. Astfel, după cum Tribunalul a arătat deja la punctul 92 de mai sus, în cadrul punctului (55) din
Orientările din 2004 se recunoaște în mod expres că, „[p]entru a aplica pragul cotei de piață, este necesar să se determine
piața relevantă. Aceasta este formată din piața relevantă a produsului și din piața geografică relevantă”. Această obligație
rezultă și mai clar din alte versiuni lingvistice ale acestui punct (de exemplu, în limba engleză, „it is necessary” și în
limba germană, „muss”).
În plus, în ceea ce privește caracterul obligatoriu al orientărilor adoptate de Comisie, Curtea a constatat deja că, adoptând
asemenea norme de conduită și anunțând prin intermediul publicării lor că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea,
instituția în cauză își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie
sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept precum egalitatea de tratament sau
protecția încrederii legitime (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 211).
Or, este cert că Comisia nu a îndeplinit obligația menționată la punctul (55) din Orientările din 2004. În înscrisurile sale
și în cadrul ședinței, aceasta a insistat nu numai asupra faptului că nu era obligată să definească piața relevantă, ci și
asupra faptului că nu făcuse acest lucru. În consecință, constatarea Comisiei conform căreia pragul de 5 % a fost atins ar
trebui, în principiu, să fie respinsă.
Cu toate acestea, în circumstanțele din speță, Tribunalul consideră că Comisia a dovedit totuși corespunzător cerințelor legale
că cea de a doua condiție alternativă avută în vedere în prezumția menționată la punctul (53) din Orientările din 2004 era
îndeplinită.
Astfel, în considerentele (88)-(94) ale deciziei, Comisia a prezentat o descriere suficient de detaliată a sectorului în cauză,
inclusiv oferta, cererea și piața geografică. Prin urmare, Comisia a definit în mod precis serviciile relevante, precum și
piața. Tribunalul consideră că o astfel de descriere a sectorului poate fi suficientă în măsura în care este îndeajuns de
detaliată pentru a permite Tribunalului să verifice afirmațiile de bază ale Comisiei și în măsura în care, pe acest temei,
cota de piață cumulată depășește în mod evident cu mult pragul de 5 %.
În această privință, trebuie subliniat, în primul rând, că Comisia a constatat în mod întemeiat că serviciile în cauză erau
servicii de mutări internaționale în Belgia. Aceasta a arătat în mod întemeiat că înțelegerea avea ca obiect să restrângă
concurența în sectorul serviciilor de mutări internaționale al căror punct de destinație sau de plecare era Belgia. Astfel,
mutările în cauză erau caracterizate prin faptul că Belgia constituia punctul de origine sau punctul de destinație, că toate
societățile respective furnizoare de servicii de mutări erau situate în Belgia și că activitatea care făcea obiectul înțelegerii
se desfășura în Belgia. În plus, în estimarea sa cu privire la dimensiunea pieței, Comisia a ținut seama de cifrele de afaceri
ale societăților străine pe această piață.
În al doilea rând, pe această bază, Comisia a estimat dimensiunea pieței la 83 de milioane de euro și cota de piață cumulată
a participanților la înțelegere la aproximativ 50 %. Aceste cifre trebuie ajustate pentru a lua în considerare corectările
rezultând din Decizia C(2009) 5810 (punctul 19 de mai sus) și din excluderea vânzărilor realizate în calitate de subcontractant
(punctul 102 de mai sus), ceea ce are drept rezultat, în opinia Comisiei, o cifră de afaceri cumulată mai mare de 20 de milioane
de euro și o cotă de piață cumulată de aproape 30 %. Această cotă de piață se situează totuși cu mult deasupra pragului de
5 %.
În al treilea rând, în răspunsul la întrebările Tribunalului, Gosselin însăși a constatat în cadrul ședinței că, pentru ca
pragul de 5 % să nu fie depășit, dimensiunea pieței ar trebui să fie mult mai importantă. Astfel, dimensiunea pieței ar trebui
să fie mai mare de 400 de milioane de euro. Or, singura posibilitate pentru a atinge o astfel de dimensiune a pieței relevante
ar fi de a avea în vedere o piață mult mai extinsă decât cea a serviciilor de mutări internaționale în Belgia, piață care
a fost totuși identificată în mod întemeiat de Comisie ca fiind piața relevantă.
În aceste condiții, Tribunalul consideră că, în mod excepțional, Comisia putea să se întemeieze pe cea de a doua condiție
alternativă cuprinsă la punctul (53) din Orientările din 2004 fără a formula în mod expres o definiție a pieței în sensul
punctului (55) din aceste orientări.
În sfârșit, astfel cum Comisia a subliniat în mod întemeiat, în contextul prezumției pozitive prevăzute la punctul (53) din
Orientările din 2004, este suficient ca doar una dintre cele două condiții alternative să fie îndeplinită pentru a putea dovedi
caracterul semnificativ al atingerii aduse comerțului dintre statele membre.
Rezultă din toate considerațiile care precedă că critica întemeiată pe absența atingerii semnificative aduse comerțului dintre
statele membre trebuie să fie respinsă.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins în totalitate.
3.
Cu privire la al patrulea motiv invocat de Portielje și al doilea motiv invocat de Gosselin, referitoare la reducerea amenzii
Acest motiv este format din patru aspecte. Prin intermediul primului aspect, reclamantele invocă o încălcare a articolului
23 alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 17 și a Orientărilor din 2006, săvârșită cu ocazia stabilirii gravității încălcării. Celelalte aspecte privesc o încălcare
a acelorași dispoziții săvârșită cu ocazia determinării duratei încălcării (al doilea aspect, invocat numai de Gosselin),
cu ocazia stabilirii valorii vânzărilor în scopul calculării cuantumului de bază al amenzii (al doilea și, respectiv, al treilea
aspect) și cu ocazia respingerii circumstanțelor atenuante (al treilea și, respectiv, al patrulea aspect).

Cu privire la gravitatea încălcării
Argumentele părților
Reclamantele pretind că există o diferențiere calitativă importantă între societățile furnizoare de servicii de mutări care
au luat parte la înțelegerea „clasică” privind prețurile, care funcționa în paralel cu reuniuni și cu acorduri scrise, și
celelalte societăți (precum Gosselin) care nu erau implicate decât în stabilirea de comisioane și de DDC‑uri. Înțelegerea
„clasică” ar fi oferit un cadru pentru comportamentul pe piață al participanților la înțelegere, în timp ce comisioanele și
DDC‑urile ar fi fost aplicate de la caz la caz.
Cu toate acestea, Comisia ar fi aplicat în privința tuturor societăților în cauză aceeași cotă de 17 % fără a realiza o evaluare
caz cu caz și ținând seama de toate circumstanțele relevante, astfel cum se prevede la punctul 20 din Orientările din 2006.
În consecință, reclamantele solicită Tribunalului să stabilească cel puțin procentul relevant pentru calcularea amenzii la
un nivel inferior cotei de 17 %.
În opinia Comisiei, argumentele invocate de reclamante se întemeiază pe ideea eronată că acordurile privind comisioanele și
DDC‑urile ar fi mai puțin grave decât acordurile privind prețurile minime.
Aprecierea Tribunalului
Reclamantele susțin, în esență, că Comisia ar fi trebuit să țină seama de toate circumstanțele relevante din speță și că există
o diferențiere calitativă importantă între înțelegerea privind prețurile și celelalte practici.
–       Cu privire la obligația de a ține seama de toate circumstanțele relevante din speță
În ceea ce privește prima critică, trebuie subliniat că, în considerentul (542) al deciziei, Comisia arată că acordurile sau
practicile concertate care implică tipul de restricție constatată în prezenta cauză pot fi calificate, în considerarea simplului
temei al naturii lor intrinsece, ca fiind „foarte grave”, fără a fi necesar ca astfel de comportamente să se caracterizeze
printr‑o piață geografică sau printr‑un impact deosebit. În susținerea acestei afirmații, Comisia citează, atât în decizie,
cât și în memoriul în apărare, Hotărârea Tribunalului din 18 iulie 2005, Scandinavian Airlines System/Comisia, (T‑241/01,
Rec., p. II‑2917).
În această hotărâre, Tribunalul a constatat că aprecierea gravității încălcării trebuia efectuată ținând seama în special
de natura restrângerilor concurenței, că gravitatea încălcării putea fi stabilită prin referire la natura și la obiectul comportamentelor
abuzive și că rezulta dintr‑o jurisprudență constantă că elementele care alcătuiesc obiectul unui comportament pot avea mai
mare importanță în scopul stabilirii cuantumului amenzii decât cele care privesc efectele acestui comportament (a se vedea
punctul 83 din hotărâre și jurisprudența citată).
În speță, încălcarea avea ca obiect stabilirea prețurilor și împărțirea pieței. O astfel de încălcare evidentă a dreptului
concurenței este, prin natura sa, deosebit de gravă.
În plus, contrar Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69)
(denumite în continuare „Liniile directoare din 1998”), Orientările „amenzi” din 2006 nu mai menționează necesitatea, în vederea
aprecierii gravității, de a se ține seama de „capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii
semnificative altor operatori” și nici de „impactul real [al încălcării] asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat”.
Or, Orientările din 2006 prevăd în mod expres, la punctul 20, că „evaluarea gravității se face caz cu caz pentru fiecare tip
de încălcare, ținându‑se seama de toate circumstanțele relevante în cazul respectiv”. În plus, Orientările din 2006 au adus
o schimbare fundamentală a metodologiei pentru calculul amenzilor. În special, clasificarea încălcărilor în trei categorii
(„minore”, „grave” și „foarte grave”) a fost eliminată și a fost introdus un interval cuprins între 0 % și 30 % cu scopul
de a permite o diferențiere mai precisă. Potrivit punctului 19 din Orientările din 2006, cuantumul de bază al amenzii trebuie
să fie „legat de o proporție din valoarea vânzărilor, determinată în funcție de gradul de gravitate al încălcării”. Ca regulă
generală, „proporția din valoarea vânzărilor luată în calcul se fixează la un nivel de maximum 30 %” (punctul 21 din orientări).
Prin urmare, Comisia nu poate utiliza marja de apreciere de care dispune în materie de impunere a amenzilor și nu poate determina
astfel rata precisă, situată între 0 % și 30 %, fără a ține seama de circumstanțele specifice ale cauzei. Astfel, punctul
22 din Orientările din 2006 prevede că, „[p]entru a decide dacă proporția din valoarea vânzărilor care trebuie luată în calcul
într‑un anumit caz ar trebui să se situeze la limita inferioară sau la cea superioară a intervalului menționat anterior, Comisia
ține seama de un anumit număr de factori precum natura încălcării, cota de piață cumulată a tuturor părților în cauză, sfera
geografică a încălcării și punerea în aplicare sau nu a încălcării”.
Această dificultate de a stabili un procent precis este într‑o anumită măsură redusă în cazul acordurilor orizontale secrete
de stabilire a prețurilor și de împărțire a pieței în care, în temeiul punctului 23 din Orientările din 2006, proporția din
vânzări luată în calcul se situează în general „la limita superioară a intervalului”. Rezultă din cuprinsul acestui punct
că, pentru restrângerile cele mai grave ale concurenței, rata ar trebui să fie cel puțin mai mare de 15 %.
În speță, nu este necesar să se anuleze decizia în această privință ca urmare a faptului că rata de 17 % a fost stabilită
exclusiv în temeiul naturii grave, prin esența sa, a încălcării. Astfel, atunci când Comisia se limitează să aplice o rată
egală sau aproape egală cu rata minimă prevăzută pentru restrângerile cele mai grave ale concurenței, nu este necesar să se
țină seama de elemente sau de circumstanțe suplimentare. Acest lucru s‑ar impune doar în cazul în care ar trebui luată în
considerare o rată mai ridicată. În această privință, Gosselin în mod sigur nu pretinde că Comisia ar fi trebuit să stabilească
o rată mai ridicată, iar Comisia nu a solicitat Tribunalului să majoreze cuantumul amenzii.
În consecință, motivul întemeiat pe stabilirea în mod abstract a gravității încălcării trebuie să fie respins.
–       Cu privire la pretinsa diferențiere calitativă importantă
În ceea ce privește critica întemeiată pe o pretinsă diferențiere calitativă importantă între înțelegerea privind prețurile
și celelalte practici, critică ce coincide cu cel de al cincilea motiv invocat de Portielje, întemeiat pe o pretinsă încălcare
a principiului egalității, trebuie amintită jurisprudența constantă conform căreia principiul egalității de tratament, care
face parte dintre principiile fundamentale ale dreptului comunitar, interzice nu doar ca situații comparabile să fie tratate
în mod diferit, ci și ca situații diferite să fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament
este justificat în mod obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 octombrie 1986, Christ‑Clemen și alții/Comisia,
91/85, Rec., p. 2853, punctul 10, și Hotărârea Curții din 28 iunie 1990, Hoche, C‑174/89, Rec., p. I‑2681, punctul 25 și jurisprudența
citată).
Or, se impune constatarea că, în cadrul aprecierii gravității încălcării, Comisia efectiv nu a tratat în mod diferit participanții
în ceea ce privește alegerea proporției valorii vânzărilor individuale reținute, ci a aplicat o rată uniformă de 17 % tuturor
întreprinderilor în cauză. Comisia justifică această abordare prin faptul că era vorba despre o încălcare unică și continuă.
Se ridică, așadar, problema dacă, în lumina jurisprudenței, Comisia avea posibilitatea să renunțe la orice diferențiere între
participanții la încălcare și la orice luare în considerare a circumstanțelor specifice ale speței pentru a determina gravitatea
încălcării săvârșite de Gosselin.
În această privință, rezultă din jurisprudență că, atunci când o încălcare a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, trebuie
examinată gravitatea relativă a participării la încălcare a fiecăreia dintre acestea (Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975,
Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctul 623, și Hotărârea
Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 76 de mai sus, punctul 150). Această concluzie constituie consecința logică a principiului
individualizării pedepselor și a sancțiunilor, în temeiul căruia o întreprindere trebuie să fie sancționată numai pentru faptele
care îi sunt imputate în mod individual, principiu aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni
în temeiul normelor comunitare din domeniul concurenței (Hotărârea Tribunalului din 29 noiembrie 2005, Union Pigments/Comisia,
T‑62/02, Rec., p. II‑5057, punctul 119).
În plus, reiese dintr‑un mare număr de hotărâri ale Curții și ale Tribunalului că gravitatea încălcării trebuie să facă obiectul
unei aprecieri individuale care ține seama de numeroase elemente, precum împrejurările specifice cauzei, contextul acesteia
și caracterul descurajator al amenzilor (a se vedea Hotărârea Curții din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia, punctul 89
de mai sus, punctul 33 și jurisprudența citată, Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia,
100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 106, și Hotărârea Scandinavian Airlines System/Comisia, punctul 125 de mai sus, punctul
83 și următoarele). Astfel, Curtea a statuat că faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive
ale unei înțelegeri sau că aceasta a avut un rol minor în aspectele la care participase trebuie luat în considerare la aprecierea
gravității încălcării și, după caz, la stabilirea amenzii (a se vedea Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 76 de
mai sus, punctul 90, și Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02,
T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 429 și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, în practica jurisprudențială a Tribunalului, aprecierea circumstanțelor individuale se realizează în mod
normal nu în cadrul aprecierii gravității încălcării, și anume cu ocazia stabilirii cuantumului de bază al amenzii, ci în
cadrul ajustării cuantumului de bază în funcție de anumite circumstanțe atenuante și agravante (a se vedea Hotărârea Tribunalului
din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rep., p. II‑2661, punctul 100 și următoarele, confirmată în recurs
prin Hotărârea Curții din 12 noiembrie 2009, Carbone‑Lorraine/Comisia, C‑554/08 P, nepublicată încă în Repertoriu).
Această jurisprudență este totuși conformă jurisprudenței citate la punctele 137 și 138 de mai sus. Astfel, în aceste hotărâri,
termenul „gravitate” a fost utilizat în mod general pentru a descrie intensitatea încălcării, iar nu în sensul tehnic al Orientărilor
privind calcularea amenzilor. În consecință, Comisia era liberă să țină seama de anumite aspecte ale „gravității” în sensul
articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003 în cadrul circumstanțelor atenuante și agravante, iar nu în cadrul „gravității”
în sensul Orientărilor privind calcularea amenzilor.
Aceasta este situația în special în cazul aprecierii gravității relative a participării la o încălcare unică și continuă săvârșită
de mai multe întreprinderi. În această privință, Curtea a confirmat că, în ceea ce privește Liniile directoare privind metoda
de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul
(5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din
1998”), gravitatea relativă a participării la încălcare a fiecăreia dintre întreprinderile vizate trebuie să fie examinată
în cadrul eventualei aplicări a unor circumstanțe agravante sau atenuante (Hotărârea din 12 noiembrie 2009, Carbone‑Lorraine/Comisia,
punctul 139 de mai sus, punctul 27). În cazul unei încălcări unice și continue, noțiunea „încălcare”, astfel cum este utilizată
în Liniile directoare din 1998, se referă, așadar, la încălcarea globală care implică mai multe întreprinderi, iar „gravitatea”
acestei încălcări unice este aceeași pentru toți participanții.
Hotărârea din 12 noiembrie 2009, Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 139 de mai sus, privește însă Liniile directoare din 1998.
Orientările din 2006 au adus, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 129 de mai sus, o schimbare fundamentală a metodologiei
pentru calculul amenzilor. În primul rând, clasificarea încălcărilor în trei categorii („minore”, „grave” și „foarte grave”)
a fost suprimată. Sistemul actual, care cuprinde un interval între 0 % și 30 %, permite o diferențiere mai precisă în funcție
de gravitatea încălcărilor.
În al doilea rând, au fost eliminate cuantumurile forfetare. În prezent, cuantumul de bază este calculat plecând de la valoarea
vânzărilor, realizate de fiecare întreprindere individuală, în legătură directă sau indirectă cu încălcarea. Această nouă
metodologie permite, așadar, să se țină seama mai ușor de întinderea participării individuale a fiecărei întreprinderi la
încălcare în cadrul aprecierii gravității acesteia. Metodologia permite de asemenea să se ia în considerare o eventuală reducere
în timp a gravității unei încălcări unice.
În al treilea rând, în ședință, Comisia a confirmat că, în practica sa decizională, aceasta nu aplica în mod necesar o rată
unică în privința tuturor participanților la o încălcare. Astfel, în Decizia „Candle waxes”, C(2008) 5476, din 1 octombrie
2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/39.181 –
Ceară de lumânări), al cărei rezumat este publicat în Jurnalul Oficial din 4 decembrie 2009 (JO C 295, p. 17) și în Decizia
„Heat stabilisers”, C(2009) 8682, din 11 noiembrie 2009 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului
53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.589 – Stabilizatori termici), al cărei rezumat este publicat în Jurnalul Oficial
din 12 noiembrie 2010 (JO C 307, p. 9), Comisia a aplicat rate diferite în privința diferitor categorii de participanți la
înțelegerile în cauză în funcție de gravitatea relativă a participării lor la încălcare. În special, în această din urmă cauză
a fost stabilită o rată mai ridicată pentru întreprinderile care participaseră nu doar la o stabilire a prețurilor, ci și
la o împărțire a clienților și/sau a pieței.
Cu toate acestea, noua metodologie nu impune o astfel de abordare. Deși jurisprudența citată la punctele 137 și 138 de mai
sus arată că gravitatea relativă a participării la încălcare și circumstanțele specifice ale cauzei trebuie să fie luate în
considerare, Comisia are posibilitatea, în temeiul Orientărilor din 2006, să țină seama de acești factori atunci când apreciază
gravitatea încălcării sau ajustează cuantumul de bază în funcție de anumite circumstanțe atenuante și agravante. În cazurile
în care această ultimă abordare este reținută de Comisie, aprecierea circumstanțelor atenuante și agravante trebuie să permită
totuși să se țină seama în mod adecvat de gravitatea relativă a participării la o încălcare unică, precum și de o eventuală
variație în timp a acestei gravități.
În speță, Comisia a stabilit o rată unică de 17 % pentru toate întreprinderile în cauză. În măsura în care Gosselin susține
că gravitatea relativă a participării sale este mai puțin importantă decât cea a celorlalte întreprinderi implicate și că
ar fi trebuit să fie luate în considerare mai multe circumstanțe specifice sau neobișnuite, argumentele sale vor fi examinate
în cadrul criticilor întemeiate pe o apreciere eronată a circumstanțelor atenuante efectuată de către Comisie.
Prin urmare, primul aspect al prezentului motiv trebuie respins și trebuie să se țină seama de argumentele invocate de Gosselin
în cadrul examinării celui de al patrulea aspect (punctul 180 și următoarele de mai jos).

Cu privire la durata încălcării
Acest aspect al motivul este invocat numai de Gosselin.
Argumentele părților
Gosselin observă că, în considerentul (379) al deciziei, Comisia admite în mod expres că dosarul nu conține înscrisuri care
stabilesc punerea în aplicare de către aceasta a acordurilor anticoncurențiale pentru o perioadă care acoperă mai mult de
trei ani întregi, și anume de la 30 octombrie 1993 la 14 noiembrie 1996.
În opinia Gosselin, această lipsă a mijloacelor de probă nu poate fi remediată prin afirmația conform căreia este vorba despre
o încălcare unică și continuă sau conform căreia nu s‑a disociat în niciun moment de această încălcare. În ceea ce privește
prima afirmație, Gosselin susține că acest fapt nu exonerează Comisia de sarcina probei concrete cu privire la durata participării
Gosselin la încălcare. În ceea ce privește cea de a doua afirmație, Gosselin susține că jurisprudența invocată în decizie,
conform căreia întreprinderea în cauză trebuie să se disocieze în mod deschis și fără echivoc de înțelegere, a avut întotdeauna
legătură cu înțelegerile „clasice”, în cadrul cărora au avut loc reuniuni multilaterale și în cursul cărora obiectivele având
ca obiect restrângerea concurenței au fost evocate
expressis verbis
. În consecință, această jurisprudență nu s‑ar aplica în privința Gosselin, care nu ar fi participat la nicio reuniune în
cadrul înțelegerii. În sfârșit, Gosselin subliniază că o perioadă de trei ani este deosebit de lungă și că, prin urmare, nu
poate fi vorba despre o continuitate dovedită în ceea ce o privește.
Comisia admite că, în ceea ce privește Gosselin, dosarul nu conține niciun înscris referitor la cazuri concrete de comisioane
și de DDC‑uri în perioada 30 octombrie 1993-14 noiembrie 1996, însă aceasta consideră că pot fi deduse indicii obiective și
concordante care arată că participarea Gosselin la înțelegere a avut loc în această perioadă. Comisia arată că este vorba
despre o perioadă intermediară și că Gosselin nu a încetat definitiv participarea la înțelegere în octombrie 1993. Tot din
mijloacele de probă disponibile ar rezulta că activitatea înțelegerii, ca atare, a rămas neschimbată în perioada respectivă
și că aceasta nu a fost suspendată. În sfârșit, Comisia constată că Gosselin nu s‑a distanțat în mod public și fără echivoc
de înțelegere la începutul perioadei în cauză.
Aprecierea Tribunalului
În esență, Gosselin susține că, în perioada 30 octombrie 1993-14 noiembrie 1996 (denumită în continuare „perioada în litigiu”),
nu a participat la înțelegere și că, prin urmare, factorul multiplicator care ține seama de numărul de ani de participare
ar trebui să fie redus.
În această privință, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că sarcina probei privind încălcările articolului 81 alineatul
(1) CE incumbă Comisiei și că aceasta trebuie să prezinte dovezi precise și concordante pentru a susține convingerea fermă
că încălcarea pretinsă a fost săvârșită (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 28 martie 1984, CRAM și Rheinzink/Comisia,
29/83 și 30/83, Rec., p. 1679, punctul 20, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia,
T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 62).
Acest lucru se întâmplă în special în cazul probelor referitoare la durata încălcării, criteriu a cărui importanță a fost
consolidată în mod considerabil în Orientările din 2006. În lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod
direct durata unei încălcări, Comisia este obligată să prezinte elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate
în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s‑a desfășurat fără întrerupere între două
date precise (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 decembrie 2003, Adriatica di Navigazione/Comisia, T‑61/99, Rec., p. II‑5349,
punctul 125 și jurisprudența citată).
În speță, este cert că nu există mijloace de probă scrise pentru perioada în litigiu.
Cu toate acestea, Comisia a invocat, în decizie și în memoriile sale, o jurisprudență potrivit căreia, pentru ca răspunderea
sa să înceteze, întreprinderea trebuie să se disocieze în mod deschis și fără echivoc de înțelegere, astfel încât ceilalți
participanți să fie conștienți de faptul că ea nu mai susține obiectivele generale ale înțelegerii.
În această privință, este adevărat că, atunci când s‑a dovedit participarea la reuniuni multilaterale, revine întreprinderii
respective obligația de a prezenta informații de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de
orice spirit anticoncurențial prin dovedirea faptului că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având
o optică diferită de a acestora (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 37 de mai sus, punctul 81, și Hotărârea
Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 155).
Această jurisprudență privește însă înțelegeri în cadrul cărora au avut loc reuniuni multilaterale și în cursul cărora au
fost evocate obiective anticoncurențiale. Astfel cum Curtea a explicat la punctul 82 din Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia,
punctul 37 de mai sus, rațiunea care stă la baza acestui principiu este că, prin participarea la astfel de reuniuni fără a
se distanța în mod public de conținutul lor, întreprinderea a dat de înțeles celorlalți participanți că era de acord cu rezultatul
acestora și că se va conforma. Or, în speță, este cert că Gosselin nu a participat la astfel de reuniuni.
Prin urmare, revenea Comisiei obligația de a prezenta mijloace de probă care să dovedească durata participării Gosselin, fără
a putea beneficia de atenuarea sarcinii probei care rezultă din jurisprudență.
Or, se impune constatarea faptului că, în ceea ce privește perioada în litigiu, indiciile invocate de Comisie nu sunt susceptibile
să dovedească corespunzător cerințelor legale participarea Gosselin la înțelegere.
În primul rând, în măsura în care Comisia subliniază că perioada în litigiu este o perioadă intermediară și că Gosselin nu
a încetat definitiv participarea la înțelegere în octombrie 1993, trebuie constatat că acest lucru este inerent faptului că
este vorba despre o întrerupere. Simpla împrejurare că Gosselin a participat la înțelegere atât anterior, cât și ulterior
perioadei respective este, așadar, lipsită de pertinență. În plus, aspectul că societății Gosselin i se angajează răspunderea
pentru că a participat la înțelegere doar începând cu 18 septembrie 2002, data ultimului mijloc de probă scris, în pofida
faptului că înțelegerea ar fi existat până în septembrie 2003, demonstrează că este posibil ca participarea la o înțelegere
să înceteze chiar și în lipsa unei declarații exprese.
În al doilea rând, Comisia susține că Gosselin a participat la aceleași practici anticoncurențiale atât ulterior lunii noiembrie
1996, cât și anterior lunii octombrie 1993 și că nu a avut loc nicio modificare, în intervalul dintre aceste două date, în
comportamentul său în cadrul înțelegerii. Totuși, dat fiind faptul că
modus operandi
al înțelegerii nu s‑a modificat în perioada în litigiu, participarea Gosselin nu putea să se prezinte decât sub aceleași
forme avute anterior.
În al treilea rând, Comisia a arătat, în considerentul (274) al deciziei, că simplul fapt că un DDC nu figurează în dosarul
său nu înseamnă că acest deviz nu a fost întocmit niciodată. Elementele de probă conținute în dosar ar arăta că anumite DDC‑uri
erau trimise uneori direct persoanei care se muta. Potrivit acestui considerent, o fișă internă a Allied Arthur Pierre care
făcea referire la o mutare din Bruxelles (Belgia) la Lisabona (Portugalia) menționează că au fost solicitate DDC‑uri societăților
Gosselin și Ziegler. S‑ar preciza, pe de altă parte, că „Gosselin trimite DDC‑ul astăzi prin poștă [și că] clientul este avertizat
cu privire la acest lucru”. Însă mutarea respectivă datează din 1998 și a avut loc, așadar, ulterior perioadei în litigiu.
În al patrulea rând, Comisia a admis în cadrul ședinței că nu existau alte indicii referitoare la participarea Gosselin în
perioada în litigiu.
În al cincilea rând, în ceea ce privește întinderea perioadei în litigiu, trebuie subliniat că problema dacă respectiva perioadă
este sau nu este suficient de lungă pentru a constitui o întrerupere a încălcării nu poate fi examinată în abstract. Dimpotrivă,
aceasta trebuie apreciată în contextul funcționării înțelegerii în cauză (Hotărârea Tribunalului din 19 mai 2010, IMI și alții/Comisia,
T‑18/05, Rep., p. II‑1769, punctul 89 și următoarele).
În speță, rezultă din tabelul nr. 3 care figurează în considerentul (280) al deciziei că întreprinderile în cauză luau de
obicei legătura de mai multe ori pe an pentru a stabili DDC‑uri sau pentru a plăti comisioane. Astfel, faptul că aceste practici
se întemeiau pe principiul
do ut des
(a se vedea punctul 79 de mai sus) necesita o anumită continuitate în ceea ce privește cooperarea din cadrul cartelului.
Or, perioada în care Gosselin nu a participat la aceste practici se ridică la peste trei ani. Dat fiind faptul că această
perioadă depășește în mare măsură intervalele în care întreprinderile în cauză își manifestau în mod obișnuit, prin stabilirea
de DDC‑uri sau plătind comisioane, voințele lor respective privind restrângerea concurenței, trebuie să se concluzioneze că
Comisia nu a prezentat elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată
admite în mod rezonabil că încălcarea s‑a desfășurat fără întrerupere între 30 octombrie 1993 și 14 noiembrie 1996.
În al șaselea rând, în decizie, Comisia s‑a întemeiat pe caracterul unic și continuu al încălcării. Or, trebuie să se considere,
asemenea Gosselin, că lipsa unor mijloace de probă scrise pentru perioada în litigiu nu poate fi remediată prin afirmația,
care figurează în considerentul (380) al deciziei, conform căreia înțelegerea în cauză este o încălcare unică și continuă.
Astfel, o asemenea constatare nu poate permite să i se angajeze răspunderea societății Gosselin pentru toată durata încălcării.
Într‑adevăr, punctul 24 din Orientările din 2006 nu face trimitere la durata încălcării, ci la durata participării fiecărei
întreprinderi la încălcare. În consecință, este în continuare necesar să se determine durata participării individuale la înțelegere,
astfel cum a procedat Comisia în cadrul deciziei.
Din toate considerațiile anterioare reiese că cel de al doilea aspect al motivului, întemeiat pe o stabilire eronată a duratei
încălcării, trebuie admis și că, prin urmare, trebuie să se anuleze decizia în măsura în care în cadrul acesteia se reține
răspunderea Gosselin pentru participarea sa la înțelegere în perioada în litigiu. În consecință, perioada în litigiu trebuie
să fie dedusă din durata de 10 ani și 7 luni reținută în considerentul (548) al deciziei. Participarea Gosselin a durat, așadar,
7 ani și 6 luni.
Având în vedere faptul că Gosselin a reluat și a repetat, după perioada în litigiu, participarea la o încălcare în legătură
cu care nu contestă că este aceeași ca și cea la care participase înainte de întrerupere, prescrierea în sensul articolului
25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 nu se aplică în speță. Cu toate acestea, trebuie modificată decizia în scopul
reducerii cuantumului amenzii aplicate Gosselin pentru a ține cont de durata efectivă a participării sale la înțelegere. Efectele
concrete ale acestei modificări vor fi precizate la punctul 174 de mai jos.

Cu privire la valoarea vânzărilor care trebuie luată în considerare în scopul calculării cuantumului de bază
Argumentele părților
Reclamantele susțin că, în decizie, Comisia pleacă de la un cuantum eronat în ceea ce privește valoarea vânzărilor. Această
eroare se datorează faptului că exercițiul contabil al Gosselin nu corespunde anului calendaristic. Prin urmare, Comisia ar
fi trebuit să considere ca „ultimul an complet de participare a sa la încălcare” (în sensul punctului 13 din Orientările din
2006) ultimul exercițiu contabil care precedă încetarea încălcării. Întrucât din decizie rezultă că data de 18 septembrie
2002 este data încetării încălcării, acest ultim exercițiu contabil ar fi cel cuprins între 1 iulie 2001 și 30 iunie 2002
(corespunzător unei cifre de afaceri de 1 607 946,90 euro), iar nu exercițiul contabil cuprins între 1 iulie 2000 și 30 iunie
2001, care, în schimb, a fost reținut în decizie.
În memoriul în apărare, Comisia admite că Orientările din 2006 nu oferă un răspuns complet cu privire la datele pe care aceasta
trebuie să le considere, în principiu, ca punct de plecare. În duplică, Comisia recunoaște de asemenea că perioada 1 iulie
2001-30 iunie 2002 este mai convenabilă, drept an de referință, decât cea reținută în decizie.
Aprecierea Tribunalului
La 24 iulie 2009, Comisia a adoptat Decizia C(2009) 5810 final de modificare a deciziei în ceea ce privește valoarea vânzărilor
care trebuie luată în considerare în vederea calculării cuantumului de bază al amenzii aplicate Gosselin și Portielje (a se
vedea punctul 19 de mai sus). În această decizie, Comisia a reținut perioada 1 iulie 2001-30 iunie 2002 drept an de referință
și, prin urmare, o cifră de afaceri relevantă de 1 607 946 de euro. În consecință, amenda aplicată Gosselin a fost redusă
la 3,28 milioane de euro, din care Portielje răspunde solidar pentru suma de 270 000 de euro.
În măsura în care Comisia a recunoscut temeinicia celui de al treilea aspect al prezentului motiv și a modificat decizia în
consecință, nu mai este necesar să se statueze cu privire la acest aspect al motivului.
Întrucât durata încălcării a fost deja restabilită la 7 ani și 6 luni (a se vedea punctul 169 de mai sus), cuantumul amenzii
aplicate Gosselin trebuie să fie redus la 2,32 milioane de euro (cifră de afaceri corectată, multiplicată cu 0,17 și cu 7,5
și majorată cu cuantumul suplimentar cu titlu disuasiv).

Cu privire la circumstanțele atenuante
Argumentele părților
Reclamantele consideră că, în decizie, Comisia a respins în mod greșit aplicarea circumstanței atenuante privind participarea
redusă și rolul minor al Gosselin. În această privință, acestea invocă, în primul rând, că Gosselin nu s‑a implicat în constituirea
înțelegerii și că nu a participat la acorduri privind prețurile. Pretinsa sa implicare în acorduri referitoare la comisioane
ar fi fost foarte limitată și sporadică.
În al doilea rând, reclamantele consideră că în decizie nu s‑a demonstrat deloc că Gosselin știa sau trebuia să știe în mod
necesar că acțiunile sale se înscriau într‑un plan global și că acest plan global acoperea toate elementele constitutive ale
unei înțelegeri. În plus, acestea contestă faptul că o eventuală răspundere pentru o înțelegere în totalitatea sa este suficientă
pentru a respinge o circumstanță atenuantă care pleacă în mod precis de la rolul foarte limitat al unei anumite întreprinderi.
În al treilea rând, reclamantele pretind că serviciile întreprinderilor și ale instituțiilor însărcinate cu realizarea mutărilor
erau pe deplin la curent cu principiul privind stabilirea de DDC‑uri și că acestea considerau DDC‑urile ca pe un mijloc pentru
completarea în mod simplu a dosarelor administrative aferente mutărilor. Având în vedere că ar fi vorba despre o practică
pe care societățile furnizoare de servicii de mutări în cauză nu o păstrau secretă, serviciile însărcinate cu realizarea mutărilor
ar fi trebuit să fie aibă cunoștință despre existența DDC‑urilor. În ceea ce privește Gosselin, dosarul ar conține un exemplu
referitor la un agent comunitar competent să semneze pentru un serviciu de mutare internațională și care ar fi solicitat DDC‑uri.
Comisia respinge aceste argumente.
Aprecierea Tribunalului
Rezultă din decizie că Comisia nu a reținut nicio circumstanță atenuantă. Cu toate acestea, reclamantele pretind că Comisia
ar fi ținut seama de faptul că Gosselin nu s‑a implicat în constituirea înțelegerii și că nu a participat la acorduri privind
prețurile (prima critică), că Gosselin nu știa că acțiunile sale se înscriau într‑un plan global (a doua critică) și că unii
agenți ai Comisiei aveau cunoștință despre practica privind DDC‑urile (a treia critică).
–       Cu privire la prima și la cea de a doua critică
În primul rând, în ceea ce privește afirmația conform căreia Gosselin nu s‑a implicat în constituirea înțelegerii și nu a
participat la acorduri scrise, trebuie constatat că prima sa participare documentată la punerea în aplicare a acordului privind
comisioanele datează efectiv din anul 1992, în timp ce aceste practici au fost instituite în anii ’80. Totuși, acest element
nu este relevant decât în contextul referitor la aspectul dacă o întreprindere a avut un rol de conducător sau de instigator,
rol care poate fi considerat drept circumstanță agravantă în temeiul punctului 28 din Orientările din 2006. În schimb, faptul
de a nu fi participat în mod activ la instituirea acordurilor anticoncurențiale în cauză nu constituie,
per se
, o circumstanță atenuantă.
În al doilea rând, în ceea ce privește caracterul pretins foarte limitat al participării Gosselin la încălcare, este cert
că aceasta nu a participat niciodată la acordurile scrise de stabilire a prețurilor sau la reuniunile având un obiect anticoncurențial.
În această privință, trebuie subliniat că, în temeiul celei de a treia liniuțe a punctului 29 din Orientările din 2006, pentru
a beneficia de o reducere a amenzii ca urmare a circumstanțelor atenuante, întreprinderea implicată trebuie să „fac[ă] dovada
că participarea sa la încălcare este extrem de redusă” și să „demonstre[ze] astfel că, în cursul perioadei în care a fost
parte la acordurile ilicite, s‑a sustras efectiv de la aplicarea acestora adoptând un comportament concurențial pe piață”.
Or, aceste condiții nu sunt îndeplinite în speță.
Cu toate acestea, utilizarea adverbului „precum” indică faptul că lista circumstanțelor enunțate la punctul 29 din Orientările
din 2006 nu este exhaustivă. În plus, astfel cum s‑a constatat în cadrul celui de al patrulea motiv invocat de Portielje și
al doilea motiv invocat de Gosselin, circumstanțele specifice ale speței, în special participarea sau neparticiparea unei
întreprinderi la toate elementele constitutive ale încălcării, trebuie să fie luate în considerare, dacă nu în cadrul aprecierii
gravității încălcării, cel puțin în cadrul ajustării cuantumului de bază în funcție de anumite circumstanțe atenuante și agravante.
Astfel, această obligație constituia unul dintre motivele care au permis Curții să afirme că noțiunea de încălcare unică și
continuă nu contrazice principiul conform căruia răspunderea pentru încălcările dreptului concurenței are un caracter personal
(Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 76 de mai sus, punctul 84). Numai criteriile enunțate la cea de a treia liniuță
a acestui punct 29 nu sunt susceptibile să garanteze această posibilitate. În consecință, trebuie să se aprecieze circumstanțele
specifice din speță.
În această privință, este cert că încălcarea în cauză a evoluat în timp. Acordurile scrise au fost aplicate în prima etapă
a săvârșirii încălcării, cuprinsă între anul 1984 și începutul anilor ’90, și au fost ulterior abandonate. Cea de a doua etapă
a săvârșirii încălcării se caracterizează prin recurgerea la DDC‑uri și la comisioane. În consecință, proporția valorii vânzărilor
care trebuie avută în vedere în temeiul punctului 19 din Orientările din 2006 ar putea, în principiu, să fie modulată în timp.
Această împrejurare ar putea să justifice în egală măsură reducerea amenzii ca urmare a circumstanțelor atenuante.
Or, trebuie să se considere că respectivele comportamente la care a participat Gosselin nu reprezintă încălcări mai puțin
grave decât acordurile scrise de stabilire a prețurilor sau stabilirea ad‑hoc a prețului pentru anumite mutări. Astfel, contrar
afirmațiilor Gosselin, DDC‑urile și comisioanele au avut de asemenea efecte asupra prețurilor (a se vedea punctul 67 și următoarele
de mai sus). În mod similar, în circumstanțele din speță, faptul că Gosselin nu a participat la reuniuni având un obiect anticoncurențial,
care nu mai erau organizate la data la care ea făcea parte din înțelegere, este lipsit de pertinență pentru aprecierea gravității
încălcării, întrucât înțelegerea a funcționat cu ajutorul unor mecanisme care făceau ca astfel de reuniuni să fie inutile.
Rezultă că Comisia putea să stabilească o rată unică pentru toată durata încălcării unice și continue și să nu țină seama
de evoluția acestei încălcări în timp drept circumstanță atenuantă.
În al treilea rând, în ceea ce privește critica invocată de reclamante conform căreia o eventuală răspundere pentru o încălcare
unică și continuă nu este suficientă pentru a respinge o circumstanță atenuantă având legătură cu rolul limitat al unei anumite
întreprinderi, trebuie să se considere că această afirmație este corectă. Totuși, în ceea ce privește Gosselin, faptul că
nu a avut cunoștință despre planul global referitor la înțelegere nu constituie o circumstanță atenuantă. Acest argument ar
fi relevant în cazul în care reclamantele ar avea în vedere să conteste constatarea unei încălcări unice și continue, critică
ce nu a fost însă invocată de acestea.
Așadar, aceste critici trebuie respinse.
–       Cu privire la cea de a treia critică
În ceea ce privește critica întemeiată pe faptul că Comisia avea cunoștință despre practica privind DDC‑urile, trebuie constatat
că ultima liniuță a punctului 29 din Orientările din 2006 prevede că „[c]uantumul de bază al amenzii poate fi redus […] atunci
când comportamentul anticoncurențial a fost autorizat sau încurajat de autoritățile publice sau de reglementare”.
Or, dosarul cauzei nu conține niciun element care să demonstreze că Comisia, în calitate de instituție, a autorizat, a încurajat
sau a solicitat DDC‑urile. În realitate, Comisia nu ar fi avut niciun interes să încurajeze sau să tolereze sistemul privind
DDC‑urile, deoarece acesta aducea atingere intereselor sale. Faptul că anumiți angajați ar fi solicitat DDC‑uri pentru o mutare
al cărei cost a fost în final rambursat de Comisie nu ar însemna că instituția avea cunoștință despre această practică și
nici că Comisia luase parte la practică, întrucât trebuie să se facă distincție între agenții Comisiei și Comisie în calitate
de instituție. Persoana care se află în contact cu întreprinderea care realizează mutarea nu reprezintă adevăratul client
al societăților furnizoare de servicii de mutări. Adevăratul client este instituția sau întreprinderea pentru care această
persoană lucrează și care plătește cheltuielile aferente mutării.
Presupunând că un agent al unei instituții ar fi solicitat DDC‑uri, Gosselin ar fi trebuit să aibă cunoștință de faptul că
astfel de solicitări nu puteau să fie formulate în numele sau la cererea instituțiilor, întrucât acestea erau în mod evident
contrare intereselor lor financiare. Astfel, cerința de a furniza două sau trei devize era destinată tocmai să asigure existența
unui nivel minim de concurență și să evite situația în care o singură întreprindere furnizoare de servicii de mutări să poată
stabili în mod unilateral prețul aferent unei mutări.
În plus, simpla cunoaștere a comportamentului anticoncurențial nu ar implica faptul că acest comportament a fost „autorizat
sau încurajat” în mod implicit de Comisie în sensul punctului 29 ultima liniuță din Orientările din 2006. O pretinsă inacțiune
nu poate fi astfel asimilată cu un act pozitiv precum o autorizare sau o încurajare.
În orice caz, trebuie subliniat că argumentele invocate de Gosselin nu se referă decât la DDC‑uri. Or, practica privind DDC‑urile
reprezintă doar una dintre componentele unei încălcări unice și continue. Argumentele invocate nu pot în niciun caz să justifice
plata unor comisioane.
În consecință, această critică trebuie respinsă și, prin urmare, și ultimul aspect al prezentului motiv trebuie să fie respins.
4.
Cu privire la al cincilea motiv invocat de Portielje și al treilea motiv invocat de Gosselin, întemeiate pe o încălcare a
principiului egalității de tratament
Acest motiv este invocat cu titlu subsidiar și este compus din două aspecte.

Argumentele părților
În primul rând, reclamantele invocă faptul că, dacă argumentele lor invocate în această privință în cadrul motivelor precedente
nu sunt reținute, articolul 2 litera (e) din decizie ar trebui să fie anulat ca urmare a încălcării principiului egalității
de tratament pentru motivul că Comisia nu ține seama în niciun mod, cu ocazia stabilirii amenzii, de distincția obiectivă
și calitativă între comportamentul său și cel al societăților furnizoare de servicii de mutări care au participat la înțelegerea
„clasică” (Arthur Pierre, Interdean, Transworld și Ziegler).
În al doilea rând, dacă argumentele lor invocate în această privință în cadrul motivelor precedente nu sunt reținute, acest
lucru ar implica, în opinia reclamantelor, faptul că, atunci când s‑a stabilit valoarea vânzărilor în scopul calculării amenzii,
societății Gosselin i‑a fost rezervat un tratament inegal, fără ca acest lucru să fie justificat în mod obiectiv.
Comisia face trimitere la observațiile sale formulate în cadrul motivelor precedente.

Aprecierea Tribunalului
Primul aspect al acestui ultim motiv nu are o dimensiune autonomă față de cel de al doilea motiv invocat de Gosselin. Acesta
a fost, în esență, deja examinat (a se vedea punctul 134 și următoarele de mai sus).
Dat fiind faptul că Comisia a recunoscut temeinicia celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de Gosselin,
referitor la valoarea vânzărilor, nu mai este necesar să se examineze cel de al doilea aspect al prezentului motiv, care nu
a fost invocat decât cu titlu subsidiar.
Rezultă din toate considerațiile care precedă că trebuie să se anuleze decizia în ceea ce privește fundația Portielje (punctul
59 de mai sus) și în ceea ce privește constatarea conform căreia Gosselin a participat la o încălcare a articolului 81 alineatul
(1) CE în perioada 30 octombrie 1993-14 noiembrie 1996 (punctul 168 de mai sus). În plus, nu mai este necesar ca Tribunalul
să se pronunțe cu privire la aspectul motivului privind valoarea vânzărilor care trebuie luată în considerare în scopul calculării
cuantumului de bază al amenzii aplicate Gosselin (punctul 173 de mai sus). Cuantumul amenzii trebuie, prin urmare, să fie
stabilit la suma de 2,32 milioane de euro (punctul 175 de mai sus). În ceea ce privește celelalte capete de cerere, acțiunea
introdusă în cauza T‑208/08 trebuie să fie respinsă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a căzut în pretenții în cauza T‑209/08, se impune obligarea acesteia
la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Portielje. În cauza T‑208/08, fiecare parte a căzut în pretenții
în parte și Tribunalul a dispus o nepronunțare parțială asupra fondului. În consecință, potrivit articolului 87 alineatele
(3) și (6) din Regulamentul de procedură, se impune obligarea fiecărei părți la plata propriilor cheltuieli de judecată în
această cauză.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:
1)
În cauza T‑208/08, anulează Decizia C(2008) 926 final a Comisiei din 11 martie 2008 privind o procedură în temeiul articolului
81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.543 – Servicii de mutări internaționale) în ceea ce privește
constatarea conform căreia Gosselin Group NV a participat la o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE în perioada 30
octombrie 1993-14 noiembrie 1996.
2)
Stabilește cuantumul amenzii aplicate Gosselin Group la articolul 2 din Decizia C(2008) 926, astfel cum a fost modificată
prin Decizia C(2009) 5810 final a Comisiei din 24 iulie 2009, la suma de 2,32 milioane de euro.
3)
Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
4)
În cauza T‑209/08, anulează Decizia C(2008) 926, astfel cum a fost modificată prin Decizia C(2009) 5810, în ceea ce privește
Stichting Administratiekantoor Portielje.
5)
În cauza T‑208/08, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
6)
În cauza T‑209/08, obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 16 iunie 2011.
Cuprins
Situația de fapt
1.  Obiectul litigiului
2.  Reclamantele
3.  Procedura administrativă
4.  Decizia
Procedura și concluziile părților
În drept
1.  Cu privire la primul și la al doilea motiv invocate de Portielje, întemeiate pe o încălcare a articolului 81 CE
Argumentele părților
Argumentele invocate de Portielje
Argumentele invocate de Comisie
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la primul motiv
Cu privire la al doilea motiv
2.  Cu privire la al treilea motiv invocat de Portielje și primul motiv invocat de Gosselin, întemeiate pe o încălcare a articolului
81 CE
Cu privire la pretinsa absență a restrângerii semnificative a concurenței
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
–  Cu privire la pretinsa absență a restrângerilor concurenței
–  Cu privire la mijloacele de probă pentru dovedirea efectelor anticoncurențiale
–  Cu privire la răspunderea pentru acordurile scrise
Cu privire la pretinsa lipsă a efectelor semnificative asupra schimburilor dintre statele membre
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
–  Cu privire la caracterul transfrontalier
–  Cu privire la pragul de 40 de milioane de euro
–  Cu privire la pragul de 5 %
3.  Cu privire la al patrulea motiv invocat de Portielje și al doilea motiv invocat de Gosselin, referitoare la reducerea
amenzii
Cu privire la gravitatea încălcării
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
–  Cu privire la obligația de a ține seama de toate circumstanțele relevante din speță
–  Cu privire la pretinsa diferențiere calitativă importantă
Cu privire la durata încălcării
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la valoarea vânzărilor care trebuie luată în considerare în scopul calculării cuantumului de bază
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la circumstanțele atenuante
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
–  Cu privire la prima și la cea de a doua critică
–  Cu privire la cea de a treia critică
4.  Cu privire la al cincilea motiv invocat de Portielje și al treilea motiv invocat de Gosselin, întemeiate pe o încălcare
a principiului egalității de tratament
Argumentele părților
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: olandeza.