CELEX: 62006TJ0012
Concurență
Înțelegeri
Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut
Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE
Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței
Imunitate la amenzi
Cooperare
Amenzi
Proporționalitate
Gravitatea încălcării
Circumstanțe atenuante

Istoricul cauzei
Reclamanta, Deltafina SpA, este o societate italiană ce are drept activități principale prima procesare a tutunului brut și
comercializarea tutunului procesat. Aceasta este deținută în proporție de 100 % de Universal Corp., societate cu sediul în
Richmond (Statele Unite).
I –
Procedura administrativă
La 3, 4 și 5 octombrie 2001, Comisia Comunităților Europene a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 din Regulamentul
nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962,
13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), la sediile din Bruxelles (Belgia) ale Fédération européenne des transformateurs
de tabac și ale Maison des métiers du tabac. În aceeași zi, Fédération européenne des transformateurs de tabac i‑a informat
cu privire la aceste verificări pe toți membrii săi, inclusiv Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI,
Asociația profesională a procesatorilor italieni de tutun brut), printre ai cărei membri se numără cele mai mari întreprinderi
din acest sector.
La 3, 4 și 5 octombrie 2001, Comisia a efectuat de asemenea verificări la sediile primilor trei procesatori spanioli de tutun
brut, precum și la sediile celor două asociații spaniole de procesatori și de producători de tutun. La 16 ianuarie 2002, cei
trei procesatori spanioli de tutun brut care făcuseră obiectul verificărilor, precum și o societate din grupul Universal au
depus la Comisie o cerere comună de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea
cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind
cooperarea din 1996”).
La 15 ianuarie 2002, Comisia a adresat o solicitare de informații către două asociații profesionale italiene, mai precis APTI,
care reprezintă procesatorii de tutun, și Unione italiana tutunco (Unitab, Uniunea italiană din domeniul tutunului), care
reprezintă producătorii de tutun brut. La 12 februarie 2002, APTI a răspuns la solicitarea de informații. În aceeași zi, s‑a
reunit biroul acesteia și, cu ocazia acestei reuniuni, s‑a discutat cererea Comisiei.
La 19 februarie 2002, Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate la amenzi în temeiul titlului A din Comunicarea
Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită
în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 2002”) și, în subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii, în
temeiul titlului B din aceeași comunicare. Cererea de imunitate privea o presupusă înțelegere între procesatorii de tutun
brut de pe piața italiană.
La 28 februarie 2002 a avut loc o conversație telefonică între unul dintre avocații Universal și funcționarul Direcției Generale
„Concurență” care se ocupa de dosar.
La 6 martie 2002, Comisia a informat Deltafina că cererea formulată îndeplinește condițiile prevăzute la punctul 8 litera
(b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și că la finalul procedurii administrative îi va acorda imunitatea la amenzi
pentru toate încălcările constatate în urma anchetei efectuate de Comisie în legătură cu elementele de probă furnizate, cu
condiția ca Deltafina să îndeplinească toate cerințele prevăzute la punctul 11 din comunicarea menționat[.
La 14 martie 2002 a avut loc o reuniune între serviciile Comisiei și reprezentanții Deltafina și Universal pentru a se discuta
modalitățile cooperării Deltafina cu Comisia (denumită în continuare „reuniunea din 14 martie 2002”). Cu ocazia acestei reuniuni
a fost menționată în mod special confidențialitatea cererii de imunitate formulate de Deltafina.
La 18, 21, 25 și 26 martie 2002, Deltafina a furnizat Comisiei informații suplimentare.
La 22 martie 2002 a avut loc o conversație telefonică între reprezentanții Deltafina și funcționarul Comisiei care se ocupa
de dosar, cu privire la mai multe aspecte referitoare la cooperarea Deltafina cu Comisia.
La 2 aprilie 2002, consilierul juridic extern al Universal i‑a informat pe consilierii juridici externi ai Standard Commercial
Corp. (denumită în continuare „SCC”) și Dimon Italia Srl, societățile‑mamă ale Transcatab SpA și, respectiv, Dimon Italia
Srl, două societăți italiene de primă procesare a tutunului brut, că Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate
cu privire la înțelegerile dintre procesatorii de pe piața tutunului din Italia.
În dimineața zilei de 4 aprilie 2002 a avut loc o reuniune a biroului APTI. Cu ocazia acestei reuniuni, președintele Deltafina
a informat persoanele prezente că Deltafina a început să coopereze cu Comisia în sensul Comunicării privind cooperarea din
2002, transmițându‑i acesteia documente în defavoarea sa.
În după‑amiaza aceleiași zile, respectiv 4 aprilie 2002, Dimon Italia și Transcatab, ai căror reprezentanți au fost prezenți
la reuniunea APTI menționată la punctul precedent, au formulat de asemenea o cerere de tratament favorabil în temeiul Comunicării
privind cooperarea din 2002 (mai precis, la ora 16.15 și, respectiv, la ora 18.47).
La 18 și la 19 aprilie 2002, Comisia a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17, în incintele
Dimon Italia și Transcatab, precum și în cele ale Trestina Azienda Tabacchi SpA (denumită în continuare „Trestina”) și ale
Romana Tabacchi SpA.
La 18 aprilie 2002 și la 17 mai 2002, Deltafina a furnizat Comisiei alte informații suplimentare.
La 29 mai 2002 și la 11 iulie 2002 au avut loc alte două reuniuni între reprezentanții Deltafina și serviciile Comisiei.
La 8 octombrie 2002, Comisia a informat Dimon Italia și Transcatab că, întrucât au fost prima și, respectiv, cea de a doua
întreprindere care au furnizat elemente de probă ale încălcării în sensul Comunicării privind cooperarea din 2002, intenționează
să le acorde la finalul procedurii administrative o reducere cuprinsă între 30 și 50 % și, respectiv, între 20 și 30 % a cuantumului
amenzii pe care le‑ar fi aplicat‑o în temeiul încălcărilor pe care eventual le‑ar constata.
La 25 februarie 2004, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile mai multor întreprinderi sau asocieri de întreprinderi,
printre care Deltafina, Universal, Dimon Italia și Transcatab.
La 22 iunie 2004 a avut loc o audiere orală, la care a participat și Deltafina. Cu ocazia acestei audieri, un reprezentant
al Dimon Italia a atras atenția Comisiei cu privire la două documente depuse la dosar – fotocopiate cu ocazia verificărilor
efectuate de Comisie în localurile Dimon Italia la 18 aprilie 2002 și care constau în note olografe luate de reprezentanții
acestei societăți – care sintetizează declarațiile președintelui Deltafina cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002.
La 21 decembrie 2004, Comisia a adoptat un addendum la comunicarea privind obiecțiunile din 25 februarie 2004 (denumit în
continuare „addendum”), prin care a informat Deltafina și celelalte întreprinderi în cauză cu privire la intenția sa de a
nu îi acorda acesteia imunitatea la amendă în considerarea încălcării de către Deltafina a obligației de cooperare prevăzute
la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
La 1 martie 2005 a avut loc o audiere privind addendumul. În urma acestei audieri, Comisia a primit noi comentarii din partea
Universal, a Deltafina, a Dimon și a SCC.
II –
Decizia atacată
După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al
consilierului auditor, la 20 octombrie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2005) 4012 final privind o procedură de aplicare
a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia) (denumită în continuare „decizia atacată”),
al cărei rezumat a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
din 13 februarie 2006 (JO L 353, p. 45).
Decizia atacată a fost notificată Deltafina la 10 noiembrie 2005.
Decizia atacată cuprinde printre altele următoarele dispoziții:
„Articolul 1
(1)      Deltafina […], Universal […] au încălcat articolul 81 alineatul (1) [CE] în perioadele indicate prin participarea la acorduri
și/sau practici concertate în sectorul tutunului brut în Italia.
Perioadele de încălcare sunt următoarele:
(a)      în ceea ce privește Deltafina, Universal […], între 29 septembrie 1995 și 19 februarie 2002;
[…]
Articolul 2
Se aplică următoarele amenzi pentru încălcările menționate la articolul 1:
(a)      Deltafina și Universal, în solidar, 30 000 000 de euro;
[…]”
Decizia atacată este întemeiată pe considerațiile expuse în continuare.
A –
Cu privire la încălcarea și la imputabilitatea comportamentului ilicit
În decizia atacată, după descrierea situației de fapt relevante și după aprecierea juridică a acestei situații de fapt, Comisia
concluzionează că s‑a stabilit că Deltafina a participat în mod direct, cu mai multe întreprinderi, la acorduri și/sau la
practici concertate interzise de articolul 81 alineatul (1) CE. Această apreciere nu este repusă în discuție în prezenta cauză.
Comisia analizează în continuare aspectul imputabilității comportamentului ilicit al întreprinderilor participante la acestea
și concluzionează că atât Deltafina, cât și societatea‑mamă a acesteia, Universal, trebuie considerate răspunzătoare pentru
încălcările în cauză și trebuie să fie destinatarele deciziei atacate.
B –
Cu privire la calculul cuantumului amenzii
1.     Stabilirea cuantumului de bază al amenzii
În ceea ce privește calculul amenzii care va fi aplicată Deltafina, Comisia amintește mai întâi, în cuprinsul considerentului
(357) al deciziei atacate, că, pentru a putea stabili cuantumul acesteia, trebuie să țină seama de toate împrejurările cauzei,
și în special de gravitatea și de durata încălcării, conform articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului
din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO
2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
Astfel, Comisia examinează mai întâi gravitatea încălcării. Ea amintește că la evaluarea acesteia, trebuie să se țină seama
de natura acesteia, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante
[considerentul (365) al deciziei atacate].
Comisia precizează în continuare că producția de tutun din Italia reprezenta 38 % din producția Uniunii Europene supusă unei
cote, ceea ce însemna 67 338 de milioane de euro în 2001, ultimul an complet al încălcării [considerentul (366) al deciziei
atacate].
În ceea ce privește natura încălcării, Comisia consideră că aceasta este foarte gravă, întrucât privește stabilirea prețurilor
de achiziție a soiurilor de tutun brut în Italia, precum și împărțirea cantităților achiziționate [considerentul (367) al
deciziei atacate].
În cuprinsul considerentului (368) al deciziei atacate, referindu‑se la partea din decizia atacată care privește analiza restricționării
concurenței [considerentul (277) și următoarele], Comisia afirmă că o înțelegere în domeniul achizițiilor poate să denatureze
voința producătorilor de a da un anumit randament, precum și să limiteze concurența dintre procesatori pe piețele în aval
și că această situație se regăsește în mod special atunci când, precum în prezenta cauză, produsul vizat prin înțelegere (tutunul
brut) constituie o „materie primă” importantă a activităților exercitate de participanții din aval (în cauză, prima procesare
a tutunului brut și vânzarea de tutun prelucrat).
Având în vedere aceste considerații, Comisia concluzionează că încălcarea săvârșită de Deltafina trebuie să fie calificată
drept foarte gravă [considerentul (369) al deciziei atacate].
În continuare, Comisia afirmă că, la stabilirea cuantumului amenzii, trebuie să se țină seama de ponderea specifică a fiecărei
întreprinderi și de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al acesteia. Astfel, Comisia consideră că amenzile
trebuie stabilite în funcție de poziția pe piață a fiecărei părți în cauză. În acest sens, în opinia Comisiei, cuantumul de
plecare al amenzii aplicate Deltafina trebuie să fie mai ridicat în considerarea calității acesteia de cel mai mare cumpărător,
având în vedere că în 2001 cota sa de piață era de aproximativ 25 % [considerentele (370)-(372) ale deciziei atacate].
Comisia consideră totuși că un cuantum de plecare care reflectă numai poziția pe piață nu ar avea un efect suficient de disuasiv
asupra Deltafina, întrucât, în pofida cifrei sale de afaceri relativ limitate, aceasta face parte dintr‑un grup multinațional
dotat cu o forță economică și financiară considerabilă, care se numără printre principalii comercianți de tutun mondiali care
operează la diferite niveluri de activitate în cadrul industriei tutunului și pe diferite piețe geografice [considerentul
(374) al deciziei atacate].
În consecință, pentru a conferi amenzii un caracter disuasiv, Comisia aplică un coeficient multiplicator la cuantumul de plecare,
ținând seama de dimensiunea întreprinderilor în cauză. În ceea ce privește Deltafina, coeficientul multiplicator este 1,5.
Astfel, în cuprinsul considerentului (376) al deciziei atacate, Comisia stabilește cuantumul de plecare al amenzii Deltafina,
după înmulțirea cu coeficientul multiplicator, la 37,5 milioane de euro.
În continuare, Comisia majorează această valoare cu 60 % în considerarea duratei încălcării [considerentul (377) al deciziei
atacate], astfel încât cuantumul de bază al amenzii Deltafina este stabilit la 60 de milioane de euro [considerentul (379)
al deciziei atacate].
2.     Circumstanța atenuantă
Comisia ține seama în continuare, cu titlu de circumstanță atenuantă în favoarea Deltafina, de cooperarea efectivă a acesteia
în cadrul procedurii, în afara domeniului de aplicare al Comunicării privind cooperarea din 2002. Comisia începe prin a aminti
că, pentru motivele expuse la punctul 43 și următoarele de mai jos, Deltafina nu mai îndeplinește condițiile pentru a beneficia
de imunitatea totală sau de reducerea amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 [considerentul (385) al deciziei
atacate].
Comisia precizează în continuare că, în cazurile în care Comunicarea privind cooperarea din 2002 se poate aplica, în principiu,
cooperarea întreprinderilor care sunt părți în procedură trebuie apreciată în cadrul acestei comunicări. Comisia adaugă că
numai în împrejurări excepționale se poate considera că, în aplicarea Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor
aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul [CO]
(JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), cooperarea unei părți
are un efect atenuant asupra cuantumului amenzii care trebuie aplicată atunci când Comunicarea privind cooperarea din 2002
era aplicabilă în principiu [considerentele (386) și (387) ale deciziei atacate].
Comisia consideră că această situație se regăsește în prezenta cauză în ceea ce privește Deltafina, pentru două motive. În
primul rând, Deltafina a fost prima întreprindere care a formulat o cerere de aplicare a Comunicării privind cooperarea din
2002 (la doar câteva zile după adoptarea acesteia) și prima întreprindere căreia Comisia i‑a acordat imunitate condiționată.
De asemenea, este vorba despre prima decizie referitoare la consecințele încălcării obligațiilor de cooperare impuse întreprinderilor
care au formulat o cerere de imunitate în aplicarea punctului 11 din Comunicarea privind cooperarea din 2002. În al doilea
rând, Comisia recunoaște că Deltafina a contribuit de la început în mod semnificativ la investigația sa și a continuat să
o facă pe parcursul întregii proceduri, cu excepția actelor care justifică refuzarea imunității finale [considerentele (388)-(390)
ale deciziei atacate].
Pentru aceste motive, Comisia are în vedere în mod favorabil cooperarea Deltafina în cursul procedurii. Comisia adaugă în
sfârșit că Deltafina nu a contestat niciodată situația de fapt care a făcut obiectul deciziei atacate. Având în vedere aceste
considerații și comportamentul în general al Deltafina în cursul procedurii, Comisia concluzionează că amenda care urmează
să i se aplice acesteia trebuie redusă cu 50 % [considerentele (391)-(398) ale deciziei atacate].
Ținând seama de această circumstanță atenuantă, Comisia stabilește cuantumul amenzii care trebuie aplicată în solidar Deltafina
și Universal la 30 de milioane de euro.
C –
Cu privire la cererea de imunitate a Deltafina
În continuare, Comisia expune motivele care au determinat‑o să concluzioneze că Deltafina nu poate beneficia de imunitate
la amenzi în sensul Comunicării privind cooperarea din 2002.
Comisia arată că, după examinarea cererii de imunitate la amenzi formulată de Deltafina, întrucât aceasta a îndeplinit condițiile
prevăzute la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, i‑a acordat o imunitate condiționată de respectarea
condițiilor cumulative prevăzute la punctul 11 din comunicarea menționată, una dintre aceste condiții fiind respectarea obligației
de cooperare [punctul 11 litera (a) din această comunicare] [considerentele (405)-(409) ale deciziei atacate].
Cu toate acestea, Comisia subliniază, în cuprinsul considerentului (410) al deciziei atacate, că la audierea din 22 iunie
2004 a rezultat că Deltafina a făcut cunoscută cererea sa de imunitate cu ocazia reuniunii APTI menționate la punctul 12 de
mai sus, la care au participat și reprezentanții Dimon Italia, Transcatab și Trestina, înainte ca înțelegerea în cauză să
poată fi verificată de Comisie. De asemenea, Comisia subliniază că această situație de fapt a fost tratată în obiecțiunile
reținute împotriva Deltafina în addendum (a se vedea punctul 20 de mai sus).
Astfel, Comisia a examinat mai întâi în detaliu situația de fapt relevantă, pentru a reține ulterior neîndeplinirea de către
Deltafina a condițiilor stabilite la punctul 11 din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
1.     Situația de fapt relevantă
Comisia subliniază că în cadrul reuniunii din 14 martie 2002 s‑a ridicat problema caracterului confidențial al cererii de
imunitate a Deltafina. În opinia Comisiei, cu ocazia acestei reuniuni, serviciile sale au precizat, într‑adevăr, că intenționează
să efectueze verificări inopinate privind înțelegerea divulgată de Deltafina, că aceste verificări nu pot avea loc anterior
perioadei cuprinse între 18 și 20 aprilie 2002 și că, prin urmare, este necesar să se păstreze caracterul confidențial până
la data menționată pentru a nu avertiza concurenții și a nu compromite eficacitatea verificărilor [considerentul (412) al
deciziei atacate].
De asemenea, Comisia subliniază că, în cadrul acestei reuniuni, Deltafina a explicat serviciilor Comisiei că îi va fi dificil
să nu divulge cererea sa de imunitate până la data prevăzută pentru verificări, din mai multe motive, printre care, în primul
rând, organizarea unor reuniuni imediate cu concurenții săi în cadrul APTI, în cursul cărora va fi dificil să păstreze caracterul
confidențial, în al doilea rând, necesitatea de a informa cadrele medii ale Deltafina cu privire la cerere (aproximativ cincisprezece
persoane) și, în al treilea rând, necesitatea de a divulga această cerere de imunitate în cadrul operațiunilor de finanțare
în care este implicată Universal în Statele Unite [considerentul (412) al deciziei atacate].
În cuprinsul considerentelor (413)-(415) ale deciziei atacate, Comisia reia conținutul unui proces‑verbal intern al reuniunii
din 14 martie 2002 întocmit de serviciile Comisiei și al notelor luate de unul dintre reprezentanții Universal cu ocazia acestei
reuniuni.
Comisia arată în plus, în cuprinsul considerentului (416) al deciziei atacate, că, în cadrul reuniunii din 14 martie 2002,
serviciile Comisiei au solicitat Deltafina să îi furnizeze o serie de informații pentru a le da posibilitatea să efectueze
verificări la fața locului. În cuprinsul considerentului (417) al deciziei atacate se face referire la textul unui memorandum
intern al serviciilor Comisiei din 15 martie 2002, care prezintă în rezumat stadiul de avansare a cazului în urma reuniunii
din ziua anterioară. Considerentul (418) al deciziei atacate reia textul procesului‑verbal al unei reuniuni a consiliului
de administrație al Deltafina din 1 martie 2002, în care consiliul de administrație ia act de necesitatea de a înceta imediat
comportamentele ilicite legate de înțelegere și invită participanții să respecte cel mai strict caracter confidențial în ceea
ce privește cererea de imunitate.
În continuare, Comisia se referă la declarația președintelui Deltafina făcută cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002,
bazându‑se, pe de o parte, pe conținutul celor două documente menționate de avocații Dimon Italia în cadrul audierii din 22
iunie 2004 și, pe de altă parte, pe conținutul unui memorandum semnat chiar de președintele Deltafina, care menționează termenii
în care a avut loc divulgarea cererii de imunitate cu ocazia acestei reuniuni [considerentele (421)-(426) ale deciziei atacate].
Comisia subliniază că, exact în aceeași zi în care a avut loc această divulgare, Dimon Italia și Transcatab au formulat de
asemenea o cerere de aplicare a Comunicării privind cooperarea din 2002 și că declarațiile făcute de președintele Deltafina
cu ocazia reuniunii APTI nu au fost menționate în aceste cereri [considerentul (427) al deciziei atacate].
În sfârșit, din decizia atacată rezultă că la 29 mai 2002 a avut loc o altă reuniune între serviciile Comisiei și Deltafina,
în cadrul căreia nici Comisia, nici Deltafina nu au ridicat problema confidențialității, iar Deltafina nu a declarat că a
divulgat cererea sa de imunitate față de Dimon Italia și Transcatab cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002 [considerentul
(429) al deciziei atacate].
2.     Nerespectarea de către Deltafina a condiției stabilite la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002
În decizia atacată, Comisia afirmă că obligația de cooperare stabilită la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea
din 2002 constituie un element esențial al acordului încheiat între ea și solicitant în cazul în care se acordă o imunitate
condiționată. În opinia Comisiei, această obligație trebuie interpretată din perspectiva logicii care se află la baza politicii
sale în materie de imunitate, respectiv contribuția decisivă a solicitantului la deschiderea unei anchete sau la descoperirea
încălcărilor săvârșite de o înțelegere. Având în vedere această logică, obligația menționată nu se limitează, așadar, în opinia
Comisiei, la transmiterea unor elemente de probă referitoare la încălcare, ci presupune și abținerea de la a lua vreo măsură
susceptibilă să compromită capacitatea sa de a investiga și/sau de a constata încălcarea [considerentele (431) și (432) ale
deciziei atacate].
În cuprinsul considerentului (433) al deciziei atacate s‑a subliniat că, în cazul în care, precum în prezenta cauză, Comisia
nu a efectuat încă verificări, iar sectorul respectiv nu are cunoștință despre verificări iminente din partea acesteia, orice
divulgare a existenței unei cereri de imunitate riscă să compromită în mod complet și irevocabil capacitatea sa de a proceda
la verificări eficace și de a constata încălcarea. Efectul util al Comunicării privind cooperarea din 2002 impune, în opinia
Comisiei, ca verificările să nu fie compromise de comportamentul întreprinderilor care solicită să beneficieze de tratamentul
favorabil. Prin urmare, acestea nu pot invoca o așteptare legitimă în sensul că, în lipsa unei dispoziții exprese, confidențialitatea
nu poate fi parte din condiția prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. În opinia Comisiei,
rezultă că trebuie să se considere că divulgarea intenționată și voluntară de către un solicitant de imunitate a acestei informații
către concurenții săi constituie o neîndeplinire a obligației de cooperare stabilite la punctul 11 litera (a) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002.
Comisia adaugă că „tensiunea intrinsecă” dintre această obligație și cea stabilită la punctul 11 litera (b) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002, în temeiul căreia solicitantul trebuie să pună capăt participării sale la încălcare cel târziu
la data cererii sale de imunitate, nu permite unui solicitant să îi informeze în mod voluntar pe ceilalți membri ai înțelegerii
că a formulat o cerere de imunitate. Această situație ar fi diferită de situația în care solicitantul este obligat să ia măsuri
care îi pot determina pe ceilalți participanți la înțelegere să îl suspecteze că a formulat o astfel de cerere [considerentul
(434) al deciziei atacate].
Comisia consideră, pe de altă parte, că circumstanțele specifice ale prezentei cauze indică, într‑adevăr, că Deltafina a înțeles
că obligația sa de cooperare include și confidențialitatea. În opinia Comisiei, aceasta rezultă în mod clar în special din
decizia consiliului de administrație al Deltafina din 1 martie 2002, care impune „cea mai strictă confidențialitate” în această
privință [a se vedea considerentul (418) al deciziei atacate și punctul 50 de mai sus], și din propriile afirmații ale președintelui
Deltafina, potrivit cărora decizia Deltafina de a coopera cu Comisia „nu poate fi comunicată celorlalte întreprinderi decât
cu maximă prudență și în caz de necesitate” [considerentul (440) al deciziei atacate].
Ținând seama de situația de fapt relevantă amintită mai sus și de domeniul de aplicare al condiției stabilite la punctul 11
litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia concluzionează că Deltafina nu a respectat această condiție.
Astfel, deși era la curent cu intenția Comisiei de a proceda la verificări la fața locului în perioada cuprinsă între 18 și
20 aprilie 2002, președintele Deltafina i‑a informat în mod voluntar pe cei doi principali concurenți ai săi despre formularea
cererii sale de imunitate, înainte de efectuarea acestor verificări la fața locului [considerentul (441) al deciziei atacate].
În cuprinsul considerentului (442) al deciziei atacate, Comisia subliniază de asemenea că comportamentul Deltafina era perfect
susceptibil să compromită rezultatul acestor verificări, ceea ce Deltafina știa sau, cel puțin, ar fi trebuit să știe, mai
ales întrucât fusese informată în mod special de Comisie cu privire la efectuarea în viitor a verificărilor și întrucât i
se pusese în vedere să păstreze caracterul confidențial al cererii de imunitate formulate, astfel încât să nu compromită rezultatul
acestor verificări. În opinia Comisiei, este imposibil să se stabilească dacă s‑a adus atingere în mod real verificărilor
sale și, de altfel, această împrejurare nu poate constitui, în niciun caz, un factor determinant pentru a se stabili răspunderea
Deltafina [considerentul (443) al deciziei atacate].
În această privință, Comisia constată că nici discuțiile din cadrul reuniunii din 14 martie 2002, nici comportamentul său
ulterior nu pun la îndoială faptul că nu a acceptat niciodată că Deltafina ar trebui în mod inevitabil să divulge concurenților
săi cererea sa de aplicare a Comunicării privind cooperarea din 2002 și că, prin urmare, nu mai puteau avea loc verificări.
Dimpotrivă, Comisia susține că a precizat că era necesară menținerea confidențialității încă o lună pentru pregătirea verificărilor
respective, în vederea cărora a solicitat informațiile necesare și a început pregătirile din prima zi de după reuniune [considerentele
(446) și (447) ale deciziei atacate].
Comisia afirmă că a recunoscut atât dificultățile practice ale Deltafina de a păstra confidențialitatea cererii de imunitate,
cât și faptul că verificările ar fi devenit extrem de improbabile dacă Deltafina ar fi fost obligată să divulge concurenților
săi cererea sa de imunitate. Totuși, Comisia consideră că, în prezenta cauză, divulgarea de către Deltafina a cererii sale
de imunitate cu ocazia reuniunii APTI a fost voluntară și spontană. Un astfel de comportament nu ar putea fi justificat niciodată
în cadrul unei cereri de imunitate [considerentele (444), (448) și (450) ale deciziei atacate].
Din cuprinsul considerentului (449) al deciziei atacate rezultă că faptul că Deltafina nu a informat Comisia niciodată cu
privire la această divulgare lasă să se înțeleagă că se aștepta ca acest comportament al său să nu fie aprobat de Comisie.
Comisia subliniază că, în cursul procedurii administrative, Deltafina a arătat că divulgarea nu a fost voluntară, ci s‑a datorat
mai curând presiunilor suportate din partea concurenților săi. Cu toate acestea, în opinia Comisiei, dacă încetarea participării
la încălcare, pretinsă în urma formulării unei cereri de imunitate, poate prezenta dificultăți practice, Deltafina nu a demonstrat
modul în care încetarea participării sale la practicile nelegale și refuzul său de a se întâlni cu concurenții săi „puteau
obstacula comportamentul său comercial licit”. Pe de altă parte, în opinia Comisiei, presiunile exercitate de anturaj care
nu reprezintă amenințări serioase și iminente nu pot exclude caracterul voluntar al divulgării în discuție. Întrucât președintele
Deltafina nu a acționat sub efectul niciunei amenințări coercitive, Comisia concluzionează că divulgarea cererii de imunitate
în cursul reuniunii APTI a fost voluntară [considerentele (451)-(453) ale deciziei atacate].
În sfârșit, Comisia consideră că faptul că, în urma unor presiuni exercitate de consilierii juridici externi ai societăților‑mamă
ale Dimon Italia și Transcatab, consilierul juridic extern al Universal a confirmat, la 2 aprilie 2002, că Deltafina formulase
la Comisie o cerere de imunitate nu ar putea justifica în sine sau remedia neîndeplinirea obligației de cooperare de către
Deltafina. Astfel, Comisia consideră, în primul rând, că nu s‑a stabilit nicio legătură între divulgarea în Statele Unite
și comportamentul președintelui Deltafina, în al doilea rând, că o eventuală încălcare distinctă a obligației de cooperare
cu Comisia nu poate fi utilizată pentru a justifica o neîndeplinire ulterioară a aceleiași obligații (
ex iniuria non oritur ius
) și, în al treilea rând, că nu exista nicio probă privind presiunile exercitate de consilierii juridici externi ai SCC și
ai Dimon, în afară de un mesaj telefonic lăsat de consilierul juridic extern al SCC în mesageria vocală a consilierului juridic
al Universal [considerentele (454)-(459) ale deciziei atacate].
În continuare, Comisia subliniază că, în orice caz, Universal nu a informat cu rapiditate Comisia despre divulgarea făcută
de consilierul său juridic extern [considerentul (459) al deciziei atacate].
În cuprinsul considerentului (460) al deciziei atacate, Comisia concluzionează că, având în vedere toate motivele expuse mai
sus, Deltafina nu și‑a îndeplinit obligația de cooperare de care era ținută în temeiul punctului 11 litera (a) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002 și că, în consecință, nu i se poate acorda imunitatea, astfel încât trebuie să i se aplice o amendă
pentru încălcările în cauză.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 19 ianuarie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Prin scrisoarea din 26 iunie 2006, Deltafina a solicitat Tribunalului să oblige Comisia să depună versiunea integrală a unui
document anexat la memoriul în apărare. Prin comunicarea din 22 noiembrie 2006, grefa Tribunalului a informat Deltafina cu
privire la decizia președintelui Camerei a treia de a respinge această cerere.
Prin scrisoarea din 16 septembrie 2010, Deltafina a informat Tribunalul că renunță la cel de al șaselea motiv.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a hotărât să deschidă procedura orală.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 29
septembrie 2010.
Deltafina solicită Tribunalului:
–        anularea amenzii aplicate în ceea ce o privește prin articolul 2 din decizia atacată;
–        în subsidiar, reducerea cuantumului acestei amenzi;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea Deltafina la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
Deltafina invocă șapte motive în susținerea concluziilor sale.
Primele patru motive sunt invocate în principal și au ca obiect anularea deciziei atacate întrucât obligă Deltafina la plata
unei amenzi. Primul motiv este întemeiat pe o eroare vădită, întrucât retragerea imunității la amendă ar fi întemeiată pe
o premisă de fapt eronată. Cel de al doilea motiv este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere, întrucât Comisia a considerat
că Deltafina a încălcat obligația de cooperare prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
Cel de al treilea motiv este întemeiat pe o eroare de vădită de apreciere, întrucât Comisia i‑ar fi retras imunitatea considerând
că divulgarea de către Deltafina a cererii sale de imunitate a compromis investigația. Cel de al patrulea motiv este întemeiat
pe o încălcare a principiilor protecției încrederii legitime, bunei administrări și proporționalității.
Ultimele trei motive sunt invocate în subsidiar și au ca obiect reducerea cuantumului amenzii impuse Deltafina. Cel de al
cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în considerarea caracterului excesiv al cuantumului
de plecare al amenzii. Cel de al șaselea motiv este întemeiat pe o eroare, întrucât Comisia a considerat că Universal este
răspunzătoare în solidar pentru comportamentul Deltafina și, în consecință, i‑ar fi aplicat o amendă excesivă acesteia din
urmă. Cel de al șaptelea motiv este întemeiat pe o apreciere eronată a circumstanțelor atenuante.
Întrucât, prin scrisoarea din 16 septembrie 2010, Deltafina a renunțat la cel de al șaselea motiv, nu este necesară examinarea
acestuia.
I –
Cu privire la motivele invocate în principal
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că primele trei motive invocate de Deltafina sunt întemeiate, toate, pe erori
care s‑ar părea că determină caracterul nelegal al deciziei atacate, întrucât Comisia nu i‑a acordat imunitatea la amendă
în considerarea încălcării de către aceasta a obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind
cooperarea din 2002.
Având în vedere că aceste motive sunt în strânsă legătură, este necesar să fie examinate împreună.
A –
Cu privire la primele trei motive, întemeiate pe erori vădite referitoare la neacordarea imunității definitive Deltafina
1.     Argumentele părților
În cadrul primului motiv, Deltafina arată că retragerea imunității de către Comisie este întemeiată pe o eroare vădită de
fapt, în măsura în care se bazează pe o premisă eronată, potrivit căreia procesatorii italieni de tutun brut nu erau la curent
cu investigația realizată de Comisie.
În opinia Deltafina, din considerentul (433) al deciziei atacate rezultă că Comisia a considerat că, având în vedere că exista
pericolul să compromită eficacitatea investigației, comunicarea făcută de președintele său cu ocazia reuniunii din 4 aprilie
2002 reprezenta o încălcare a obligației de cooperare. Comisia ar fi afirmat în cuprinsul acestui considerent că orice scurgere
de informații cu privire la existența unei cereri de imunitate i‑ar putea incita pe ceilalți participanți la înțelegere să
elimine sau să ascundă probe. Totuși, pentru ca o astfel de poziție să fie justificată, o condiție esențială ar fi ca sectorul
în cauză să nu fie deja la curent cu existența investigației și cu posibilitatea unor verificări inopinate. Numai în această
situație comunicarea către terți a existenței unei cereri de imunitate ar putea să compromită, teoretic, capacitatea Comisiei
de a‑și realiza investigația în mod eficient. Prin urmare, Deltafina susține că premisa fundamentală pentru retragerea imunității
ar fi fost în mod necesar faptul că sectorul în cauză nu a avut cunoștință de investigația Comisiei.
Or, în opinia Deltafina, procesatorii italieni de tutun brut erau la curent cu existența investigației Comisiei, în urma verificărilor
efectuate în octombrie 2001 de Comisie la Bruxelles și în Spania și a cererilor de informații adresate APTI și Unitab, la
15 ianuarie 2002, de Comisie. Numeroase alte elemente ar dovedi că sectorul era informat cu privire la investigație, cum ar
fi o declarație a Dimon într‑un formular prezentat autorității de control al piețelor financiare americane, faptul că atât
Dimon Italia, cât și Transcatab începuseră deja să își pregătească cererile de tratament favorabil înainte de divulgarea din
4 aprilie 2002 și împrejurarea că în cadrul unei reuniuni a APTI se discutase despre investigația Comisiei.
În plus, depunerea unei cereri de imunitate nu ar conduce în mod automat la verificări inopinate, acestea nefiind necesare
în cazul în care solicitantul furnizează elemente de probă care permit Comisiei să constate o încălcare. Astfel, pentru constatarea
unei încălcări sunt necesare verificări inopinate numai în ipoteza menționată la punctul 8 litera (a) din Comunicarea privind
cooperarea din 2002. Dimpotrivă, în cazurile menționate la punctul 8 litera (b) din această comunicare, verificările nu sunt
indispensabile în măsura în care toate elementele de probă necesare au fost deja furnizate Comisiei de întreprinderea care
a formulat cererea de imunitate. Or, în prezenta cauză, întrucât cererea de imunitate a Deltafina a îndeplinit, chiar în opinia
Comisiei, condițiile de la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, ar fi vorba despre un caz în
care nu era necesară efectuarea de către Comisie a unor verificări inopinate.
În opinia Deltafina, în lumina tuturor acestor împrejurări, retragerea de către Comisie a imunității Deltafina ar fi, prin
urmare, întemeiată pe o eroare vădită de fapt.
În cadrul celui de al doilea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere, întrucât Comisia a considerat că Deltafina
a încălcat obligația de cooperare menționată la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Deltafina
invocă în esență trei serii de obiecțiuni.
În primul rând, Deltafina arată că, în mod contrar afirmațiilor Comisiei, și‑a respectat cu strictețe obligația de cooperare,
astfel cum este menționată la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Deltafina susține că a avertizat
Comisia în cadrul reuniunii din 14 martie 2002 cu privire la imposibilitatea de a nu divulga formularea cererii sale de imunitate.
Această imposibilitate de a păstra secretul ar decurge din următoarele patru împrejurări: o procedură de control prealabil
(due diligence) aflată în desfășurare pentru o operațiune financiară efectuată de Universal pe piața americană; o acțiune
antitrust colectivă inițiată în Statele Unite împotriva Universal, a Dimon și a SCC; necesitatea de a informa cadrele medii
ale Deltafina cu privire la formularea cererii de tratament favorabil pentru a se evita continuarea activităților cartelului;
iminența reuniunii APTI, cu ocazia căreia, pentru prima dată după formularea cererii de tratament favorabil, Deltafina trebuia
să se afle față în față cu ceilalți procesatori de tutun brut.
Întrucât piața în cauză se caracterizează printr‑o mărime foarte redusă, prin transparență și prin facilitatea contactelor
personale între membrii înțelegerii, refuzul Deltafina de a participa la discuțiile curente în săptămânile care au urmat după
formularea cererii de imunitate a acesteia ar fi dat naștere în mod inevitabil la suspiciuni din partea celorlalți membri
ai înțelegerii. Riscul de a se putea deduce din acest comportament că a formulat o cerere de imunitate era cu atât mai mare
ținând seama de contextul de fapt al cererii sale de imunitate și în special de verificările din Spania și de la Bruxelles
din octombrie 2001, de formularea unei cereri colective de imunitate de către Dimon, Deltafina și Transacatab în ceea ce privește
înțelegerile nelegale de pe piața spaniolă, de faptul că comportamentul Deltafina era tipic pentru autorul unei cereri de
imunitate, de presiunile exercitate de concurenții acesteia, în special de Dimon și de SCC pentru a obține confirmarea faptului
că Deltafina a formulat o cerere de imunitate. Deltafina susține că decizia atacată nu ține nicidecum seama de acest context
de fapt.
În plus, Deltafina susține că obligația de a înceta imediat încălcarea este cea care a pus‑o într‑o situație imposibilă. Astfel,
dacă Deltafina nu ar fi fost obligată să se retragă din înțelegere după formularea cererii de imunitate, nu ar fi fost obligată
să comunice formularea acestei cereri în cadrul reuniunii APTI pentru a pune capăt unei situații devenite inacceptabile. Prin
urmare, divulgarea cererii de imunitate ar fi consecința directă, în împrejurările cauzei, a obligației de a înceta încălcarea.
Însăși Comisia ar recunoaște în mod deschis existența unei „tensiuni intrinseci” între obligațiile stabilite la punctul 11
literele (a) și (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 [considerentul (433) al deciziei atacate], dar nu ar acționa
în consecință, astfel cum se impune. Deltafina ridică problema dacă punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea
din 2002 impune solicitantului să mintă pentru a beneficia în continuare de imunitatea condiționată.
De altfel, programele de clemență din Statele Unite și din numeroase state membre, printre care Regatul Unit, Germania și
Franța, ar permite autorităților să îi autorizeze pe solicitanții de imunitate să continue să participe la înțelegere pentru
a menține efectul de surpriză al verificărilor ulterioare. Această posibilitate ar fi fost introdusă în noua Comunicare privind
cooperarea din 2006 [Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare
la înțelegeri (JO 2006, C 298, p. 17, Ediție specială 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea
din 2006”]. În plus, o obligație expresă de confidențialitate ar fi fost introdusă numai în Comunicarea privind cooperarea
din 2006.
În al doilea rând, Deltafina susține că Comisia era perfect informată cu privire la faptul că, din motive de ordin practic,
indicate cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002, Deltafina a dezvăluit formularea unei cereri de imunitate înainte de perioada
cuprinsă între 18 și 20 aprilie 2002, perioadă începând cu care Comisia a menționat că poate efectua verificări. Deltafina
afirmă că împărtășise Comisiei preocuparea sa cu privire la imposibilitatea de a ascunde pentru mult timp formularea cererii
sale de imunitate, atât la 28 februarie 2002, într‑o conversație telefonică între avocatul Universal și funcționarul Comisiei
care se ocupa de dosar, cât și cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002. În plus, cu ocazia audierii din 22 iunie 2004, acest
funcționar ar fi confirmat că „a admis” că această dezvăluire trebuia să aibă loc și că „nu se putea nicidecum să se convină
cu privire la confidențialitate”.
Nota reuniunii din 14 martie 2002 întocmită chiar de Comisie, precum și notițele avocatului Universal și ale avocaților Deltafina
prezenți la reuniune ar demonstra că funcționarii Comisiei luaseră act de imposibilitatea Deltafina de a evita să divulge
cererea sa de imunitate cu ocazia reuniunii APTI. Conținutul unei discuții telefonice din 22 martie 2002 între avocații Deltafina
și funcționarul Comisiei care se ocupa de dosar ar confirma faptul că Comisia cunoștea perfect dezvăluirea iminentă de către
Deltafina a cooperării acesteia.
În plus, din nota reuniunii din 14 martie 2002, întocmită de Comisie, ar reieși că funcționarul care se ocupa de dosar a declarat
că, în cazul divulgării cererii de imunitate, „obligația Deltafina de a furniza Comisiei cât mai rapid posibil elemente de
probă [ar fi] și mai presantă”. Or, Deltafina și‑a îndeplinit această obligație, astfel cum ar reieși din cuprinsul considerentelor
(389)-(397) ale deciziei atacate. Prin urmare, ea și‑a respectat obligația de cooperare în măsura în care a furnizat informații
suplimentare, astfel cum au solicitat serviciile Comisiei în cursul reuniunii din 14 martie 2002, acceptând așadar această
sarcină mai dificilă în considerarea imposibilității de a păstra secretă cooperarea sa. În plus, conducătorii Deltafina au
fost ascultați de Comisie îndelung la 29 mai 2002 și la 11 iulie 2002. În fapt, mare parte din probele reținute în decizia
atacată ar proveni de la Deltafina. Astfel, Deltafina s‑ar fi conformat întru totul cererilor Comisiei din cadrul „celei de
a doua cea mai bună opțiune” indicate de aceasta din urmă. Solicitând Deltafina furnizarea unor informații suplimentare, Comisia
ar fi făcut posibil ca divulgarea cererii de imunitate să nu compromită investigația.
În opinia Deltafina, motivul pentru care nu a informat Comisia că a dezvăluit cererea sa de imunitate rezidă în împrejurarea
că, în cadrul reuniunii din 14 martie 2002, a avertizat Comisia cu privire la imposibilitatea materială de a nu dezvălui această
cerere cu ocazia reuniunii iminente a APTI. Astfel, în opinia Deltafina, funcționarii Comisiei care se ocupau de cauză erau
perfect informați că Deltafina va face această comunicare cu ocazia reuniunii menționate.
În plus, cele două documente referitoare la reuniunea APTI din 4 aprilie 2002, pe baza cărora Dimon Italia a acuzat Deltafina
că și‑a încălcat obligația de cooperare, făceau parte din dosarul Comisiei de mult timp, mai precis, după verificarea efectuată
la Dimon Italia la 18 aprilie 2002, iar Comisia nu identificase în acestea niciodată nimic de reproșat.
În al treilea rând, Deltafina pretinde că interpretarea inițială eronată de către Comisie a comportamentului său ar fi influențat
concluziile formulate în decizia atacată. Ea susține că, în addendum, Comisia s‑ar fi întemeiat pe premisa potrivit căreia
Deltafina, Dimon Italia și Transcatab și‑au organizat împreună comportamentul pentru formularea cererilor de imunitate. Această
constatare ar rezulta din cuprinsul punctelor 57 și 60 din addendum. În cuprinsul acestui din urmă punct, Comisia ar fi calificat
în mod special comportamentul Deltafina drept „vădit fraudulos”. Totuși, dosarul ar arăta că Deltafina, Dimon Italia și Transcatab
și‑au pregătit cererile de imunitate respective în mod autonom și fără nicio concertare în ceea ce privește ordinea în care
vor fi formulate cererile. Astfel, comportamentul Deltafina ar fi fost conform Comunicării privind cooperarea din 2002.
Deși acuzațiile aduse Deltafina în addendum nu au fost preluate în decizia atacată, în aceasta se mai găsesc totuși reminiscențe,
în special în cuprinsul considerentului (441), atunci când Comisia afirmă că Deltafina ar fi divulgat depunerea cererii „celor
doi concurenți principali ai săi”, precum și în titlul care urmează după considerentul (420) al deciziei atacate („Declarațiile
Deltafina în fața Dimon și a Transcatab la 4 aprilie 2002”).
În cadrul celui de al treilea motiv, Deltafina arată că decizia atacată ar fi afectată de o eroare vădită de apreciere, întrucât
Comisia a considerat că divulgarea de către Deltafina a cererii sale de imunitate a compromis investigația. Astfel, în opinia
Deltafina, în măsura în care nu putea dezvălui celorlalți membri ai înțelegerii nimic din ce nu cunoșteau deja, această divulgare
nu putea compromite nicidecum investigația Comisiei, contrar susținerilor din cuprinsul considerentului (433) al deciziei
atacate.
În ceea ce privește în mod special Dimon Italia și Transcatab, informarea acestora de către consilierul juridic al Universal
cu privire la formularea cererii de imunitate de către Deltafina ar fi avut numai efectul de a accelera formularea cererilor
acestora de tratament favorabil, pe care, în orice caz, le pregăteau. Cooperarea acestor două societăți nu ar fi compromis
investigația. Dimpotrivă, ar fi redus efortul de investigație al Comisiei. În plus, din dosar ar rezulta că Comisia a convenit
cu aceste două întreprinderi verificările efectuate.
În cuprinsul considerentului (443) al deciziei atacate, însăși Comisia ar recunoaște că „ar fi imposibil să se stabilească
dacă s‑a adus atingere în mod real verificări[lor] [sale]”. În plus, împrejurarea, menționată în cuprinsul aceluiași considerent
al deciziei atacate, că verificările efectuate în incintele Trestina nu au dat rezultate, nu ar fi o consecință a declarației
președintelui Deltafina, ci ar rezulta mai curând din faptul că însăși Comisia, prin comportamentul său, avertizase în prealabil
întregul sector italian cu privire la investigație. În plus, în cazul Romana Tabacchi, Comisia nu s‑ar plânge de faptul că
investigația nu a dat rezultate.
Prin urmare, în temeiul tuturor acestor considerații, Deltafina solicită Tribunalului anularea deciziei atacate în măsura
în care o obligă la plata unei amenzi.
Comisia solicită respingerea primelor trei motive ale Deltafina.
2.     Aprecierea Tribunalului
Înainte de a examina diferitele argumente invocate de Deltafina, trebuie amintit contextul juridic din care acestea fac parte.
a)     Cu privire la programul de clemență
În cadrul activității sale de investigare a încălcărilor articolului 81 CE, Comisia a instituit un program de clemență având
ca obiect acordarea unui tratament favorabil întreprinderilor care cooperează cu ea la investigațiile privind înțelegeri secrete
care afectează Uniunea.
Acest program de clemență, stabilit inițial prin Comunicarea privind cooperarea din 1996, a fost completat ulterior în Comunicarea
privind cooperarea din 2002, aplicabilă în prezenta cauză, și apoi în Comunicarea privind cooperarea din 2006.
Din Comunicarea privind cooperarea din 2002 reiese că crearea unui program de clemență își găsește justificarea în faptul
că este în interesul Uniunii să se acorde un tratament favorabil întreprinderilor care cooperează cu Comisia la investigațiile
referitoare la înțelegerile secrete care privesc practicile care fac parte dintre cele mai grave încălcări ale articolului
81 CE, mai precis, cele care privesc în special fixarea prețurilor, atribuirea cotelor de producție sau de vânzări, împărțirea
piețelor sau restricții la importuri sau la exporturi.
Astfel, Comisia consideră că interesul consumatorilor și al cetățenilor în a se asigura detectarea și pedepsirea înțelegerilor
secrete depășește interesul cu privire la sancționarea pecuniară a acelor întreprinderi care permit Comisiei să descopere
și să interzică asemenea practici (a se vedea punctul 4 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, preluat la punctul 3
din Comunicarea privind cooperarea din 2006).
Programul de clemență urmărește astfel un obiectiv de instrucție, de represiune și de descurajare a practicilor care fac parte
dintre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE. Programul este întemeiat pe un gen de acord încheiat între Comisie
și întreprinderile care au participat la respectivele înțelegeri nelegale și care decid să coopereze cu Comisia.
Astfel, aceste întreprinderi oferă o cooperare activă și voluntară la investigație, facilitând sarcina Comisiei care constă
în descoperirea și în sancționarea încălcărilor normelor de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din
12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 90 și jurisprudența citată). În schimbul
acestei cooperări, pot obține un tratament favorabil în ceea ce privește amenzile care le‑ar fi fost aplicate în caz contrar,
sub rezerva îndeplinirii condițiilor prevăzute în Comunicarea privind cooperarea.
Programul de clemență, astfel cum este prevăzut în Comunicarea privind cooperarea din 2002, prevede posibilitatea Comisiei
atât de a acorda o imunitate totală la amenzi primei întreprinderi care cooperează la investigație, cât și de a acorda reduceri
ale amenzilor întreprinderilor care cooperează ulterior. În primul caz, întreprinderea în cauză va beneficia de o excepție
absolută de la principiul răspunderii personale, în temeiul căruia, în cazul în care o întreprindere încalcă normele de concurență,
răspunderea pentru această încălcare revine întreprinderii respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 septembrie
2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 77). În
celelalte cazuri, gradul de aplicare a acestei excepții va varia în funcție de ordinea cronologică a formulării cererii de
cooperare și de calitatea cooperării furnizate.
În această privință, trebuie să se sublinieze că logica programului de clemență presupune ca numai unul dintre membrii unei
înțelegeri să poată beneficia de imunitatea totală la amendă, dat fiind că efectul urmărit este acela de a crea un climat
de incertitudine în cadrul înțelegerilor prin încurajarea de a dezvălui Comisiei existența acestora. Or, această incertitudine
rezultă tocmai din faptul că participanții la înțelegere știu că numai unul dintre ei va putea beneficia de imunitatea totală
prin denunțarea celorlalți participanți la încălcare, expunându‑i astfel riscului de a li se aplica amenzi.
Reiese din Comunicarea privind cooperarea din 2002 că, în cadrul programului de clemență prevăzut de această comunicare, preluat
în esență în Comunicarea privind cooperarea din 2006, procedura de acordare a imunității totale la amenzi unei întreprinderi
prezintă trei etape distincte.
Într‑o primă fază, întreprinderea care intenționează să coopereze cu Comisia trebuie să o abordeze și îi furnizeze elemente
de probă în ceea ce privește o presupusă înțelegere care afectează concurența în Uniune. Aceste elemente de probă trebuie
să fie de natură să permită Comisiei fie să adopte o decizie prin care se dispun verificări, în cazul prevăzut la punctul
8 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, fie să constate o încălcare a articolului 81 CE, în cazul prevăzut
la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
În cea de a doua etapă, odată primită cererea de imunitate, Comisia evaluează elementele de probă furnizate în susținerea
acestei cereri pentru a verifica dacă întreprinderea în cauză îndeplinește condițiile prevăzute, după caz, la punctul 8 litera
(a) sau (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Dacă această întreprindere îndeplinește prima aceste condiții, Comisia
îi acordă în scris imunitate condiționată la amenzi (punctele 15 și 16 din Comunicarea privind cooperarea din 2002).
Acordarea imunității condiționate implică, prin urmare, crearea unui statut procedural special, în cursul procedurii administrative,
în favoarea întreprinderii care îndeplinește condițiile prevăzute la punctul 8 din Comunicarea privind cooperarea din 2002,
care produce anumite efecte juridice. Această imunitate condiționată nu poate fi totuși nicidecum asimilată cu imunitatea
la amenzi definitivă, care se acordă numai la finalul procedurii administrative.
Mai exact, acordarea imunității condiționate, pe de o parte, dovedește că întreprinderea în cauză a îndeplinit prima condițiile
menționate la punctul 8 litera (a) sau (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, astfel încât Comisia nu va ține seama
de alte cereri de imunitate la amenzi înainte de a dispune cu privire la cererea acesteia (punctul 18 din Comunicarea privind
cooperarea din 2002), și, pe de altă parte, asigură întreprinderea respectivă că Comisia îi va acorda imunitatea la amenzi
dacă la finalul procedurii administrative reține că această întreprindere a respectat condițiile prevăzute la punctul 11 literele
(a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, în conformitate cu punctul 11 literele (a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea
din 2002:
„În afară de condițiile stabilite la punctul 8 [litera] (a) și la punctul 9 sau la punctul 8 [litera] (b) și la punctul 10,
după caz, toate condițiile următoare trebuie îndeplinite în orice caz pentru a putea beneficia de imunitate la amendă:
(a)       întreprinderea trebuie să coopereze cu Comisia pe deplin, permanent și cu rapiditate în cursul întregii proceduri administrative
și să îi furnizeze toate elementele de probă referitoare la presupusa înțelegere care i‑ar parveni sau la care are acces.
În special, trebuie să rămână la dispoziția Comisiei pentru a răspunde cu rapiditate oricărei cereri care poate contribui
la stabilirea faptelor;
(b)       întreprinderea își încetează participarea la presupusa activitate ilicită cel mai târziu la momentul în care furnizează elementele
de probă menționate la punctul 8 [litera] (a) [sau] (b), după caz;
(c)       întreprinderea nu a luat măsuri pentru a constrânge alte întreprinderi să ia parte la încălcare.”
În sfârșit, abia în cea de a treia etapă, la finalul procedurii administrative, atunci când adoptă decizia finală, Comisia
acordă sau nu acordă, în această decizie, imunitatea la amenzi propriu‑zisă întreprinderii care beneficiază de imunitatea
condiționată. Doar din acest moment, statutul procedural care rezultă din imunitatea condiționată încetează să își mai producă
efectele. Imunitatea definitivă la amenzi nu se acordă însă decât dacă întreprinderea respectivă îndeplinește, în cursul întregii
proceduri administrative și până la momentul deciziei finale, cele trei condiții cumulative prevăzute la punctul 11 literele
(a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 (punctul 19 din această comunicare).
Astfel, din sistemul prevăzut în Comunicarea privind cooperarea din 2002 reiese că, înainte de decizia finală, întreprinderea
care solicită imunitatea nu beneficiază de imunitate la amenzi propriu‑zisă, ci numai de un statut procedural care este susceptibil
să se transforme în imunitate la amenzi la finalul procedurii administrative dacă sunt îndeplinite condițiile necesare.
Or, în înscrisurile sale, precum și în ședință, Deltafina a menționat în repetate rânduri o pretinsă decizie a Comisiei de
a‑i „retrage” imunitatea condiționată care i‑a fost acordată în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, în speță, la 19 februarie 2002, Deltafina a formulat cererea sa de imunitate
sau de reducere a amenzii. În continuare, la 6 martie 2002, Comisia, întrucât a considerat că îndeplinea condițiile prevăzute
la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, i‑a acordat, printr‑o scrisoare, statutul procedural
al imunității condiționate. În sfârșit, la finalul procedurii administrative, întrucât a considerat că Deltafina nu a respectat
condiția prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia a decis să nu îi acorde imunitatea
definitivă.
Rezultă că decizia atacată nu a procedat nicidecum, astfel cum pretinde Deltafina, la o „retragere” a imunității condiționate,
având în vedere că statutul procedural care corespunde acesteia din urmă a încetat să își producă efectele în momentul în
care Comisia a adoptat decizia finală. Prin urmare, în această decizie, Comisia nu a retras imunitatea condiționată, ci a
decis să nu acorde Deltafina imunitatea definitivă.
În măsura în care nu a avut loc o „retragere” a imunității condiționate, argumentele Deltafina trebuie interpretate în sensul
că se referă la decizia Comisiei de a nu îi acorda imunitatea definitivă.
b)     Cu privire la întinderea obligației de cooperare
Având în vedere că Deltafina invocă în principal nelegalitatea deciziei atacate întrucât Comisia a decis că nu îi acorde imunitatea
definitivă în considerarea încălcării obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea
din 2002, trebuie să se clarifice în prealabil întinderea acestei obligații.
Reiese chiar din termenii punctului 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 (a se vedea punctul 116 de mai
sus), și în special din calificarea cooperării necesare drept „deplină, permanentă și rapidă”, că obligația de cooperare a
întreprinderii care solicită imunitatea este o obligație foarte generală, cu limite care nu sunt definite cu precizie și a
cărei întindere exactă nu poate fi înțeleasă decât în contextul din care face parte, mai precis, în cadrul programului de
clemență.
Rezultă din considerațiile expuse la punctul 103 și următoarele de mai sus că acordarea imunității totale la amenzi constituie
o excepție de la principiul răspunderii personale a întreprinderii pentru încălcarea normelor de concurență, care se justifică
prin scopul de a favoriza descoperirea, instrucția și represiunea, precum și descurajarea practicilor care fac parte dintre
cele mai grave restrângeri ale concurenței. În aceste condiții, este, așadar, logic să se pretindă că, în schimbul acordării
imunității totale la amenzi pentru comportamentul ilicit pe care l‑a avut, întreprinderea care solicită imunitatea trebuie
să coopereze la investigația Comisiei, conform Comunicării privind cooperarea din 2002, „pe deplin, permanent și cu rapiditate”.
Or, din calificarea cooperării drept „deplină” rezultă că colaborarea pe care solicitantul de imunitate trebuie să o furnizeze
Comisiei pentru a beneficia de imunitate trebuie să fie totală, absolută și fără rezerve. Calificarea drept „permanentă” și
„rapidă” presupune că această colaborare trebuie să dureze pe parcursul întregii proceduri administrative și că, în principiu,
trebuie să fie imediată.
În plus, din jurisprudența constantă reiese că o reducere a amenzii acordată în temeiul Comunicării privind cooperarea nu
poate fi justificată decât atunci când informațiile furnizate și, în general, comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează
o veritabilă cooperare din partea acesteia (a se vedea, în ceea ce privește Comunicarea privind cooperarea din 1996, Hotărârea
Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P,
Rec., p. I‑5425, punctul 395, Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Comisia/SGL Carbon, C‑301/04 P, Rec., p. I‑5915, punctul
68, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 281).
După cum rezultă din însăși noțiunea de cooperare, astfel cum este prevăzută în textul Comunicării privind cooperarea din
2002, într‑adevăr, doar atunci când comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează un astfel de spirit de cooperare poate
fi acordată o reducere pe baza comunicării respective (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Comunicarea privind cooperarea
din 1996, Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 396, și Hotărârea Erste Group Bank
și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 282).
Acest raționament se aplică
a fortiori
cooperării necesare pentru a justifica acordarea imunității totale la amenzi, în măsura în care imunitatea constituie un tratament
și mai favorabil decât o simplă reducere a amenzii.
Rezultă din considerațiile precedente că noțiunea de cooperare „deplină, permanentă și rapidă” care justifică acordarea imunității
totale la amenzi presupune o colaborare reală, totală și care se caracterizează printr‑un veritabil spirit de cooperare.
În această privință, trebuie amintit că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, atunci când o întreprindere furnizează Comisiei
o prezentare a faptelor incompletă sau inexactă, comportamentul acesteia nu poate fi considerat reflectarea unui spirit de
cooperare reală, în sensul jurisprudenței sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul
127 de mai sus, punctul 397; Hotărârea Comisia/SGL Carbon, punctul 127 de mai sus, punctul 69, și Hotărârea Erste Group Bank
și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 283).
De asemenea, o întreprindere care urmărește să i se acorde imunitate totală la amenzi pe baza cooperării sale la investigație
nu poate omite să informeze Comisia cu privire la situația de fapt relevantă pe care o cunoaște și care este de natură să
afecteze, fie și numai ipotetic, desfășurarea procedurii administrative și eficiența instrucției Comisiei. Astfel, o cooperare
reală și totală presupune că, pe întreaga durată a procedurii administrative, întreprinderea în cauză informează Comisia în
timp util cu privire la orice circumstanță pertinentă susceptibilă de a avea o influență negativă asupra desfășurării corespunzătoare
a investigației, precum și asupra descoperirii și sancționării eficace a înțelegerii în cauză. Această obligație de informare
este cu atât mai importantă atunci când o astfel de împrejurare vizează relațiile dintre această întreprindere și ceilalți
membri ai înțelegerii și, cu atât mai mult, dacă apariția eventuală a circumstanței respective a făcut în prealabil obiectul
unei discuții explicite între Comisie și această întreprindere în cadrul procedurii administrative.
Trebuie să se sublinieze de asemenea că aprecierea privind existența unui comportament care reflectă un spirit de cooperare
reală conform cerințelor indicate la punctele 124-132 de mai sus și, în special, conform jurisprudenței menționate la punctele
127 și 128 de mai sus nu se poate realiza decât în funcție de circumstanțele existente la momentul în care a avut loc acest
comportament. Astfel, ținând seama de caracterul „permanent” al cooperării necesare, care trebuie să dureze pe parcursul întregii
proceduri, orice comportament contrar spiritului de cooperare reală este suficient în sine pentru a constitui o încălcare
a obligației de cooperare. Astfel, împrejurări ulterioare acestui comportament nu pot justifica această încălcare.
Rezultă că, pentru a justifica acest comportament, nu poate fi invocată eventuala constatare
ex post
că comportamentul care încalcă obligația de cooperare nu a produs efecte negative.
Situația de fapt relevantă și argumentele invocate de Deltafina trebuie apreciate în lumina acestor considerații.
c)     Cu privire la încălcarea de către Deltafina a obligației de cooperare
În cadrul primelor trei motive, Deltafina susține, în esență, că Comisia a săvârșit mai multe erori atunci când nu i‑a acordat
imunitatea la amenzi la finalul procedurii administrative, în considerarea încălcării de către ea a obligației de cooperare
prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
În această privință, în primul rând, este cert că, la 4 aprilie 2002, cu ocazia unei reuniuni a APTI, președintele Deltafina
a făcut o declarație spontană prin care a informat persoanele prezente că Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate
în cadrul programului de clemență în ceea ce privește înțelegerile existente între procesatorii de pe piața tutunului din
Italia și că, astfel, Deltafina începuse să coopereze cu Comisia. Această comunicare este descrisă în detaliu de însuși președintele
Deltafina într‑o declarație scrisă, preluată literal în cuprinsul considerentului (426) al deciziei atacate. Din această declarație
reiese că președintele Deltafina a afirmat că el singur a decis să facă comunicarea menționată cu ocazia reuniunii din 4 aprilie
2002.
Deltafina nu contestă circumstanța, menționată în special în cuprinsul considerentului (449) al deciziei atacate, potrivit
căreia, deși s‑a întâlnit cu serviciile Comisiei în repetate rânduri după această divulgare, nu le‑a informat niciodată cu
privire la declarația făcută de președintele său cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002. În acțiunea formulată, Deltafina
confirmă chiar în mod expres această împrejurare.
Mi mult, este cert că Comisia nu a avut cunoștință de divulgarea făcută de președintele Deltafina decât în urma unei precizări
a Dimon Italia, făcută cu ocazia audierii din 22 iunie 2004, mai precis, la mai mult de doi ani după această divulgare [a
se vedea considerentele (410), (422), (423) și (449) ale deciziei atacate].
În al doilea rând, este de asemenea cert că, la 2 aprilie 2002, consilierul juridic extern al Universal, societate‑mamă a
Deltafina, i‑a informat pe consilierii juridici externi ai SCC și ai Dimon, societăți‑mamă ale Transcatab și, respectiv, ale
Dimon Italia, concurente ale Deltafina pe piața italiană, că Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate în ceea
ce privește înțelegerile dintre procesatori pe piața tutunului din Italia. Această circumstanță, care nu este contestată de
Deltafina, reiese din declarația făcută de consilierul juridic extern al Universal, preluată în cuprinsul considerentului
(455) al deciziei atacate, și în special din ultima teză a acestei declarații, în care afirmă în mod expres că, „la 2 aprilie
2002, i‑a informat cu privire la aceasta pe consilierii juridici ai celorlalte părți”.
Deltafina nu neagă împrejurarea că, deși atât ea, cât și Universal s‑au întâlnit cu serviciile Comisiei în repetate rânduri
după această comunicare, abia în luna februarie 2005, în urma trimiterii de către Comisie a addendumului, ea și Universal
au informat‑o cu privire la comunicarea făcută de consilierul juridic extern al Universal la 2 aprilie 2002 [a se vedea considerentul
(454) al deciziei atacate]. În acțiunea formulată, Deltafina chiar confirmă în mod expres această împrejurare.
Prin urmare, Comisia nu a avut cunoștință de comunicarea efectuată de consilierul juridic extern al Universal decât la aproximativ
trei ani după această comunicare. Circumstanța că Comisia nu a fost informată cu rapiditate despre această comunicare este
menționată în mod expres în cuprinsul considerentului (459)
in fine
al deciziei atacate.
Or, întrucât a formulat o cerere de imunitate la 19 februarie 2002 și întrucât, la 6 martie 2002, Comisia i‑a acordat statutul
procedural al imunității condiționate, Deltafina avea obligația, pentru a i se acorda la finalul procedurii administrative
imunitatea definitivă, să respecte întru totul obligațiile rezultate de la punctul 11 din Comunicarea privind cooperarea din
2002 și în special obligația de cooperare totală, permanentă și rapidă prevăzută la punctul 11 litera (a) din această comunicare.
Astfel cum s‑a amintit la punctele 127, 128 și 131 de mai sus, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că numai atunci când
comportamentul întreprinderii care a solicitat să i se acorde tratamentul favorabil prevăzut de Comunicarea privind cooperarea
din 2002 demonstrează un spirit de cooperare reală, acestei întreprinderi i se poate acorda un astfel de tratament favorabil.
În plus, atunci când o întreprindere furnizează Comisiei o prezentare a faptelor incompletă sau inexactă, nu se poate considera
că comportamentul său reflectă un spirit de cooperare reală în sensul acestei jurisprudențe.
În prezenta cauză, este cert că Deltafina a omis să informeze Comisia cu privire la circumstanțe relevante pentru investigație,
mai precis, împrejurarea că președintele său a dezvăluit, cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002, că Deltafina a formulat
cererea de imunitate și că la 2 aprilie 2002 consilierul juridic extern al societății sale mamă, Universal, făcuse același
lucru față de societățile‑mamă ale unora dintre concurenții săi. Rezultă de asemenea că Comisia nu a avut cunoștință de aceste
circumstanțe relevante pentru investigație timp de mai mult de doi ani.
În plus, reiese din decizia atacată și din dosar că cerința de a păstra secretă formularea cererii de imunitate pentru a nu
avertiza concurenții și a nu compromite eficacitatea verificărilor făcuse obiectul unor discuții exprese între părți cu ocazia
contactelor care au avut loc în cadrul programului de clemență și în special cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002 [a se
vedea punctele 8 și 47-49 de mai sus, precum și procesele‑verbale ale acestei reuniuni, menționate în cuprinsul considerentelor
(413)-(415) ale deciziei atacate și depuse la dosar de Deltafina]. În special, reiese din aceste documente că Comisia a solicitat
în mod expres Deltafina să păstreze secretă cererea de imunitate, având în vedere intenția sa de a efectua verificări. Astfel,
Deltafina a fost atenționată că se consideră că o eventuală divulgare a cererii de imunitate este o circumstanță relevantă
susceptibilă să aibă, cel puțin ipotetic, o influență asupra desfășurării corespunzătoare a investigației și asupra capacității
Comisiei de a descoperi, de a investiga și de a sancționa în mod eficient înțelegerea în cauză.
De altfel, nu se poate nega că, la acel moment, o eventuală divulgare a cererii de imunitate era percepută atât de Deltafina,
cât și de Comisie drept o circumstanță susceptibilă să determine, cel puțin potențial, efecte negative asupra investigației.
Aceasta se confirmă, pe de o parte, prin împrejurarea că însăși Deltafina considera necesar să mențină cea mai strictă confidențialitate
cu privire la cererea de imunitate (a se vedea punctul 50
in fine
de mai sus), ceea ce arată că era conștientă de posibilele efecte negative ale dezvăluirii acestei informații, și, pe de altă
parte, prin împrejurarea că ea însăși susține că, din cauza imposibilității de a păstra secretă cooperarea sa, a acceptat
o sarcină mai difícilă (a se vedea punctele 92 de mai sus și 163 de mai jos), ceea ce arată că recunoștea că o dezvăluire
a acestei informații era o problemă ce necesita găsirea unei soluții pentru a o remedia. Astfel, Deltafina nu poate susține
că nu știa că se considera că menținerea confidențialității cererii de imunitate este un element important pentru succesul
investigației.
În aceste împrejurări, trebuie să se constate că un comportament care demonstrează un spirit de cooperare reală ar fi impus
ca Deltafina să informeze cu rapiditate Comisia despre divulgarea cererii sale de imunitate.
Or, întrucât a omis să informeze Comisia cu privire la divulgarea cererii de imunitate survenită la 2 și la 4 aprilie 2002,
deși aceasta era susceptibilă, cel puțin ipotetic, să afecteze desfășurarea corespunzătoare a investigației, Deltafina nu
poate susține că comportamentul său a demonstrat o cooperare reală din partea sa în sensul jurisprudenței menționate la punctele
127, 128 și 131 de mai sus și că, astfel, nu a încălcat obligația de cooperare rezultată de la punctul 11 litera (a) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002, care îi revenea în calitate de solicitant de imunitate.
Argumentele specifice invocate de Deltafina în cadrul primelor trei motive formulate nu pot repune în discuție această concluzie.
d)     Cu privire la argumentele specifice invocate de Deltafina, întemeiate pe erori care afectează decizia atacată întrucât Comisia
nu i‑a acordat imunitatea definitivă
Cu privire la argumentul întemeiat pe faptul că Comisia a acceptat ca Deltafina să divulge cererea sa de imunitate cu ocazia
reuniunii APTI
Trebuie să se examineze mai întâi argumentul Deltafina, invocat în cadrul celui de al doilea motiv, potrivit căruia Comisia
era la curent și acceptase ca Deltafina să dezvăluie, cu ocazia reuniunii iminente a APTI, că a formulat o cerere de imunitate.
Astfel, în cererea introductivă, Deltafina susține că nu a informat Comisia despre această dezvăluire deoarece o avertizase
în prealabil, cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002, cu privire la imposibilitatea de a nu face dezvăluirea respectivă la
reuniunea APTI. Astfel, serviciile Comisiei ar fi fost informate că Deltafina va face această dezvăluire cu prilejul acestei
reuniuni.
–       Cu privire la pretinsa informare prealabilă a Comisiei
În această privință, trebuie să se constate că nu reiese nici din decizia atacată, nici din înscrisurile depuse la dosar că
Deltafina a informat în prealabil Comisia în mod expres și clar că, în cursul reuniunii iminente a APTI, unul dintre reprezentanții
săi urma să facă o divulgare spontană a cererii sale de imunitate, precum cea făcută de președintele Deltafina la 4 aprilie
2002.
Astfel, nici procesul‑verbal al reuniunii din 14 martie 2002, întocmit de serviciile Comisiei, nici notele luate de unul dintre
reprezentanții Universal cu ocazia acestei reuniuni nu menționează împrejurarea că, în cursul acesteia, Deltafina a prevenit
Comisia în mod expres că va face această divulgare [a se vedea considerentele (413)-(415) ale deciziei atacate].
Desigur, cu ocazia acestei reuniuni, Deltafina a invocat patru motive, printre care și reuniunea iminentă a APTI, pentru care
considera că îi era imposibil să păstreze pentru încă o lună secretul cu privire la cererea sa de imunitate. Totuși, din procesul‑verbal
al acestei reuniuni, redactat de însuși reprezentantul Universal, reiese că Deltafina s‑a limitat să sublinieze dificultățile
sale privind păstrarea secretă a cererii sale de imunitate în măsura în care un comportament diferit din partea sa cu ocazia
reuniunii iminente a APTI față de cel pe care îl avusese cu ocazia reuniunilor precedente ar fi fost susceptibil să trezească
bănuieli printre concurenții săi în ceea ce privește formularea unei cereri de imunitate [a se vedea în special considerentul
(415) al deciziei atacate]. În schimb, Deltafina nu a menționat intenția de a face o divulgare spontană a cererii sale de
imunitate.
Pe de altă parte, drept răspuns la o întrebare adresată de Tribunal în ședință, însăși Deltafina a recunoscut, în esență,
că, în cadrul întâlnirii din 14 martie 2002 cu serviciile Comisiei, nu le‑a informat în mod expres că, la reuniunea iminentă
a APTI, urma să divulge în mod spontan cererea sa de imunitate.
În plus, din niciun înscris depus la dosar nu reiese că, în altă împrejurare, Deltafina a avertizat Comisia în prealabil și
în mod expres că va face o astfel de declarație spontană.
În special, nu poate fi primit argumentul Deltafina potrivit căruia informase Comisia cu privire la faptul că va divulga cererea
sa de imunitate cu ocazia conversației telefonice din 22 martie 2002 dintre funcționarul care se ocupa de dosar și reprezentanții
Deltafina, mai precis, cu aproximativ zece zile înainte de divulgarea din 4 aprilie 2002 (a se vedea punctele 10 și 91 de
mai sus).
Astfel, din rezumatul conținutului acestei conversații telefonice, întocmit de unul dintre avocații Deltafina pentru uz intern,
reiese că, în cursul acestei discuții, reprezentanții Deltafina ar fi „făcut aluzie” la faptul că reuniunea APTI va avea loc
în curând și că, astfel, caracterul confidențial va înceta („tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine”). Or,
trebuie să se constate că o astfel de „aluzie” nu constituie o informare prealabilă expresă și clară cu privire la faptul
că președintele Deltafina va face o divulgare spontană a cererii de imunitate cu ocazia reuniunii iminente a APTI. Astfel,
Deltafina nu poate deduce în mod valabil din faptul că funcționarul care se ocupa de dosar a răspuns la această „aluzie” că
„aspectul a fost discutat suficient la Bruxelles și este clar” că Comisia acceptase ca Deltafina să divulge în mod spontan
cererea de imunitate. Această apreciere este confirmată de altfel de un rezumat al conținutului aceleiași conversații telefonice
întocmit de Comisie pentru uz intern, din care reiese doar că, în cursul acestei conversații, discuția cu privire la posibilitatea
de a păstra secretă cererea de imunitate a privit, la fel ca la reuniunea din 14 martie 2002, riscul ca, în cadrul reuniunii
iminente a APTI, ceilalți membri ai înțelegerii să își dea seama că Deltafina coopera cu Comisia.
În plus, în ședință, funcționarul care se ocupa de dosar, care participase atât la reuniunea din 14 martie 2002, cât și la
conversația telefonică din 22 martie 2002, a afirmat că nu a înțeles niciodată că Deltafina avea intenția de a face o declarație
spontană cu ocazia reuniunii iminente a APTI și că, în cazul în care Comisia ar fi înțeles că Deltafina avea această intenție,
nu și‑ar fi dat acordul, ceea ce reiese de altfel din cuprinsul considerentului (449) al deciziei atacate. În ceea ce privește
declarația aceluiași funcționar cu ocazia audierii din 22 iunie 2004, menționată de Deltafina (a se vedea punctul 90 de mai
sus), nici aceasta nu poate justifica argumentul său. Astfel, din această declarație nu reiese nicidecum, după cum susține
Deltafina, că acest funcționar ar fi acceptat că trebuia făcută o dezvăluire spontană a cererii de imunitate.
În lumina tuturor acestor considerații, trebuie să se constate că Deltafina nu a reușit să demonstreze că a informat în prealabil
Comisia în mod corespunzător cu privire la faptul că va divulga spontan cererea de imunitate cu ocazia reuniunii APTI din
4 aprilie 2002. Rezultă că, întrucât Comisia nu era la curent că Deltafina va face o astfel de divulgare spontană, nu putea
să fi acceptat sau să fi autorizat aceasta în prealabil. În consecință, argumentul Deltafina întemeiat pe cunoașterea de către
Comisie a faptului că aceasta va divulga cererea de imunitate cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002 trebuie respins.
Deltafina susține însă și că cele două documente privind reuniunea APTI din 4 aprilie 2002, la care Dimon Italia a făcut referire
cu ocazia audierii din 22 iunie 2004 pentru a informa Comisia cu privire la faptul că Deltafina a divulgat cererea sa de imunitate,
se aflau deja la dosar de la data verificărilor efectuate de Comisie în localurile Dimon Italia.
În această privință, trebuie să se constate că aceste două documente sunt simple note olografe, greu inteligibile, care menționează
declarațiile făcute cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002, dar care nu permit să se stabilească autorul acestora. Astfel,
Deltafina nu poate reproșa Comisiei că nu și‑a dat seama, pe baza acestor note, de faptul că președintele său a dezvăluit
cererea sa de imunitate cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002. În orice caz, faptul că Comisia nu a cunoscut existența
unor documente care dovedeau o astfel de divulgare nu poate să atenueze nicidecum lipsa sa de informare și să justifice un
comportament care constituie o încălcare a obligației de cooperare.
–       Cu privire la pretinsul acord referitor la caracterul inevitabil al divulgării
Deltafina susține că, în cadrul reuniunii din 14 martie 2002, în cursul căreia trebuiau definite „regulile jocului”, mai precis,
modalitățile cooperării sale, a încheiat un gen de acord cu Comisia. Potrivit acestui acord, pe de o parte, Comisia ar fi
acceptat că, având în vedere cele patru circumstanțe menționate la punctul 86 de mai sus, ar fi fost imposibil ca Deltafina
să păstreze caracterul confidențial al cererii sale de imunitate și că, astfel, dezvăluirea acestei informații ar fi fost
inevitabilă. Pe de altă parte, în schimbul recunoașterii caracterului inevitabil al acestei dezvăluiri, Deltafina ar fi acceptat
o sarcină mai dificilă, angajându‑se să furnizeze probe cel mai rapid posibil. Prin urmare, Deltafina și‑ar fi respectat obligația
de cooperare în măsura în care ar fi furnizat informațiile suplimentare solicitate de Comisie.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, admițând chiar că teza Deltafina ar fi dovedită, aceasta nu este de natură
să infirme concluzia potrivit căreia, întrucât a omis să informeze Comisia cu privire la divulgările cererii de imunitate,
Deltafina și‑a încălcat obligația de cooperare și, prin urmare, Comisia avea dreptul de a nu îi acorda imunitatea definitivă
(a se vedea punctul 149 de mai sus).
Astfel, chiar presupunând că, în cadrul reuniunii din 14 martie 2002, Comisia ar fi acceptat că, având în vedere circumstanțele
menționate la punctul 86 de mai sus, era imposibil ca Deltafina să păstreze caracterul confidențial al cererii sale de imunitate,
ceea ce de altfel Comisia contestă, această circumstanță nu afectează constatarea potrivit căreia, în cadrul unei conduite
care demonstrează un spirit de cooperare reală, Deltafina avea obligația să informeze cu rapiditate Comisia că au avut loc
divulgări ale cererii de imunitate (a se vedea punctele 145-149 de mai sus).
Aceeași situație se regăsește și în cazul în care Deltafina ar fi fost efectiv constrânsă să își divulge cererea de imunitate
din unul dintre motivele pe care le‑a invocat în cursul procedurii administrative și în special în cazul în care s‑ar fi aflat,
astfel cum susține, într‑o situație atât de „presantă”, încât era necesar să dezvăluie această circumstanță, în temeiul unei
preocupări legitime de a nu își încălca obligația de a înceta încălcarea, prevăzută la punctul 11 litera (b) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002. Astfel, în calitate de solicitant de imunitate, Deltafina era, în orice caz, supusă obligației
de cooperare, cum este descrisă aceasta la punctele 123-134 de mai sus, care îi impunea să informeze Comisia cu rapiditate
despre divulgările făcute.
De asemenea, presupunând chiar că ar fi dovedită circumstanța invocată de Deltafina, potrivit căreia s‑ar fi conformat „celei
de a doua cea mai bună opțiune” pretins convenite cu Comisia pentru a încerca să atenueze efectele negative ale divulgării
prin furnizarea informațiilor solicitate de Comisie, nici această circumstanță nu era susceptibilă să libereze Deltafina de
obligația sa de a informa Comisia cu rapiditate despre divulgările cererii sale de imunitate.
În ceea ce privește invocarea programelor de clemență din dreptul Statelor Unite, precum și al unor state ale Uniunii Europene,
este suficient să se observe că nu este relevantă, în măsura în care poziția adoptată de aceste sisteme de drept nu o poate
determina pe cea reținută în dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic
Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 1407). În sfârșit, în ceea ce privește
argumentele întemeiate de Deltafina pe noua Comunicare privind cooperarea din 2006, este suficient să se constate că aceasta
nu era aplicabilă situației de fapt din prezenta cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 iunie 2010, Lafarge/Comisia,
C‑413/08 P, Rep., p. I‑5361, punctul 108).
Cu privire la cunoașterea investigației și la inexistența unor efecte asupra investigației
În cadrul primului său motiv, Deltafina susține că decizia de a nu îi acorda imunitatea ar fi întemeiată pe o eroare, întrucât
s‑ar baza pe premisa de fapt eronată că ceilalți membri ai înțelegerii nu erau la curent cu investigația Comisiei cu privire
la piața italiană a tutunului brut. Nici acest argument nu poate repune în discuție aprecierea de la punctul 149 de mai sus,
potrivit căreia Deltafina și‑a încălcat obligația de cooperare prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind
cooperarea din 2002. Astfel, presupunând chiar că s‑ar dovedi că ceilalți membri ai înțelegerii erau la curent cu existența
investigației Comisiei, această circumstanță nu scutea Deltafina de obligația sa de cooperare, care îi impunea să informeze
Comisia cu rapiditate despre cele două divulgări ale cererii de imunitate, menționate la punctele 137 și 140 de mai sus. Astfel,
constatarea încălcării obligației de cooperare nu depinde de cunoașterea sau de necunoașterea de către concurenții Deltafina
a existenței investigației.
În cadrul celui de al treilea motiv formulat, Deltafina susține că decizia atacată ar fi afectată de o eroare vădită de apreciere,
întrucât, în opinia Comisiei, cele două divulgări ale cererii de imunitate au compromis investigația. Totuși, nici acest argument
nu poate repune în discuție constatarea încălcării de către Deltafina a obligației sale de cooperare. Astfel, presupunând
chiar că ambele divulgări sus‑menționate nu ar fi produs niciun efect negativ asupra investigației, ceea ce de altfel nu este
dovedit, această împrejurare nu poate justifica
a posteriori
că Deltafina a omis să informeze Comisia cu privire la aceste divulgări, deși, astfel cum reiese de la punctele 146 și 147
de mai sus, avea cunoștință, întrucât discutase cu Comisia în mod expres acest aspect, că se considera că o eventuală divulgare
a cererii de imunitate este o împrejurare susceptibilă să aibă un efect negativ asupra investigației (a se vedea punctele
133 și 134 de mai sus).
În sfârșit, trebuie respins de asemenea argumentul, invocat în cadrul primului motiv, întemeiat pe neglijarea în mod greșit
de către Comisie a distincției dintre punctul 8 litera (a) și litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Astfel,
în primul rând, nu rezultă nicidecum din comunicarea menționată că, după cum susține Deltafina, numai în cazul prevăzut la
punctul 8 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 ar fi necesare verificări inopinate, iar în cazul prevăzut
la același punct litera (b), Comisia nu ar fi obligată să efectueze astfel de verificări. În al doilea rând, din jurisprudență
reiese că, deși Comisia dispune deja de indicii sau chiar de elemente de probă referitoare la existența unei încălcări, precum
în cazul unei cereri de imunitate prevăzute la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia poate
în mod legitim considera necesar să dispună verificări suplimentare, care să îi permită să evalueze mai bine încălcarea, durata
acesteia sau cercul întreprinderilor implicate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 22 octombrie 2002, Roquette
frères, C‑94/00, Rec., p. I‑9011, punctul 78).
Prin urmare, argumentele invocate în cadrul primului și al celui de al treilea motiv trebuie să fie respinse.
Din perspectiva tuturor acestor considerații care precedă, trebuie să se concluzioneze că Comisia nu a săvârșit o eroare atunci
când nu a acordat Deltafina imunitatea definitivă în decizia atacată, în temeiul faptului că aceasta își încălcase obligația
de cooperare prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
e)     Cu privire la critica întemeiată pe faptul că Deltafina nu și‑a formulat cererea de tratament favorabil de comun acord cu
principalii săi concurenți
În cadrul celui de al doilea motiv, Deltafina susține, în sfârșit, că decizia atacată ar fi afectată de o eroare de apreciere,
întrucât interpretarea inițială, pretins eronată, de către Comisie a comportamentului său, expusă la punctele 57 și 60 din
comunicarea privind obiecțiunile, ar fi influențat concluziile formulate în decizia atacată.
În această privință, trebuie să se sublinieze, în primul rând, că nu reiese nici din afirmațiile de la punctele 57 și 60 din
addendum, nici din cuprinsul altor puncte ale acestuia că în acest document Comisia s‑ar fi întemeiat pe premisa potrivit
căreia Deltafina, Dimon Italia și Transcatab și‑au organizat împreună comportamentul pentru formularea cererilor de imunitate.
Trebuie să se constate că teza, citată de Deltafina, de la punctul 57 din addendum are caracter pur ipotetic. În ceea ce privește
teza de la punctul 60 din addendum, în care Comisia a calificat comportamentul Deltafina drept „fraudulos”, aceasta nu se
referă la raționamentul de la punctul 57 din același document, ci mai curând la încălcarea obligațiilor rezultate din Comunicarea
privind cooperarea din 2002. Argumentul Deltafina se întemeiază, așadar, pe o interpretare eronată a addendumului.
În al doilea rând, trebuie să se sublinieze că, cu condiția ca decizia să respecte dreptul la apărare al părților, nereținând
în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecțiunilor și cuprinzând doar fapte
cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere, Comisia poate, în decizie, să aducă
modificări argumentelor expuse în comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30
ianuarie 2007, France Télécom/Comisia, T‑340/03, Rep., p. II‑107, punctul 18 și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie să se constate că, în acest context, Deltafina nu a invocat o încălcare a dreptului său la apărare
și că, în orice caz, astfel cum recunoaște chiar ea în înscrisurile sale, afirmațiile pe care le vizează în acest argument
nu au fost preluate în decizia atacată.
De altfel, Deltafina nu explică în mod concret modul în care afirmațiile din addendum ar afecta decizia atacată. Ea se limitează
să afirme că în decizia atacată s‑ar găsi urme din aceste afirmații și că s‑ar părea că interpretarea inițială eronată de
către Comisie a comportamentului său ar fi influențat concluziile formulate în decizia atacată.
În această privință, pe de o parte, din decizia atacată nu reiese nicidecum că decizia Comisiei de a nu acorda Deltafina imunitatea
ar fi întemeiată pe premisa potrivit căreia comportamentul acesteia ar fi fost fraudulos întrucât și‑ar fi formulat cererea
de tratament favorabil în concertare cu principalii săi concurenți. Dimpotrivă, decizia Comisiei de a nu acorda Deltafina
imunitatea a fost întemeiată pe constatarea că Deltafina nu a respectat una dintre condițiile prevăzute la punctul 11 din
Comunicarea privind cooperarea din 2002, întrucât Deltafina și‑a încălcat obligația de cooperare în sensul comunicării menționate.
Pe de altă parte, în general, simpla aluzie la argumente și la afirmații conținute într‑un addendum la comunicarea privind
obiecțiunile, care nu au fost preluate în decizia atacată, nu poate repune în discuție validitatea acesteia, dacă nu se stabilește
în ce măsură decizia atacată este afectată de raționamentul eronat inițial. Or, trebuie să se constate că afirmații generice
precum cele avansate de Deltafina nu sunt susceptibile să repună în discuție validitatea deciziei atacate.
În lumina acestor considerații, această critică trebuie de asemenea să fie respinsă.
Având în vedere toate considerațiile precedente, primele trei motive trebuie respinse în totalitate.
B –
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime, a principiului bunei
administrări și a principiului proporționalității
1.     Argumentele părților
În cadrul celui de al patrulea motiv, Deltafina invocă trei critici.
În primul rând, susține că retragerea de către Comisie a beneficiului imunității condiționate pe care i‑o acordase încalcă
principiul protecției încrederii legitime. În această privință, Deltafina face trimitere la punctul 29 din Comunicarea privind
cooperarea din 2002.
Deltafina susține că Comisia nu ar fi putut retrage imunitatea fără să o fi informat, în prealabil și în mod clar, că divulgarea
cererii sale de imunitate cu ocazia reuniunii APTI va fi considerată o încălcare a obligației de cooperare. Nici Comunicarea
privind cooperarea din 2002, nici scrisoarea din 6 martie 2002, prin care Comisia a acordat Deltafina imunitatea condiționată,
nu ar menționa o obligație de a păstra caracterul confidențial al cererii de imunitate. În acest context, Deltafina nu ar
fi putut să prevadă în mod rezonabil că, în cazul în care ar dezvălui formularea unei cereri de tratament favorabil, va pierde
imunitatea. De altfel, chiar funcționarul care se ocupa de dosar ar fi recunoscut, cu ocazia audierii din 22 iunie 2004, că
nu știe dacă întreprinderea care a solicitat imunitatea are această obligație.
Pe de altă parte, Comisia ar fi acordat Deltafina imunitatea condiționată în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002 și ar fi recunoscut că probele furnizate de Deltafina atingeau un standard care permitea să se
constate existența unei încălcări fără să fie necesară efectuarea verificărilor. Deltafina afirmă astfel că nu a putut prevedea
că își va pierde dreptul la imunitate deoarece ar fi adus atingere capacității Comisiei de a efectua verificări.
În plus, Deltafina susține de asemenea că a informat Comisia cu rapiditate despre dificultățile de a păstra caracterul confidențial
al cererii sale de imunitate și că s‑a conformat obligației „și mai dificile” (higher burden) pe care Comisia i‑o atribuise,
prin furnizarea unor probe suplimentare consistente. Comisia și‑a modificat brusc poziția și a aplicat Deltafina cea mai ridicată
amendă numai după declarația făcută de Dimon Italia cu ocazia audierii din 22 iunie 2004.
În al doilea rând, Deltafina susține că retragerea de către Comisie a imunității condiționate pe care i‑o acordase este contrară
principiului bunei administrări, în măsura în care Comisia, deși ea o avertizase în prealabil că va dezvălui formularea cererii
sale de imunitate cu ocazia reuniunii APTI, nu ar fi informat‑o în mod clar că această divulgare va determina pierderea imunității
sale.
În al treilea rând, Deltafina susține că retragerea de către Comisie a imunității pe care i‑o acordase este de asemenea contrară
principiului proporționalității, în măsura în care, având în vedere circumstanțele specifice ale cauzei, amenda care i‑a fost
aplicată – cea mai ridicată dintre amenzile aplicate prin decizia atacată, respectiv 30 de milioane de euro – ar fi complet
disproporționată.
2.     Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește prima critică formulată de Deltafina, trebuie amintit mai întâi că principiul protecției încrederii legitime
se înscrie printre principiile fundamentale ale Uniunii (Hotărârea Curții din 5 mai 1981, Dürbeck, 112/80, Rec., p. 1095,
punctul 48). Potrivit jurisprudenței, dreptul de a invoca acest principiu presupune îndeplinirea a trei condiții. În primul
rând, administrația trebuie să îi fi furnizat persoanei interesate asigurări precise, necondiționate și concordante, emise
de surse autorizate și de încredere. În al doilea rând, aceste asigurări trebuie să fie de natură să determine persoana căreia
i se adresează să nutrească o așteptare legitimă. În al treilea rând, asigurările date trebuie să fie conforme normelor aplicabile
(a se vedea Hotărârea Tribunalului din 4 februarie 2009, Omya/Comisia, T‑145/06, Rep., p. II‑145, punctul 117 și jurisprudența
citată; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 2009, Nintendo și Nintendo of Europe/Comisia,
T‑13/03, Rep., p. II‑947, punctul 203 și jurisprudența citată).
În prezenta cauză, prima condiție prevăzută de jurisprudență, în mod evident, nu este îndeplinită. Astfel, Deltafina nu poate
invoca asigurări precise, necondiționate și concordante că la finalul procedurii administrative i se va acorda imunitatea
definitivă.
În această privință, trebuie să se sublinieze mai întâi că, în conformitate cu punctul 19 din Comunicarea privind cooperarea
din 2002, astfel cum s‑a subliniat la punctul 117 de mai sus, Comisia apreciază dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute
la punctul 11 din comunicarea menționată numai în momentul în care adoptă decizia finală. Rezultă că, în etapa procedurii
anterioară adoptării deciziei finale, Comisia nu putea furniza Deltafina asigurări precise cu privire la acordarea imunității
definitive (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Comunicarea privind cooperarea din 1996, Hotărârea Curții din 9
iulie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑511/06 P, Rep., p. I‑5843, punctul 118).
În continuare, trebuie să se sublinieze că Comisia nu este obligată să informeze solicitanții de imunitate că trebuie să respecte
obligațiile rezultate din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și în special obligația de cooperare, întrucât însăși comunicarea
indică în mod clar consecințele unei astfel de încălcări.
Astfel, de la punctul 30 din comunicarea menționată reiese că, dacă oricare dintre condițiile prevăzute în comunicare nu este
îndeplinită, indiferent de stadiul procedurii administrative, întreprinderea în cauză este susceptibilă să nu mai beneficieze
de tratamentul favorabil prevăzut în comunicare. Prin urmare, nu exista o obligație a Comisiei de a avertiza Deltafina care
vor fi consecințele, în ceea ce o privește, ale unei încălcări a obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a)
din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Prin urmare, Deltafina nu poate să susțină că Comisia a săvârșit o eroare de
drept în această privință.
În plus, trebuie să se constate că Comisia a avertizat în mod expres Deltafina cu privire la faptul că acordarea imunității
depindea de respectarea condițiilor cumulative prevăzute la punctul 11 din comunicarea menționată. Această avertizare reiese
nu numai din cuprinsul punctului 30 sus‑menționat din Comunicarea privind cooperarea din 2002, pe care Deltafina, în calitate
de solicitant de imunitate ar fi trebuit să îl cunoască, ci și, în mod expres, din decizia trimisă Deltafina la 6 martie 2002,
prin care Comisia i‑a recunoscut statutul imunității condiționate (a se vedea punctul 7 de mai sus). Astfel, în cuprinsul
considerentului (6) al acestei decizii, Comisia a informat Deltafina în mod expres că „nerespectarea condițiilor menționate
[la punctul 11] literele (a)-(c), în toate etapele procedurii administrative, poate determina pierderea oricărui tratament
favorabil”.
Or, astfel cum s‑a subliniat la punctele 149 și 173 de mai sus, Comisia nu a săvârșit o eroare atunci când a apreciat că nu
se poate considera că comportamentul Deltafina reflectă un spirit de cooperare reală și că, în consecință, aceasta a încălcat
obligația de cooperare prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.
Astfel, în prezenta cauză, deși inițial a fost acordată Deltafina imunitatea condiționată, aceasta nu a mai îndeplinit ulterior
una dintre condițiile prevăzute de Comunicarea privind cooperarea din 2002 pentru acordarea imunității definitive. În consecință,
Deltafina era susceptibilă să nu mai beneficieze de tratamentul favorabil în sensul punctului 30 din comunicarea menționată.
În aceste condiții, Deltafina nu poate să susțină că își putea întemeia o încredere legitimă pe Comunicarea privind cooperarea
din 2002.
În plus, Deltafina nu poate nici să invoce o încălcare a încrederii sale legitime întemeindu‑se pe împrejurarea că s‑a conformat
„celei de a doua cea mai bună opțiune” convenite cu Comisia, furnizându‑i acesteia probe suplimentare. Astfel, după cum s‑a
subliniat la punctul 167 de mai sus, presupunând chiar că ar fi dovedită această circumstanță, ea nu este susceptibilă să
libereze Deltafina de obligația care îi revenea de a informa Comisia cu privire la divulgarea cererii sale de imunitate. Astfel,
întrucât nu a informat Comisia cu rapiditate despre aceste circumstanțe, Deltafina nu îndeplinea, la finalul procedurii, una
dintre condițiile prevăzute în Comunicarea privind cooperarea din 2002 pentru acordarea imunității definitive, astfel încât
Comisia avea dreptul, și chiar era obligată, să nu îi acorde imunitatea definitivă.
În sfârșit, din cuprinsul punctului 171 de mai sus reiese că Deltafina nu își putea întemeia nicio încredere legitimă specială
pe faptul că i se acordase statutul procedural al imunității condiționate în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea
privind cooperarea din 2002, iar nu în temeiul punctului 8 litera (a) din comunicarea menționată.
Rezultă că critica întemeiată pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime trebuie respinsă.
În ceea ce privește cea de a doua critică, referitoare la pretinsa încălcare a principiului bunei administrări, întrucât Comisia,
deși fusese avertizată în prealabil de Deltafina că va dezvălui formularea cererii sale de imunitate cu ocazia reuniunii APTI,
nu ar fi informat‑o în mod clar că această divulgare va determina pierderea imunității sale, trebuie să se sublinieze, fără
a ne mai pronunța cu privire la pertinența referirii la principiul bunei administrări în acest context, că este întemeiată
pe premise eronate. Astfel, pe de o parte, s‑a constatat că, în cursul contactelor dintre Comisie și Deltafina dinainte de
reuniunea APTI din 4 aprilie 2002, Deltafina nu a informat Comisia că va dezvălui în mod voluntar și spontan, cu ocazia acestei
reuniuni, formularea cererii de imunitate (a se vedea punctele 152-160 de mai sus). Pe de altă parte, s‑a subliniat de asemenea
la punctele 193 și 194 de mai sus că Comisia nu avea obligația să informeze Deltafina cu privire la consecințele unei eventuale
încălcări a obligației sale de cooperare.
Rezultă că critica întemeiată pe încălcarea principiului bunei administrări trebuie respinsă.
În ceea ce privește cea de a treia critică, întemeiată pe încălcarea principiului proporționalității, trebuie amintit că acest
principiu impune ca actele instituțiilor să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor
legitime urmărite de reglementarea în cauză, subînțelegându‑se că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri
adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate
în raport cu scopurile vizate (Hotărârea Curții din 5 mai 1998, Regatul Unit/Comisia, C‑180/96, Rec., p. I‑2265, punctul 96,
și Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, T‑30/05, nepublicată în Repertoriu, punctul
223).
Deltafina susține că, având în vedere circumstanțele din prezenta cauză, Comisia ar fi încălcat acest principiu atunci când
nu i‑a acordat imunitatea.
Totuși, în această privință, trebuie să se sublinieze că, în logica programului de clemență astfel cum este expusă la punctul
103 și următoarele de mai sus, acordarea imunității totale la amenzi, care constituie o excepție absolută de la principiul
răspunderii personale a întreprinderii pentru încălcările normelor de concurență, își găsește justificarea în cooperarea întreprinderii
care facilitează sarcina Comisiei ce constă în descoperirea și în sancționarea încălcărilor acestor norme. Prin urmare, Comisia
acordă imunitatea totală la amenzi numai în schimbul unei cooperări reale, totale și rapide. Astfel, acordarea imunității
totale la finalul procedurii administrative depinde de respectarea obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera
(a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 (a se vedea punctele 116 și 117 de mai sus).
În acest context, nu este disproporționat să se prevadă, precum la punctul 30 din Comunicarea privind cooperarea din 2002,
că, dacă oricare dintre condițiile prevăzute în comunicare nu este îndeplinită, indiferent de stadiul procedurii administrative,
întreprinderea în cauză este susceptibilă să nu mai beneficieze de tratamentul favorabil prevăzut în comunicare. Astfel, dacă
întreprinderea care solicită acordarea tratamentului favorabil ar putea să nu respecte condițiile prevăzute, și în special,
obligația de cooperare, fără să riște să piardă beneficiul acestui tratament, temeiul și obiectivele programului de clemență
ar fi repuse în discuție.
În aceste condiții, având în vedere că în prezenta cauză s‑a considerat că Comisia nu a săvârșit o eroare atunci când a constatat
o încălcare din partea Deltafina a obligației de cooperare pe care o avea conform punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind
cooperarea din 2002, Deltafina nu poate să susțină că Comisia ar fi încălcat principiul proporționalității atunci când, la
finalul procedurii administrative, nu i‑a acordat imunitatea totală.
În ceea ce privește invocarea caracterului disproporționat al amenzii având în vedere circumstanțele cauzei, Deltafina a invocat
această critică în cadrul celui de al cincilea și al celui de al șaptelea motiv. Prin urmare, această critică trebuie analizată
odată cu examinarea acestor motive.
În lumina considerațiilor precedente, cel de al patrulea motiv trebuie respins în totalitate.
II –
Cu privire la motivele invocate în subsidiar
A –
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității, în considerarea caracterului excesiv
al cuantumului de plecare al amenzii, precum și pe nemotivare
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, care este împărțit în trei aspecte, Deltafina invocă mai multe critici prin care
urmărește să susțină că cuantumul de bază de 25 de milioane de euro stabilit de Comisie este în mod evident excesiv și disproporționat
în raport cu gravitatea încălcării. Astfel, Deltafina solicită Tribunalului să stabilească un nou cuantum al amenzii.
Trebuie să se sublinieze mai întâi că Deltafina contestă în mod formal „cuantumul de bază” al amenzii, care, conform punctului
1 B al patrulea paragraf din liniile directoare, corespunde sumei cuantumurilor stabilite în funcție de gravitatea și de durata
încălcării. Totuși, potrivit argumentelor prezentate de aceasta, cuantumul amenzii contestat este cel stabilit în funcție
de gravitatea încălcării, astfel încât cuantumul despre care este vorba în cadrul acestui motiv este cuantumul de plecare
al amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555,
punctul 107).
1.     Considerații generale
Cu titlu introductiv, trebuie amintite principiile generale care reglementează stabilirea cuantumului amenzilor, și în special
aprecierea gravității încălcării, precum și principiul proporționalității în materie de amenzi.
Articolul 81 alineatul (1) literele (a) și (b) CE declară expres ca incompatibile cu piața comună practicile concertate ce
constau în stabilirea, direct sau indirect, a prețurilor de cumpărare sau de vânzare sau a oricăror alte condiții de tranzacționare,
în limitarea sau controlul producției, al comercializării, al dezvoltării tehnice sau al investițiilor și în împărțirea piețelor
sau a surselor de aprovizionare. Încălcările de acest tip, în special dacă este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate
de jurisprudență drept deosebit de grave atunci când presupun o intervenție directă în parametrii esențiali ai concurenței
pe piața relevantă (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia, T‑141/94, Rec., p. II‑347, punctul 675)
sau drept încălcări evidente ale normelor de concurență (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia, T‑148/89,
Rec., p. II‑1063, punctul 109, și Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94, Rec., p. II‑1129,
punctul 303).
În temeiul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, la stabilirea valorii amenzii care trebuie aplicată pentru
încălcări ale articolului 81 alineatul (1) CE, se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.
Potrivit unei jurisprudențe constante, gravitatea încălcărilor dreptului concurenței trebuie să fie stabilită în funcție de
numeroase elemente, cum ar fi împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajant al amenzilor,
fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu
(Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 241, Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009,
Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P, Rep., p. I‑7415, punctul 54, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul
109 de mai sus, punctul 91).
Pentru a asigura transparența și caracterul obiectiv al deciziilor sale prin care se stabilesc amenzi pentru încălcările normelor
de concurență, Comisia a adoptat liniile directoare (primul paragraf al liniilor directoare).
Liniile directoare sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea dreptului de nivel superior, criteriile pe care Comisia
intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003. Liniile directoare nu constituie temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică o amendă,
întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia
pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare,
securitatea juridică a întreprinderilor (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctele 209-213,
și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și
T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctele 219 și 223).
Astfel, deși liniile directoare nu pot fi calificate ca normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată
să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația
nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a prezenta justificări (a se vedea, în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri
și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctele 209 și 210, și Hotărârea Curții din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland
și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctul 91).
Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei ce rezultă din adoptarea liniilor directoare nu este totuși incompatibilă cu
menținerea pentru Comisie a unei marje de apreciere semnificative (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia,
T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctele 246, 274 și 275). Astfel, faptul că, prin liniile directoare, Comisia și‑a precizat poziția
cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca aceasta să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție
de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare (Hotărârea
Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 215 de mai sus, punctul 237).
Potrivit metodei prevăzute în liniile directoare, Comisia ia ca punct de plecare pentru calcularea cuantumului amenzilor pe
care urmează să le aplice întreprinderilor în cauză un cuantum stabilit în funcție de gravitatea „intrinsecă” a încălcării.
Evaluarea gravității încălcării trebuie să ia în considerare natura sa, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta
poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante (punctul 1 A primul paragraf).
În acest cadru, încălcările sunt împărțite în trei categorii: încălcări „minore”, pentru care cuantumul amenzilor ce se pot
aplica este cuprins între 1 000 și 1 milion de euro, încălcări „grave”, pentru care cuantumul amenzilor ce se pot aplica este
cuprins între 1 milion și 20 de milioane de euro, și încălcări „foarte grave”, pentru care cuantumul amenzilor ce se pot aplica
este de peste 20 de milioane de euro (punctul 1 A al doilea paragraf prima, a doua și a treia liniuță). În ceea ce privește
încălcările foarte grave, Comisia precizează că acestea sunt, în general, restricții orizontale, precum cartelurile de fixare
a prețurilor și a cotelor de împărțire a piețelor, sau alte practici care aduc atingere bunei funcționări a pieței unice,
precum cele care vizează împărțirea piețelor naționale și abuzuri clare de poziție dominantă din partea întreprinderilor aflate
în situație de cvasimonopol. (punctul 1 A al doilea paragraf a treia liniuță).
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că cele trei aspecte ale evaluării gravității încălcării, menționate la punctul
220 de mai sus, nu au aceeași pondere în cadrul examinării globale. Natura încălcării joacă un rol primordial în special în
caracterizarea încălcărilor ca fiind „foarte grave” (Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus,
punctul 101, și Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 2010, Gütermann și Zwicky/Comisia, T‑456/05 și T‑457/05, Rep., p. II‑1443,
punctul 137).
În schimb, nici impactul real asupra pieței, nici întinderea pieței geografice nu constituie elemente necesare pentru calificarea
încălcării drept foarte gravă în cazul unor înțelegeri orizontale care vizează în special, precum în prezenta cauză, stabilirea
prețurilor. Astfel, deși aceste două criterii sunt elemente care trebuie luate în considerare pentru evaluarea gravității
încălcării, este vorba despre niște criterii printre altele în vederea aprecierii globale a gravității încălcării (a se vedea
în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 215 de mai sus, punctele 74 și 81, Hotărârea
Raiffeisen Zentralbank Österreich/Comisia, punctul 217 de mai sus, punctele 240 și 311, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie
2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rep., p. II‑2661, punctul 91).
Astfel, potrivit unei jurisprudențe de asemenea în prezent consacrate, reiese din liniile directoare că înțelegerile orizontale
care vizează în special, precum în cauză, stabilirea prețurilor pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai în temeiul
naturii lor proprii, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței (Hotărârea din 3 septembrie
2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 215 de mai sus, punctul 75; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului
din 27 iulie 2005, Brasserie nationale și alții/Comisia, T‑49/02-T‑51/02, Rec., p. II‑3033, punctul 178, și Hotărârea Tribunalului
din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 150) și fără ca întinderea limitată a pieței
geografice vizate să facă imposibilă o astfel de calificare (a se vedea în acest sens Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia,
punctul 109 de mai sus, punctul 103, și Hotărârea Tribunalului Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 223 de mai sus, punctul 91).
Această concluzie se coroborează cu faptul că, dacă descrierea încălcărilor grave menționează în mod expres impactul asupra
pieței și efectele asupra unor zone întinse din piața comună, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio
cerință cu privire la un impact real asupra pieței și nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată
(Hotărârea Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul 222 de mai sus, punctul 137; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea
Brasserie nationale și alții/Comisia, punctul 224 de mai sus, punctul 178,, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 224
de mai sus, punctul 150).
În plus, între cele trei aspecte ale evaluării gravității încălcării există o interdependență, în sensul că un nivel ridicat
al gravității în ceea ce privește unul dintre aspecte poate compensa gravitatea mai redusă a încălcării sub alte aspecte (Hotărârea
Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 217 de mai sus, punctul 241).
În ceea ce privește în special prezenta cauză, din decizia atacată reiese că Comisia a stabilit cuantumul amenzii aplicate
diferitor destinatari pe baza metodei generale pe care și‑a impus‑o în liniile directoare, și aceasta deși nu le menționează
în mod expres în decizia respectivă.
În măsura în care Deltafina, în cadrul prezentului motiv, invocă încălcarea principiului proporționalității, trebuie să se
amintească de asemenea că, astfel cum s‑a subliniat la punctul 203 de mai sus, acest principiu impune ca actele instituțiilor
să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea
în cauză.
În cadrul procedurilor inițiate de Comisie pentru a sancționa încălcările normelor de concurență, aplicarea acestui principiu
înseamnă că amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, respectiv în raport cu respectarea
normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi în temeiul unei încălcări în materie de concurență
trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblul său, ținând seama în special de gravitatea acesteia (a se
vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 203 de mai sus, punctele 223
și 224 și jurisprudența citată). În special, principiul proporționalității presupune că amenda trebuie stabilită de Comisie
proporțional cu elementele luate în considerare pentru a se aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia
trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și justificat din punct de vedere obiectiv (Hotărârea Tribunalului din 27
septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 226-228, și Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie
2010, Amann & Söhne și Cousin Filterie/Comisia, T‑446/05, Rep., p. II‑1255, punctul 171).
2.     Cu privire la primul aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității, având
în vedere mărimea limitată a pieței și cifrele de afaceri limitate ale Deltafina
a)     Argumentele părților
Deltafina susține că cuantumul de plecare al amenzii ar fi disproporționat în măsura în care corespunde cu 37,1 % din valoarea
totală a achizițiilor pe piața vizată, mai precis 67,3 milioane de euro, cu 52,2 % din valoarea vânzărilor sale de tutun italian
procesat, mai precis 47,9 milioane de euro, și cu 82,5 % din achizițiile sale de tutun brut sau preprocesat, mai precis 30,2
milioane de euro. Prima și cea de a treia cifră ar avea o importanță deosebită, întrucât încălcarea privește practici de achiziție
concertate. Deltafina subliniază, în plus, că cuantumul de plecare ar fi mai ridicat decât beneficiul total, după impozitare,
pe care l‑a realizat în perioada 1996-2002, mai precis 23,5 milioane de euro. Compararea acestor cifre cu cele referitoare
la alte înțelegeri ar demonstra că cuantumul de plecare stabilit în prezenta cauză de Comisie ar fi excesiv.
Comisia solicită respingerea argumentelor Deltafina.
b)     Aprecierea Tribunalului
În primul rând, în ceea ce privește critica întemeiată pe caracterul disproporționat al amenzii în raport cu valoarea totală
a achizițiilor pe piața vizată, nu reiese nici din Regulamentul nr. 1/2003, nici din liniile directoare că cuantumul amenzilor
trebuie stabilit direct în funcție de mărimea pieței afectate, întrucât acest factor nu este un element obligatoriu, ci doar
un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării (Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia,
C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctul 132, și Hotărârea din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 215 de
mai sus, punctul 55). Prin urmare, aceste dispoziții nu impun, ele însele, Comisiei să ia în considerare mărimea limitată
a pieței produselor (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Roquette Frères/Comisia, T‑322/01,
Rec., p. II‑3137, punctul 148).
Totuși, astfel cum s‑a subliniat la punctul 215 de mai sus, potrivit jurisprudenței, atunci când apreciază gravitatea unei
încălcări, Comisia are obligația de a ține seama de un număr mare de elemente ale căror caracter și importanță variază în
funcție de tipul de încălcare în cauză și de împrejurările particulare ale încălcării vizate. Nu se poate exclude ca, în funcție
de caz, printre aceste elemente care atestă gravitatea unei încălcări să figureze mărimea pieței relevante a produsului (Hotărârea
Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 120, și Hotărârea
Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul 222 de mai sus, punctul 267).
În consecință, deși mărimea pieței poate constitui un element care trebuie luat în considerare pentru stabilirea gravității
încălcării, importanța acestuia variază în funcție de tipul de încălcare și de împrejurările particulare ale încălcării vizate.
În prezenta cauză, în ceea ce privește, în primul rând, tipul de încălcare, trebuie să se constate că înțelegerea în cauză
avea ca obiect, în special, stabilirea în comun a prețurilor plătite de procesatori pentru tutunul brut, precum și împărțirea
furnizorilor și a cantităților de tutun brut. Aceste practici constituie restricții orizontale de tip „cartel de prețuri”
în sensul liniilor directoare și, așadar, încălcări „foarte grave” prin natură. Pentru acest tip de înțelegeri, calificate
de jurisprudență drept încălcări evidente ale normelor de concurență sau drept încălcări deosebit de grave, întrucât au o
incidență directă asupra parametrilor esențiali ai concurenței pe piața vizată (a se vedea punctul 213 de mai sus), liniile
directoare prevăd o sancțiune al cărei cuantum de plecare minim depășește 20 milioane de euro.
În al doilea rând, în ceea ce privește împrejurările particulare ale încălcării vizate, trebuie să se constate că mărimea
pieței relevante nu era nicidecum neglijabilă, întrucât din cuprinsul considerentului (366) al deciziei atacate reiese că
producția de tutun brut din Italia reprezenta 38 % din producția Uniunii supusă unei cote. În plus, din cuprinsul notei de
subsol 290 din decizia atacată reiese că, întrucât înțelegerea cuprindea de asemenea și achizițiile de la „terți presatori”
– mai precis, intermediari care achiziționează tutunul brut direct de la producători și efectuează un tratament inițial al
tutunului –, ea privea achiziții de o valoare care depășea simpla valoare a achizițiilor de tutun brut produs în Italia.
În aceste condiții, Deltafina nu poate să susțină că amenda sa este disproporționată în raport cu valoarea totală a achizițiilor
pe piața vizată.
În al doilea rând, în ceea ce privește critica întemeiată de Deltafina pe caracterul disproporționat al amenzii în raport
cu valoarea achizițiilor sale pe piața vizată, precum și în raport cu cifrele sale de afaceri rezultate din propriile activități
în aval și în raport cu beneficiul total realizat în perioada cuprinsă între 1996 și 2002, trebuie să se sublinieze mai întâi
că în dreptul aplicabil nu există un principiu de aplicare generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională
cu cifra de afaceri realizată de întreprindere pe piața vizată (a se vedea Hotărârea Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul
222 de mai sus, punctul 277 și jurisprudența citată) și nici cu cifra de afaceri realizată pe piața din aval, nici cu beneficiul
realizat pe durata înțelegerii.
În această privință, trebuie adăugat că, potrivit jurisprudenței constante, este permis să se țină seama, în vederea stabilirii
amenzii, atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii, care reprezintă o informație, chiar aproximativă și imperfectă,
a dimensiunii acesteia și a puterii sale economice, cât și de partea din această cifră ce provine din vânzarea mărfurilor
care fac obiectul încălcării și care este, așadar, de natură să dea o informație asupra amplorii acesteia. Rezultă de aici
că nu trebuie atribuită nici uneia, nici celeilalte dintre aceste cifre de afaceri o importanță disproporționată față de celelalte
elemente de apreciere și, în consecință, că stabilirea unei amenzi adecvate nu poate fi rezultatul unui simplu calcul bazat
pe cifra de afaceri globală. Această situație se regăsește în special atunci când mărfurile în cauză nu reprezintă decât un
mic procent din această cifră (Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 233 de mai sus, punctul 121,
Hotărârea Dansk Rørindinstri și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 243, și Hotărârea din 3 septembrie 2009, Papierfabrik
August Koehler și alții/Comisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P, Rep., p. I‑7191, punctul 114).
Or, trebuie să se constate că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 34 de mai sus, în decizia atacată, Comisia a stabilit
amenda în funcție de cota de piață a fiecărei întreprinderi, calculată pe baza achizițiilor produsului în cauză pe piața pe
care s‑a săvârșit încălcarea. Astfel, valoarea achizițiilor pe piața vizată a fost un criteriu de care s‑a ținut seama la
stabilirea amenzii în prezenta cauză.
În plus, trebuie amintit că limita maximă de 10 % prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 se raportează
la cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză și că numai cuantumul final al amenzii trebuie să respecte această limită.
În prezenta cauză, din cuprinsul considerentelor (374) și (401) ale deciziei atacate reiese că, întrucât a stabilit că societatea‑mamă
a Deltafina, mai precis Universal, a exercitat o influență decisivă asupra Deltafina, Comisia, pentru a stabili cuantumul
amenzii la un nivel care îi asigura un caracter suficient de disuasiv, a luat în considerare cifra de afaceri a Universal.
Or, rezultă din datele indicate în cuprinsul considerentului (374) al deciziei atacate, necontestate de Deltafina, că amenda
aplicată Deltafina și Universal este mai mică de 2 % din cifra de afaceri globală a Universal și, în consecință, este inferioară
într‑o măsură semnificativă plafonului prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. În aceste condiții,
Deltafina nu poate să susțină că cuantumul de plecare stabilit de Comisie ar fi disproporționat în raport cu mărimea întreprinderii
(a se vedea în acest sens Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 232 de mai sus, punctul 146, și Hotărârea din 12 septembrie 2007,
Prym Consumer/Comisia, punctul 203 de mai sus, punctul 229).
Pe de altă parte, din jurisprudență reiese că, în măsura în care cuantumul amenzii finale nu depășește 10 % din cifra de afaceri
globală a întreprinderii vizate în cursul ultimului an al încălcării, amenda nu poate fi considerată disproporționată numai
pentru că depășește cifra de afaceri realizată pe piața vizată (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 iulie
2003, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Ingredients/Comisia, T‑224/00, Rec., p. II‑2597, punctul 200). Aceeași situație
se regăsește în ceea ce privește cifra de afaceri realizată pe piața din aval. Or, în prezenta cauză trebuie să se constate
că cuantumul de plecare al amenzii aplicate Deltafina, cu privire la care susține că are caracter disproporționat, nu depășește
nici cifra de afaceri pe care a realizat‑o pe piața vizată, nici cifra de afaceri realizată pe piața din aval. În plus, inclusiv
cuantumul final al amenzii este inferior acestor două cifre de afaceri.
De altfel, în considerarea naturii foarte grave a încălcării săvârșite, nici împrejurarea că amenda corespunde cu 52,2 % din
valoarea vânzărilor Deltafina de tutun italian procesat și cu 82,5 % din achizițiile sale de tutun brut sau preprocesat, nici
împrejurarea că depășește beneficiul total, după impozitare, realizat de Deltafina, filiala italiană a grupului Universal,
în perioada cuprinsă între 1996 și 2002 nu sunt excesive, astfel încât să determine caracterul disproporționat al unei astfel
de amenzi.
În sfârșit, în ceea ce privește menționarea deciziilor adoptate anterior de Comisie, trebuie amintit că practica decizională
a Comisiei nu servește în sine drept cadru juridic pentru aplicarea amenzilor în materie de concurență, având în vedere că
acesta din urmă este definit numai în Regulamentul nr. 1/2003, astfel cum este aplicat în lumina liniilor directoare, și că
Comisia dispune, în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor, de o largă putere de apreciere și nu este ținută de aprecierile
pe care le‑a efectuat anterior (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia,
C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 82, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 123).
Rezultă că susținerile Deltafina referitoare la practica decizională anterioară a Comisiei nu pot fi admise.
În lumina acestor considerații, primul aspect al celui de al cincilea motiv trebuie respins.
3.     Cu privire la al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității, ținând
seama de mărimea limitată a pieței geografice
a)     Argumentele părților
Deltafina susține de asemenea că Comisia a omis să țină seama de mărimea redusă a pieței geografice vizate de încălcare, care
se limitează la Italia sau, mai precis, care privește în esență numai patru regiuni italiene (în care este concentrată 87,5 %
din producția italiană). Or, în numeroase cazuri anterioare, Comisia ar fi considerat că, în lumina faptului că încălcarea
avut loc într‑o parte limitată din piața unică, ar trebui calificată mai curând drept încălcare „gravă” decât drept încălcare
„foarte gravă”.
Comisia solicită respingerea argumentelor formulate de Deltafina.
b)     Aprecierea Tribunalului
Din jurisprudență reiese că întinderea pieței geografice nu este un criteriu autonom, în sensul că numai încălcările care
vizează majoritatea statelor membre ar fi susceptibile să fie calificate drept „foarte grave”. Nici Tratatul CE, nici Regulamentul
nr. 1/2003, nici liniile directoare, nici jurisprudența nu permit să se considere că numai restricțiile foarte întinse din
punct de vedere geografic pot fi calificate astfel (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 18 iulie 2005, Scandinavian
Airlines System/Comisia, T‑241/01, Rec., p. II‑2917, punctul 87, și Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia,
punctul 217 de mai sus, punctul 311).
De altfel, acorduri sau practici concertate care urmăresc în special, precum în speță, stabilirea prețurilor și împărțirea
cantităților achiziționate pot duce, pentru simplul motiv al naturii proprii, la calificarea lor ca fiind „foarte grave”,
fără să fie necesar ca aceste comportamente să fie caracterizate printr‑o întindere geografică deosebită (a se vedea în această
privință jurisprudența citată la punctele 222-225 de mai sus).
Rezultă că mărimea pieței geografice vizate, presupunând chiar că ar fi limitată, nu exclude în principiu calificarea drept
„foarte gravă” a încălcării constatate în cauză.
Trebuie, în plus, să se sublinieze că, dacă, în cauză, producția de tutun brut era concentrată în anumite regiuni ale Italiei,
domeniul de aplicare al înțelegerii nu era totuși limitat la aceste regiuni, ci acoperea achizițiile de tutun brut pe întregul
teritoriu italian. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, întregul teritoriu al unui stat membru constituie o parte substanțială
a pieței comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 noiembrie 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia,
322/81, Rec., p. 3461, punctul 28, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 224 de mai sus, punctul 150).
Astfel, trebuie să se concluzioneze că, în prezenta cauză, cuantumul de plecare de 25 de milioane de euro nu este disproporționat
în raport cu întinderea geografică a pieței vizate.
În sfârșit, în ceea ce privește menționarea deciziilor adoptate anterior de Comisie, din jurisprudența menționată la punctul
244 de mai sus reiese că susținerile Deltafina referitoare la practica decizională anterioară a Comisiei nu pot fi admise.
Având în vedere considerațiile precedente, al doilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie respins.
4.     Cu privire la al treilea aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității, având
în vedere lipsa de impact al încălcării asupra pieței, precum și pe nemotivare
a)     Argumentele părților
Deltafina susține că cuantumul de bază al amenzii ar fi vădit disproporționat având în vedere faptul că încălcarea nu a avut
niciun impact sau a avut un impact limitat asupra pieței vizate. Ea reproșează Comisiei că nu a ținut seama de faptul că din
datele de care dispunea rezulta că practicile vizate, care aveau ca obiectiv stabilirea prețurilor de achiziție a tutunului
brut, nu produseseră efecte pe piața tutunului brut. Astfel, însăși Comisia ar fi recunoscut în decizia atacată că prețurile
tutunului brut, în loc să scadă, ar fi crescut cu 53,5 % în Italia în perioada 1990-2000, în timp ce prețurile celorlalte
produse agricole nu crescuseră, în aceeași perioadă, decât cu 15,9 %. În plus, în perioada 1993-2000, prețurile soiurilor
de tutun produse în cele mai mari cantități în Italia (respectiv soiurile Bright și Burley) ar fi cunoscut în Italia cea mai
importantă majorare din diferitele state membre. Astfel, Comisia ar fi trebuit să rețină că practicile sancționate, care urmăreau
limitarea sau prevenirea majorării prețurilor tutunului brut italian, au fost ineficiente. Aceste date, recunoscute în mod
expres în decizia atacată, ar fi trebuit luate în considerare la evaluarea gravității încălcării și ar fi trebuit să determine
Comisia să stabilească un cuantum de plecare al amenzii mai puțin ridicat.
Contrar afirmațiilor făcute de Comisie pentru prima dată în memoriul în apărare, impactul încălcării asupra pieței ar fi fost,
în cauză, în mod evident măsurabil. Informațiile care, în opinia Comisiei, ar fi fost necesare pentru a permite măsurarea
acestui impact nu ar constitui informații imposibil de găsit, iar, pe de altă parte, acest tip de analiză ar fi frecvent în
deciziile privind înțelegerile. Astfel, în temeiul jurisprudenței, Comisia ar fi fost obligată să efectueze o comparație între
situația rezultată din această încălcare și cea care ar fi existat în lipsa acesteia. În plus, întrucât nu conține nicio indicație
cu privire la motivele pentru care Comisia a reținut că impactul încălcării nu era măsurabil, decizia atacată ar fi de asemenea
nemotivată în această privință.
Deltafina susține că, deși în prezenta cauză impactul încălcării asupra pieței nu fusese în mod real măsurabil,
quod non
, prin stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, Comisia ar fi trebuit să concluzioneze totuși că încălcarea nu a avut
niciun impact asupra pieței. Astfel, eventuala imposibilitate de a măsura impactul nu ar permite să se presupună existența
unui astfel de impact.
În replică, Deltafina precizează că motivul invocat de ea nu vizează calificarea încălcării drept „foarte gravă”, ci majorarea
cuantumului de plecare având în vedere impactul încălcării pe piață.
Deltafina solicită astfel reducerea amenzii în măsura corespunzătoare, având în vedere faptul că, atunci când a stabilit cuantumul
de plecare al amenzii, Comisia nu a ținut seama de lipsa de impact sau, în subsidiar, de impactul limitat al încălcării pe
piață.
Comisia solicită respingerea argumentelor Deltafina.
b)     Aprecierea Tribunalului
Trebuie amintit mai întâi că, printre cele trei criterii menționate în liniile directoare pentru evaluarea gravității încălcării
(a se vedea punctul 220 de mai sus), natura încălcării joacă un rol primordial în caracterizarea încălcărilor foarte grave.
Astfel, acorduri sau practici concertate care urmăresc stabilirea prețurilor sau împărțirea piețelor pot duce, pentru simplul
motiv al naturii proprii, la calificarea lor ca fiind „foarte grave”, fără să fie necesar ca aceste comportamente să fie caracterizate
printr‑un impact real asupra pieței în discuție (a se vedea în această privință jurisprudența citată la punctele 222-225 de
mai sus).
În speță, astfel cum s‑a subliniat la punctul 235 de mai sus, înțelegerea în cauză avea ca obiect, în special, stabilirea
în comun a prețurilor plătite de procesatori pentru tutunul brut, precum și împărțirea furnizorilor și a cantităților și un
schimb de informații. Astfel de practici constituie o restricție orizontală de tip „cartel de prețuri” în sensul liniilor
directoare și sunt, așadar, „foarte grave” prin natură.
Rezultă că, în prezenta cauză, Comisia putea califica înțelegerea drept încălcare foarte gravă fără a i se impune să dovedească
existența unui impact real al acesteia asupra pieței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2009, Prym și Prym
Consumer/Comisia, punctul 213 de mai sus, punctul 76, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus,
punctul 103).
De altfel, din interpretarea deciziei atacate reiese că, deși în cuprinsul considerentului (365) al acesteia Comisia ar fi
afirmat, reluând formularea liniilor directoare, că la evaluarea gravității încălcării trebuie să ia în considerare cele trei
elemente menționate la primul paragraf al punctului 1 A din liniile directoare (a se vedea punctul 220 de mai sus), ulterior
nu și‑a întemeiat aprecierea gravității încălcării pe impactul real al încălcării.
Astfel, în partea deciziei atacate referitoare la aprecierea gravității încălcării [considerentele (365)-(369)], niciun considerent
nu menționează acest element. În special, în cuprinsul considerentului (368) al deciziei atacate, referindu‑se la partea din
decizie care analizează efectul restrictiv al acordurilor dintre procesatori, Comisia, pe de o parte, formulează considerații
cu caracter general cu privire la înțelegerile în materie de achiziții și cu privire la capacitatea acestora de a denatura
concurența, asemenea cazului tipic al „cartelurilor de vânzări”, și, pe de altă parte, afirmă că această capacitate este cu
atât mai importantă în cazul unui produs precum cel din prezenta cauză. Or, nu se poate interpreta că aceste considerații
sunt o analiză a impactului real al încălcării asupra pieței, ci constituie mai curând considerații cu privire la capacitatea
înțelegerii privind achizițiile de a denatura concurența în prezenta cauză.
Rezultă că o calificare a încălcării ca fiind foarte gravă nu poate fi repusă în discuție de argumentele invocate de Deltafina
în cadrul prezentului aspect.
De altfel, trebuie să se sublinieze că, în replică, Deltafina a clarificat conținutul argumentelor invocate în cadrul acestui
aspect, explicând că nu contestă calificarea încălcării drept foarte gravă, ci că reproșează Comisiei că a stabilit un cuantum
de plecare al amenzii disproporționat, în considerarea lipsei de impact real al încălcării asupra pieței.
Trebuie constatat în acest sens, în primul rând, că din sistemul sancțiunilor pentru încălcarea normelor de concurență, astfel
cum a fost reglementat prin Regulamentul nr. 1/2003 și interpretat în jurisprudență, rezultă că înțelegerile merită, din cauza
propriei naturi, cele mai severe amenzi. Eventualul lor impact concret asupra pieței, în special problema măsurii în care
limitarea concurenței a determinat majorarea prețului de piață comparativ cu cel care ar fi fost prevăzut în ipoteza inexistenței
cartelului, nu este un criteriu determinant pentru stabilirea nivelului amenzilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Musique
diffusion française și alții/Comisia, punctul 233 de mai sus, punctele 120 și 129, și Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000,
Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctele 68-77; a se vedea și punctele 95-101 din Concluziile
avocatului general M. Mischo prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Mo och Domsjö/Comisia,
C‑283/98 P, Rec., p. I‑9855, I‑9858).
Potrivit jurisprudenței constante, pentru evaluarea cuantumului amenzii, unele elemente care țin de caracterul intenționat
pot avea o importanță mai mare decât cele referitoare la efectele unei practici anticoncurențiale, mai ales în cazul încălcărilor
grave în mod intrinsec, precum cele privind stabilirea prețurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 octombrie
2003, Thyssen Stahl/Comisia, C‑194/99 P, Rec., p. I‑10821, punctul 118, Hotărârea din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia,
punctul 213 de mai sus, punctul 96, și Hotărârea Curții din 12 noiembrie 2009, Carbonne‑Lorraine/Comisia, C‑554/08 P, nepublicată
în Repertoriu, punctul 44).
În prezenta cauză, din analiza părții din decizia atacată referitoare la faptele incriminate reiese că procesatorii au pus
în aplicare în mod voluntar comportamentele anticoncurențiale pentru care au fost sancționați [a se vedea, de exemplu, considerentele
(111), (124), (125), (141) și (158) ale deciziei atacate]. Această apreciere își găsește de altfel confirmarea în circumstanța
că înțelegerea avea caracter secret, astfel cum reiese din considerentele (363) și (473) ale deciziei atacate.
În plus, reiese de asemenea din decizia atacată că procesatorii au stabilit de comun acord, în repetate rânduri, măsuri menite
să asigure punerea în aplicare efectivă a înțelegerii, precum trimiterea reciprocă a facturilor de la furnizorii lor respectivi
[considerentele (122) și (129) ale deciziei atacate], o obligație de consultare în cazul achizițiilor în afara acordurilor
[considerentul (139) al deciziei atacate], obligații de controlare a angajaților pentru a evita ca aceștia să ia inițiative
fără coordonarea necesară [considerentul (140) al deciziei atacate], crearea unei structuri care urmărea asigurarea realizării
unor obiective anticoncurențiale [considerentul (187) al deciziei atacate]. În această privință, trebuie să se mai sublinieze
că din considerentul (383) al deciziei atacate reiese că Comisia a stabilit că înțelegerea a fost pusă în aplicare, circumstanță
necontestată de Deltafina.
În al doilea rând, trebuie să se constate că, la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, Comisia a ținut seama de efectele
probabile ale comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi în cauză. Astfel, din considerentele (370) și (371) ale deciziei
atacate reiese că Comisia a considerat corect să stabilească amenzile în funcție de poziția pe piață a fiecărei părți în cauză
pentru a ține seama, pe lângă ponderea specifică a acesteia, de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al fiecărei
întreprinderi.
Or, din jurisprudență rezultă că cota de piață a fiecăreia dintre întreprinderile în cauză pe piața care a făcut obiectul
unei practici restrictive constituie, și în lipsa probelor referitoare la un efect concret al încălcării asupra pieței, un
element obiectiv care exprimă în mod corect răspunderea fiecăreia dintre ele în ceea ce privește nocivitatea potențială a
acestei practici pentru concurența normală (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon
și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctele 196-198, și în special
punctul 197). Astfel, potrivit jurisprudenței, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, cotele de piață deținute de o întreprindere
sunt pertinente pentru determinarea influenței pe care aceasta a putut să o exercite pe piață (Hotărârea Curții din 17 decembrie
1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 139 și Hotărârea din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia,
punctul 215 de mai sus, punctul 62).
Astfel, trebuie se constate că, în cauză, prin stabilirea cuantumului de plecare al amenzii în funcție de cotele de piață
deținute de fiecare parte, Comisia a utilizat un criteriu relevant pentru a determina influența pe care a putut‑o avea comportamentul
Deltafina asupra pieței.
În aceste condiții, în cazul unei încălcări foarte grave a normelor de concurență și în prezența unor elemente care țin de
caracterul intenționat, precum cele menționate la punctele 270 și 271 de mai sus, presupunând chiar că acordul nu ar fi produs
efecte pe piață, astfel cum susține Deltafina, trebuie să se considere că stabilirea cuantumului de plecare al amenzii aplicate
Deltafina, care era operatorul cu o cotă de piață semnificativ mai mare decât cea a celorlalți participanți la înțelegerea
privind piața relevantă, la un nivel superior față de minimul de 20 de milioane de euro prevăzut de liniile directoare, mai
precis la 25 de milioane de euro, nu este incorectă.
În lumina acestor considerații, argumentul Deltafina potrivit căruia cuantumul de plecare al amenzii ar fi vădit disproporționat
având în vedere că încălcarea nu produsese niciun efect pe piață nu poate fi admis.
De altfel, în ceea ce privește datele menționate în decizia atacată, care ar dovedi lipsa efectelor înțelegerii pe piață (a
se vedea punctul 255 de mai sus), trebuie să se sublinieze că din jurisprudență reiese că, pentru a aprecia gravitatea încălcării,
este decisiv să se știe că membrii înțelegerii au făcut tot ce puteau pentru a da un efect concret intențiilor lor. Întrucât
ceea ce s‑a întâmplat ulterior, cu privire la prețurile de piață efectiv obținute, putea fi influențat și de alți factori,
ce nu se aflau sub controlul membrilor înțelegerii, aceștia din urmă nu pot invoca în propriul beneficiu factori externi care
s‑au opus eforturilor lor, făcând din aceștia elemente care să justifice reducerea amenzii (a se vedea Hotărârea Raiffeisen
Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 217 de mai sus, punctul 287, Hotărârea din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia,
punctul 223 de mai sus, punctul 86, și Hotărârea Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul 222 de mai sus, punctul 130 și jurisprudența
citată).
Astfel, într‑un context precum cel din prezenta cauză, în care, printre altele, membrii înțelegerii au adoptat măsuri pentru
a da un efect concret scopurilor lor anticoncurențiale (a se vedea punctul 270 și în special punctul 271 de mai sus), o evoluție
a prețurilor de pe piață cum ar fi majorarea prețurilor tutunului menționată de Deltafina nu poate justifica în sine o reducere
a amenzii. Astfel, nu este exclus ca, în lipsa înțelegerii, majorarea prețurilor să fi fost mai importantă decât majorarea
sus‑menționată.
În plus, potrivit jurisprudenței, nu se poate impune Comisiei, dacă s-a dovedit punerea în aplicare a unei înțelegeri, să
demonstreze în mod sistematic că acordurile au permis efectiv întreprinderilor în cauză să atingă un nivel al prețului tranzacției
mai mare sau, precum în speţă, în cazul înţelegerilor privind achiziţiile, mai mic decât cel care ar fi prevalat în lipsa
înțelegerii. Ar fi disproporționat să se impună o astfel de demonstrație, care ar consuma resurse considerabile, dat fiind
că necesită folosirea unor calcule ipotetice, bazate pe modele economice a căror exactitate nu poate fi verificată decât cu
dificultate de către instanță și al căror caracter sigur nu este dovedit în niciun fel (a se vedea în acest sens Hotărârea
Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 217 de mai sus, punctul 286, Hotărârea din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia,
punctul 223 de mai sus, punctul 85, și Hotărârea Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul 222 de mai sus, punctul 129 și jurisprudența
citată).
Astfel, deși dispunea de date care ar demonstra o majorare a prețurilor tutunului brut mai mare decât media majorării prețurilor
celorlalte produse agricole, această circumstanță nu are drept consecință că Comisia avea obligația să demonstreze că acordurile
dintre procesatori le‑au permis efectiv să atingă un nivel al prețului mai mic decât cel care ar fi prevalat în lipsa înțelegerii.
În sfârșit, Deltafina susține de asemenea că decizia atacată ar fi afectată de o încălcare a obligației de motivare, întrucât
Comisia nu ar fi indicat motivele pentru care a concluzionat că impactul încălcării nu era măsurabil.
În ceea ce privește obligația de motivare, trebuie amintit mai întâi că din jurisprudență reiese că, în cadrul stabilirii
amenzilor pentru încălcarea dreptului concurenței, respectiva obligație este îndeplinită atunci când Comisia arată, în cuprinsul
deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării. În cazul unei decizii
prin care se aplică amenzi mai multor întreprinderi, conținutul obligației de motivare trebuie apreciat în special în lumina
faptului că gravitatea încălcării trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi în special împrejurările
particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără a fi fost stabilită o listă imperativă
sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții din 15 octombrie
2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P
și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctele 463 și 465).
În prezenta cauză, Comisia a menționat, în considerentele (365)-(376) ale deciziei atacate, elementele de care a ținut seama
la stabilirea cuantumurilor de plecare ale amenzilor aplicate diferitor întreprinderi vizate. Comisia a menționat în special
criteriile în temeiul cărora, pe de o parte, a evaluat, în conformitate cu liniile directoare, gravitatea încălcării și, pe
de altă parte, a stabilit ulterior cuantumul de plecare clasând întreprinderile în funcție de importanța acestora pe piața
respectivă după cota lor de piață, ținând seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și de repercusiunile probabile
ale comportamentului ilicit al acestora. Prin urmare, condițiile impuse de jurisprudență în ceea ce privește obligația de
motivare au fost îndeplinite.
În ceea ce privește în mod special critica invocată de Deltafina, trebuie să se sublinieze că, întrucât impactul real asupra
pieței nu constituie un element necesar pentru calificarea încălcării drept foarte gravă în cazul unor înțelegeri orizontale
care vizează în special, precum în prezenta cauză, stabilirea prețurilor, Comisia nu avea obligația să țină seama de el la
stabilirea gravității încălcării (a se vedea punctele 222-224 și 261-265 de mai sus). În prezenta cauză, astfel cum s‑a subliniat
la punctele 264 și 265 de mai sus, Comisia nu a întemeiat evaluarea gravității încălcării pe acest criteriu. Or, circumstanța
că Comisia nu a motivat faptul că nu a ținut seama de un criteriu pe care nu avea obligația să îl ia în considerare și a cărui
luare în considerare nu i s‑a părut necesară în speță nu poate constitui o nemotivare în ceea ce privește stabilirea amenzii
aplicate Deltafina.
De altfel, trebuie amintit de asemenea că, potrivit jurisprudenței, în cadrul analizelor privind încălcări ale articolului
81 CE, articolul 253 CE nu poate fi interpretat în sensul că impune Comisiei obligația de a explica în deciziile sale motivele
pentru care nu a reținut, în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii, abordări alternative la cea efectiv reținută în
decizia atacată (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 19 mai 2010, IMI și alții/Comisia, T‑18/05, Rep., p. II‑1769, punctul
153 și jurisprudența citată).
Prin urmare, Comisiei nu i se poate reproșa nicio încălcare a obligației de motivare.
Rezultă din toate aceste considerații că cel de al treilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie respins.
În lumina considerațiilor precedente, cel de al cincilea motiv trebuie respins în totalitate.
B –
Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o apreciere eronată a circumstanțelor atenuante, precum și pe o încălcare a
principiilor egalității de tratament și proporționalității
1.     Argumentele părților
În cadrul celui de al șaptelea motiv, Deltafina reproșează mai întâi Comisiei că nu a ținut seama, la aprecierea comportamentului
său, de o circumstanță atenuantă care ar fi trebuit să o determine să reducă amenda. Comisia nu ar fi ținut seama de caracterul
absolut incert, la momentul situației de fapt, al cadrului normativ relevant din sectorul vizat de înțelegere și, prin urmare,
de aplicarea incertă a articolului 81 CE în cazul acordurilor interprofesionale. Astfel, legea care reglementează acest tip
de acorduri, respectiv Legea nr. 88 privind normele referitoare la acordurile interprofesionale și la contractele de cultură
și de vânzare a produselor agricole (Legge n 88 sulle norme sugli accordi interprofessionali e sui contratti di coltivazione
e vendita dei prodotti agricoli) din 16 martie 1988 (GURI nr. 69 din 23 martie 1988, denumită în continuare „Legea nr. 88”)
ar fi încurajat concentrarea orizontală între procesatori. Or, din considerentele (315) și (359)-(362) ale deciziei atacate
reiese că Comisia era informată cu privire la acest context, dar că nu ar fi acționat în consecință în ceea ce privește stabilirea
cuantumului amenzii.
Deltafina susține de asemenea că, în cauza în care s‑a adoptat Decizia C(2004) 4030 final a Comisiei din 20 octombrie 2004
privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2 − Tutun brut – Spania) (denumită
în continuare „Decizia Tutun brut – Spania”), în care cadrul legislativ ar fi în esență asemănător celui din prezenta cauză,
Comisia ar fi acordat procesatorilor o reducere a amenzilor cu 40 %.
În continuare, Deltafina susține că amenda care i‑a fost aplicată este disproporționată ținând seama de situația de fapt care
a determinat Comisia să nu îi acorde beneficiul imunității. Deltafina subliniază că divulgarea pe care a făcut‑o cu privire
la cererea de imunitate nu a adus atingere investigației Comisiei, că nu ar putea fi pusă la îndoială buna sa credință în
cursul fazei administrative, că însăși Comisia ar fi recunoscut că a contribuit în mod semnificativ la investigație și că
această cauză are „caracteristici excepționale”, întrucât Deltafina a fost prima întreprindere care a solicitat imunitatea
în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 și întrucât este primul caz de retragere a imunității condiționate. Cu
toate acestea, Comisia ar fi aplicat o amendă deosebit de ridicată pentru un comportament despre care nici măcar funcționarul
care se ocupa de cauză nu știa, la 26 de luni după derularea faptelor, dacă constituie efectiv o încălcare a obligației de
cooperare (a se vedea punctul 185 de mai sus). Deltafina menționează de asemenea practica Comisiei de a aplica amenzi simbolice
în cazurile în care există o îndoială justificată cu privire la existența unei încălcări.
În sfârșit, în ședință, Deltafina, făcând referire la punctul 169 din Hotărârea Nintendo și Nintendo of Europe/Comisia, punctul
190 de mai sus, a reproșat Comisiei că i‑a acordat pentru cooperarea sa aceeași reducere a amenzii care a fost acordată și
Dimon Italia, mai precis 50 % din amendă, deși Dimon Italia începuse să coopereze mai târziu decât ea, iar cooperarea sa era
mai importantă din punct de vedere calitativ decât cea furnizată de Dimon Italia.
Comisia solicită respingerea argumentelor invocate de Deltafina.
2.     Aprecierea Tribunalului
În ceea ce privește critica întemeiată pe faptul că nu s‑a ținut seama de o circumstanță atenuantă, trebuie să se sublinieze
că, potrivit jurisprudenței, la momentul stabilirii nivelului sancțiunii, comportamentul întreprinderilor în cauză poate fi
apreciat în lumina circumstanței atenuante pe care ar constitui‑o cadrul juridic național (Hotărârea Curții din 9 septembrie
2003, CIF, C‑198/01, Rec., p. I‑8055, punctul 57, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus,
punctul 228 și următoarele).
În plus, trebuie să se sublinieze de asemenea că punctul 3 din liniile directoare prevede, sub titlul de circumstanțe atenuante,
o listă neexhaustivă de circumstanțe care pot determina o diminuare a cuantumului amenzii, printre care una este existența
unei îndoieli justificate a întreprinderii cu privire la caracterul ilicit al comportamentului restrictiv.
În prezenta cauză trebuie să se constate că, în decizia atacată, Comisia a ținut seama de cadrul juridic național, și în special
de Legea nr. 88/88 menționată de Deltafina. Comisia analizează în special impactul acestei legi în cuprinsul considerentelor
(315)-(324) și (358)-(362) ale deciziei atacate. În acest context, Comisia afirmă că legislația națională putea da naștere
unei incertitudini în ceea ce privește caracterul legal al practicilor APTI și Unitab. Tocmai pentru acest motiv Comisia a
impus acestor asociații amenzi simbolice [a se vedea în special considerentul (362) al deciziei atacate].
Totuși, în ceea ce privește înțelegerea procesatorilor, la care Deltafina a participat, trebuie să se constate că, în considerentul
(323) al deciziei atacate, Comisia afirmă că înțelegerea „intră întru totul sub incidența articolului 81 alineatul (1) [CE,]
deoarece nu intra în domeniul de aplicare al dispozițiilor Legii nr. 88/88, în măsura în care urmărea în esență stabilirea
prețurilor maxime sau medii de livrare și împărțirea cantităților și a furnizorilor”. Deltafina nu contestă în niciun mod
această constatare. Ea se limitează să afirme, fără a‑și justifica susținerile, că legislația națională ar fi încurajat concentrarea
orizontală între procesatori.
În aceste condiții, Deltafina nu poate să susțină că Comisia ar fi trebuit să țină seama, ca circumstanță atenuantă, de cadrul
normativ relevant.
În ceea ce privește Decizia Tutun brut – Spania, trebuie să se sublinieze că, deși Deltafina nu face o afirmație expresă,
ea susține în esență o încălcare a principiului egalității de tratament, întrucât Comisia ar fi aplicat circumstanța atenuantă
în discuție în privința procesatorilor într‑o situație asemănătoare celei din prezenta cauză,
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul egalității de tratament nu este
încălcat decât atunci când situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau când situații diferite sunt tratate în același
mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie
1984, Sermide, 106/83, Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05,
Rep., p. II‑3555, punctul 79).
În speță, o comparație între cele două decizii în cauză în ceea ce privește incidența cadrului legislativ național referitor
la practicile contestate arată că aceste două situații sunt caracterizate de diferențe semnificative în privința impactului
cadrului legislativ național asupra comportamentelor ilegale. În special, din cuprinsul considerentului (52) și următoarelor,
al considerentului (349) și următoarelor și al considerentelor (426)-(429), (437) și (438) ale Deciziei Tutun brut – Spania
reiese că, în Spania, autoritățile publice au jucat un rol important în negocierea acordurilor dintre producători și procesatori,
fiind vorba despre negocieri considerate „publice”. În Spania exista chiar o „practică la nivel de minister [prin care se
urmărea] autorizarea și incitarea părților să negocieze la nivel colectiv condițiile de achiziție și de vânzare ale tutunului,
inclusiv prețurile” [considerentul (60) al Deciziei Tutun brut – Spania]. Comisia a dedus de aici că „negocierile publice
dintre reprezentanții producătorilor și procesatori determina[seră], cel puțin într‑o anumită măsură, cadrul (mai ales în
privința ocaziilor de a se pune de acord și de a adopta o poziție comună) în care procesatorii putu[seră] să își dezvolte,
pe lângă poziția comună pe care o vor adopta în cadrul negocierilor publice, strategia secretă cu privire la prețurile de
livrare medii (maxima) și cu privire la cantități” [considerentul (438) al Deciziei Tutun brut – Spania]. Comisia a acordat
în principal pentru acest motiv o reducere cu 40 % a cuantumului amenzilor aplicate procesatorilor spanioli.
Or, în prezenta cauză, autoritățile publice nu au jucat un astfel de rol în negocierile dintre procesatori și producători.
Prin urmare, Deltafina nu poate susține că, prin neaplicarea circumstanței atenuante în discuție, Comisia a încălcat principiul
egalității de tratament.
În plus, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, simplul fapt că, în practica sa decizională anterioară, Comisia a apreciat
că anumite elemente constituie circumstanțe atenuante pentru a determina cuantumul amenzii nu înseamnă că aceasta este obligată
să transpună aceeași apreciere într‑o decizie ulterioară (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99,
Rec., p. II‑1705, punctul 337, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 224 de mai sus, punctul 395). Astfel, Deltafina
nu poate să invoce aplicarea unei circumstanțe atenuante într‑o altă cauză pentru a deduce existența unei erori din partea
Comisiei în prezenta cauză.
În continuare, trebuie examinată critica întemeiată pe caracterul disproporționat al amenzii în considerarea situației de
fapt care a condus Comisia să nu acorde Deltafina imunitatea definitivă.
În această privință, trebuie să se sublinieze că, întrucât Comisia a constatat în decizia atacată, fără să săvârșească o eroare,
o încălcare a obligației Deltafina de cooperare, a decis la finalul procedurii să nu îi acorde imunitatea definitivă. Astfel,
nemaibeneficiind de tratamentul favorabil, s‑a decis aplicarea unei sancțiuni în privința Deltafina pentru participarea sa
la înțelegerea ilegală dintre procesatori, sancțiune al cărei cuantum de bază a fost stabilit la 60 de milioane de euro [a
se vedea considerentul (379) al deciziei atacate].
Totuși, în pofida încălcării de către Deltafina a unei condiții necesare pentru a beneficia de imunitate în temeiul Comunicării
privind cooperarea din 2002, Comisia a decis să îi aplice o reducere a amenzii în considerarea circumstanței atenuante constând
în cooperarea semnificativă pe care a furnizat‑o în cadrul procedurii. Având în vedere considerațiile rezumate la punctele
38-42 de mai sus, Comisia a decis astfel să acorde Deltafina o reducere a amenzii cu 50 %.
Or, trebuie să se constate că, la cuantificarea reducerii ce urma să fie aplicată amenzii, Comisia a ținut seama și a recunoscut
atât circumstanțele excepționale ale prezentei cauze, cât și importanța cooperării furnizate de Deltafina în cursul întregii
proceduri, pe care Deltafina le menționează în susținerea criticii formulate. Pe baza acestor considerații, și în pofida încălcării
obligației Deltafina de cooperare, Comisia i‑a acordat o reducere foarte semnificativă a amenzii care ar fi trebuit să îi
fie aplicată în caz contrar.
În împrejurările din speță, având în vedere reducerea amenzii de care a beneficiat Deltafina, aceasta nu poate să susțină
că amenda este disproporționată, ținând seama de faptele care au determinat Comisia să îi retragă beneficiul imunității. Celelalte
argumente ale Deltafina nu pot repune în discuție această apreciere.
În ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că nu s‑a adus atingere investigației, pe lângă că nu este dovedit, în
prezenta cauză, este lipsit de importanță atât pentru constatarea încălcării obligației de cooperare (a se vedea punctul 171
de mai sus), cât și pentru evaluarea cooperării. În plus, în cazul unei încălcări dovedite a obligației de cooperare, Deltafina
nu poate să invoce o pretinsă bună‑credință în cursul fazei administrative pentru a solicita o reducere suplimentară a amenzii.
În sfârșit, în ceea ce privește practica decizională a Comisiei constând în aplicarea unor amenzi simbolice, nici aceasta
nu poate repune în discuție concluzia menționată anterior, având în vedere jurisprudența citată la punctul 244 de mai sus.
În sfârșit, în măsura în care, în ședință, Deltafina a invocat pentru prima dată în procedură încălcarea de către Comisie
a principiului egalității de tratament având în vedere reducerea de amendă acordată Dimon Italia, ea a prezentat un motiv
nou, fără să fie bazat pe elemente de drept sau de fapt care au apărut în cursul procedurii. Astfel, conform articolului 48
alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, un asemenea motiv trebuie respins ca fiind inadmisibil.
Având în vedere considerațiile precedente, cel de al șaptelea motiv trebuie respins în totalitate.
În consecință, concluziile de anulare în parte a deciziei atacate trebuie respinse în totalitate. În ceea ce privește concluziile
formulate în subsidiar, de reformare a deciziei atacate, Tribunalul consideră că, întrucât în speță niciun element nu este
de natură să justifice o reducere a cuantumului amenzii, această cerere trebuie respinsă. Din toate considerațiile anterioare
rezultă că acțiunea trebuie respinsă în totalitate.
III –
Cu privire la cererea de depunere a unui document
În ceea ce privește cererea formulată de Deltafina ca Tribunalul să oblige Comisia să depună versiunea integrală a unui document
anexat la memoriul în apărare (a se vedea punctul 68 de mai sus), trebuie amintit mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe
constante, Comisia nu este obligată să permită accesul în cursul procedurii la documentele interne ale instituției (Hotărârea
Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 54, și Hotărârea Tribunalului
din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95,
T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 420). În plus,
potrivit unei jurisprudențe constante, în cursul procedurii la instanța Uniunii, documentele interne ale Comisiei nu sunt
aduse la cunoștința reclamanților, în afara cazului în care circumstanțe excepționale ale cauzei impun acest lucru, pe baza
unor indicii serioase care trebuie furnizate de aceștia. Această restricționare a accesului la documentele interne se justifică
prin necesitatea de a asigura buna funcționare a instituției vizate în domeniul sancționării încălcărilor normelor de concurență
(a se vedea Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 40 și jurisprudența
citată).
Or, trebuie să se constate că Deltafina nu a demonstrat existența circumstanțelor excepționale, pe baza unor indicii serioase,
care ar impune prezentarea în întregime a documentului menționat în cererea sa și că nu a explicat motivele pentru care acest
document ar putea prezenta o importanță în ceea ce privește respectarea dreptului la apărare. În aceste împrejurări, cererea
de prezentare în întregime a acestui document nu poate fi admisă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Deltafina a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, în conformitate
cu concluziile Comisiei.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a treia)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Deltafina SpA la plata cheltuielilor de judecată.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 septembrie 2011.
Semnături
Cuprins
Istoricul cauzei
I –  Procedura administrativă
II –  Decizia atacată
A –  Cu privire la încălcarea și la imputabilitatea comportamentului ilicit
B –  Cu privire la calculul cuantumului amenzii
1.  Stabilirea cuantumului de bază al amenzii
2.  Circumstanța atenuantă
C –  Cu privire la cererea de imunitate a Deltafina
1.  Situația de fapt relevantă
2.  Nerespectarea de către Deltafina a condiției stabilite la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din
Procedura și concluziile părților
În drept
I –  Cu privire la motivele invocate în principal
A –  Cu privire la primele trei motive, întemeiate pe erori vădite referitoare la neacordarea imunității definitive Deltafina
1.  Argumentele părților
2.  Aprecierea Tribunalului
a)  Cu privire la programul de clemență
b)  Cu privire la întinderea obligației de cooperare
c)  Cu privire la încălcarea de către Deltafina a obligației de cooperare
d)  Cu privire la argumentele specifice invocate de Deltafina, întemeiate pe erori care afectează decizia atacată întrucât
Comisia nu i‑a acordat imunitatea definitivă
Cu privire la argumentul întemeiat pe faptul că Comisia a acceptat ca Deltafina să divulge cererea sa de imunitate cu ocazia
reuniunii APTI
–  Cu privire la pretinsa informare prealabilă a Comisiei
–  Cu privire la pretinsul acord referitor la caracterul inevitabil al divulgării
Cu privire la cunoașterea investigației și la inexistența unor efecte asupra investigației
e)  Cu privire la critica întemeiată pe faptul că Deltafina nu și‑a formulat cererea de tratament favorabil de comun acord
cu principalii săi concurenți
B –  Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime, a principiului
bunei administrări și a principiului proporționalității
1.  Argumentele părților
2.  Aprecierea Tribunalului
II –  Cu privire la motivele invocate în subsidiar
A –  Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității, în considerarea caracterului
excesiv al cuantumului de plecare al amenzii, precum și pe nemotivare
1.  Considerații generale
2.  Cu privire la primul aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității,
având în vedere mărimea limitată a pieței și cifrele de afaceri limitate ale Deltafina
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
3.  Cu privire la al doilea aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității,
ținând seama de mărimea limitată a pieței geografice
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
4.  Cu privire la al treilea aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității,
având în vedere lipsa de impact al încălcării asupra pieței, precum și pe nemotivare
a)  Argumentele părților
b)  Aprecierea Tribunalului
B –  Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o apreciere eronată a circumstanțelor atenuante, precum și pe o încălcare
a principiilor egalității de tratament și proporționalității
1.  Argumentele părților
2.  Aprecierea Tribunalului
III –  Cu privire la cererea de depunere a unui document
Cu privire la cheltuielile de judecată
*
Limba de procedură: italiana.