CELEX: 62011CJ0170
Regula (EK) Nr. 1206/2001
Sadarbība pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās
Materiālā piemērošanas joma
Tāda liecinieka nopratināšana dalībvalsts tiesā, kas ir puse pamata tiesvedībā un dzīvo citā dalībvalstī
Iespēja izsaukt uz kompetento tiesu pusi kā liecinieku saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts par Padomes 2001. gada 28. maija Regulas (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās (
OV L 174, 1. lpp.
) interpretāciju.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā
M. Lippens
,
G. Mittler
un
J. P. Votron
(turpmāk tekstā visi kopā – “
Lippens
u.c.”), kuru dzīvesvieta ir Beļģijā un kuri ir
Ageas NV
, agrākās
Fortis NV
(turpmāk tekstā – “
Fortis
”), valdes locekļi, pret
H. C. Kortekaas
,
Kortekaas Entertainment Marketing BV
,
Kortekaas Pensioen BV
,
D. R. De Kat
un
J. H. Visch
,
E. J. Bökkerink
un
Laminco GLD N-A
(turpmāk tekstā visi kopā – “
Kortekaas
u.c.”), kuri ir
Fortis
vērtspapīru turētāji, jautājumā par šo turētāju iespējamajiem zaudējumiem, ko viņi ir cietuši tāpēc, ka ir paļāvušies uz šo valdes locekļu izplatīto informāciju par
Fortis
finansiālo stāvokli.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 1206/2001 preambulas 2., 7., 8., 10. un 11. apsvērumā ir noteikts:
“(2)
Pareizai iekšējā tirgus darbībai būtu jāuzlabo un, jo īpaši, jāvienkāršo un jāpaātrina sadarbība starp [dalībvalstu] tiesām pierādījumu iegūšanā.
[..]
(7)
Tā kā, lai pieņemtu lēmumu civillietā vai komerclietā, ko izskata kādas dalībvalsts tiesā, bieži vien ir svarīgi iegūt pierādījumus citā dalībvalstī, Kopienas darbība nevar aprobežoties ar tiesas un ārpustiesas dokumentu nosūtīšanu civillietās un komerclietās, uz ko attiecas Padomes Regula (EK) Nr. 1348/2000 (2000. gada 29. maijs) par tiesas un ārpustiesas civillietu un komerclietu dokumentu izsniegšanu Eiropas Savienības dalībvalstīs [
OV L 160, 37. lpp.
]. Tādēļ ir nepieciešams turpināt sadarbības uzlabošanu starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanas jomā.
(8)
Lai tiesvedība civillietās un komerclietās būtu efektīva, pieprasījumu iegūt pierādījumus nosūtīšana un izpilde dažādu dalībvalstu tiesās ir jāveic tieši un ar iespējami ātrākajiem līdzekļiem.
[..]
(10)
Pieprasījums iegūt pierādījumus būtu jāizpilda ātri. Ja nav iespējams pieprasījumu izpildīt 90 dienās no brīža, kad tas nonāk tiesā, kas saņem pieprasījumu, tai būtu attiecīgi jāinformē tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, norādot iemeslus, kuri kavē pieprasījuma ātru izpildi.
(11)
Lai nodrošinātu šīs regulas efektivitāti, iespēja atteikties izpildīt pieprasījumu iegūt pierādījumus būtu jāattiecina tikai uz stingri noteiktiem izņēmuma gadījumiem.”
Regulas Nr. 1206/2001 1. pantā ar virsrakstu “Joma” ir noteikts:
“1.   Šo regulu piemēro civillietās un komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem lūdz:
a)
kompetentai citas dalībvalsts tiesu iegūt pierādījumus; vai
b)
iespēju nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī.
2.   Nedrīkst iesniegt pieprasījumu iegūt pierādījumus, kurus nav paredzēts izmantot tiesvedībā, kas uzsākta vai paredzēta.
3.   Šajā regulā “dalībvalsts” ir jebkura dalībvalsts, izņemot Dāniju.”
Šīs regulas 10.–16. pants attiecas uz pierādījumu iegūšanu, ko veic tiesa, kas saņem pieprasījumu.
Regulas Nr. 1206/2001 10. pantā ar virsrakstu “Vispārīgi noteikumi, izpildot pieprasījumu” ir noteikts:
“1.   Tiesa, kas saņem pieprasījumu, izpilda pieprasījumu tūlīt vai, vēlākais, 90 dienās no brīža, kad saņemts pieprasījums.
2.   Tiesa, kas saņem pieprasījumu, to izpilda saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem.
3.   Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, [..] var lūgt izpildīt pieprasījumu saskaņā ar īpašu procedūru, kas paredzēta tās dalībvalsts tiesību aktos. Tiesa, kas saņem pieprasījumu, izpilda šādu prasību, ja vien attiecīgā procedūra nav pretrunā tiesas, kas saņem pieprasījumu, dalībvalsts tiesību aktiem, un ja nav būtisku praktisko grūtību. Ja tiesa, kas saņem pieprasījumu, neizpilda prasību viena šāda iemesla dēļ, tā [..] attiecīgi informē tiesu, kas iesniedz pieprasījumu.
4.   Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, var lūgt tiesai, kas saņem pieprasījumu, pierādījumu iegūšanā izmantot sakaru tehnoloģijas, jo īpaši, videokonferences vai telekonferences.
Tiesa, kas saņem pieprasījumu, izpilda šādu prasību, ja vien tā nav pretrunā tiesas, kas saņem pieprasījumu, dalībvalsts tiesību aktiem un ja nav būtisku praktisko grūtību.
[..]”
Šīs regulas 12. pantā ar virsrakstu “Izpilde ar tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, pārstāvju klātbūtni un līdzdalību” ir precizēts:
“1.   Ja tas atbilst tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, dalībvalsts tiesību aktiem, tās tiesas pārstāvjiem, kas iesniedz pieprasījumu, ir tiesības būt klāt pierādījumu iegūšanā, ko veic tiesa, kas saņem pieprasījumu.
2.   Šajā pantā jēdziens “pārstāvis” ietver tiesas pārstāvjus, ko tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, pilnvarojusi saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem. Tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem var pilnvarot arī jebkādu citu personu, piemēram, ekspertu.
[..]
4.   Ja pierādījumu iegūšanā ir pieprasīta tās tiesas pārstāvju līdzdalība, kas iesniedz pieprasījumu, tiesa, kas saņem pieprasījumu, saskaņā ar 10. pantu paredz nosacījumus, ar kādiem tie drīkst piedalīties.
[..]”
Regulas Nr. 1206/2001 17. pantā, kurā ir regulēta tieša pierādījumu iegūšana, ko veic tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, ir noteikts:
“1.   Ja tiesa pieprasa iespēju iegūt pierādījumus tieši citā dalībvalstī, tā iesniedz pieprasījumu tās valsts centrālajai institūcijai vai kompetentajai iestādei [..].
[..]
3.   Pierādījumu iegūšanu veic tiesas pārstāvis vai jebkāda cita persona, piemēram, eksperts, kuru pilnvaro saskaņā ar tās tiesas dalībvalsts tiesību aktiem, kas iesniedz pieprasījumu.
4.   Ne vēlāk kā 30 dienās no pieprasījuma saņemšanas tās dalībvalsts, kura saņem pieprasījumu, centrālā institūcija vai kompetentā iestāde [..] informē tiesu, kas iesniedz pieprasījumu, par pieprasījuma saņemšanu un, vajadzības gadījumā, par to, ar kādiem nosacījumiem saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem šāda izpilde ir veicama.
Jo īpaši centrālā institūcija vai kompetentā iestāde var uzticēt savas dalībvalsts tiesai piedalīties pierādījumu iegūšanā, lai nodrošinātu šā panta un izklāstīto nosacījumu pienācīgu piemērošanu.
Centrālā institūcija vai kompetentā iestāde veicina sakaru tehnoloģiju, piemēram, videokonferenču un telekonferenču izmantošanu.
5.   Centrālā institūcija vai kompetentā iestāde drīkst atteikt iespēju veikt pierādījumu tiešu iegūšanu tikai tad, ja:
a)
pieprasījums neattiecas uz šo regulu, kā noteikts 1. pantā;
b)
pieprasījumā nav visas vajadzīgās informācijas, kas minēta 4. pantā; vai
c)
pieprasītā tiešā pierādījumu iegūšana ir pretrunā tās dalībvalsts tiesību pamatprincipiem.
6.   Neskarot nosacījumus, kas paredzēti saskaņā ar 4. punktu, tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, izpilda pieprasījumu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem.”
Šīs regulas 21. panta ar virsrakstu “Attiecības ar esošajiem un turpmākiem nolīgumiem un vienošanām starp dalībvalstīm” 2. punktā ir noteikts:
“Šī regula neaizliedz dalībvalstīm turpināt piemērot, kā arī noslēgt nolīgumus vai vienošanās ar vienu vai vairākām dalībvalstīm, lai vēl vairāk vienkāršotu pierādījumu iegūšanu ar noteikumu, ka tie atbilst šai regulai.”
Nīderlandes tiesības
Nīderlandē liecinieku nopratināšana, kā arī liecinieku iepriekšēja nopratināšana ir reglamentēta Civilprocesa kodeksā (
Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering
, turpmāk tekstā – “
WBR
”).
WBR
164. pantā ir noteikts:
“1.   Puses tiesā var ierasties arī kā liecinieki.
[..]
3.   Ja puse, kurai jāsniedz paskaidrojumi liecinieka statusā, neierodas uz tiesas sēdi, neatbild uz tai uzdotajiem jautājumiem vai atsakās parakstīt savu paskaidrojumu, tiesnesis var izdarīt secinājumus, kurus viņš uzskata par nepieciešamiem.”
WBR
165. panta 1. punktā ir noteikts, ka “jebkurai personai, kas izsaukta uz tiesu, lai tiktu nopratināta kā liecinieks atbilstoši likumā paredzētajai kārtībai, jāierodas sniegt liecību”.
WBR
176. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja vien ar nolīgumu vai ES regulu nav noteikts citādi, gadījumā, kad liecinieks dzīvo ārvalstī, tiesa var lūgt tiesu iestādi, kuru tā norāda un kura atrodas liecinieka dzīvesvietas valstī, veikt nopratināšanu, ja vien iespējams, ar zvērestu vai šo nopratināšanu uzticēt tā Nīderlandes konsulārā dienesta ierēdnim, kura kompetences jomā ir liecinieka dzīvesvieta.”
WBR
186. pantā ir noteikts:
“1.   Gadījumos, kad likums atļauj liecinieku liecības, tiesa pēc ieinteresētās puses pieteikuma var nekavējoties noteikt liecinieku iepriekšēju nopratināšanu pirms prasības celšanas.
2.   Liecinieku iepriekšēju nopratināšanu tiesa pēc vienas puses pieprasījuma var noteikt arī tad, kad lieta jau ir ierosināta.”
WBR
189. pantā ir noteikts, ka “noteikumi par liecinieku nopratināšanu attiecas arī uz iepriekšēju nopratināšanu”.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2009. gada 3. augustā
Kortekaas
u.c.,
Fortis
vērtspapīru turētāji, ierosināja tiesvedību
Rechtbank Utrecht
[Utrehtas iecirkņa tiesā] (Nīderlande) pret
Fortis
valdes locekļiem
Lippens
u.c., kā arī pret pašu sabiedrību. Šajā tiesvedībā
Kortekaas
u.c. prasa atlīdzināt zaudējumus, ko viņi, iespējams, ir cietuši tāpēc, ka vērtspapīrus ir nopirkuši vai paturējuši pēc
Lippens
u.c. 2007. un 2008. gadā publiski paustās informācijas par
Fortis
finansiālo stāvokli un šīs sabiedrības 2008. gadā izmaksājamajām dividendēm.
Lai gūtu paskaidrojumus par
Lippens
u.c. apgalvojumiem un informāciju, kas viņiem bija zināma iepriekš minētajā periodā,
Kortekaas
u.c. 2009. gada 6. augustā iesniedza
Rechtbank Utrecht
pieteikumu par
Lippens
u.c. iepriekšēju nopratināšanu liecinieku statusā. Minētā tiesa šo pieteikumu apmierināja ar 2009. gada 25. novembra lēmumu, precizējot, ka nopratināšanu veikšot šim nolūkam iecelts pilnvarots tiesnesis.
2009. gada 9. decembrī
Lippens
u.c. iesniedza
Rechtbank Utrecht
pieteikumu par tiesisko palīdzību, lai viņiem tiktu dota iespēja, ka viņus nopratina franču valodā runājošs tiesnesis Beļģijā, kas ir viņu dzīvesvietas valsts. Viņu pieteikums tika noraidīts ar 2010. gada 3. februāra rīkojumu.
Gerechtshof te Amsterdam
[Amsterdamas Apelācijas tiesa], izskatīdama
Lippens
u.c. apelācijas sūdzību, minēto rīkojumu apstiprināja ar 2010. gada 18. maija rīkojumu, pamatojoties uz
WBR
176. panta 1. punktu, ar ko tiesai, kurai jānopratina citā valstī dzīvojošs liecinieks, ir noteikts nevis pienākums, bet gan iespēja lūgt tiesisko palīdzību. Šī tiesa precizēja, ka liecinieki principā ir jānopratina tiesā, kura izskata lietu, un ka pašreizējā gadījumā nekādi apstākļi nepamato atkāpes no šī noteikuma par labu
Lippens
u.c., ņemot vērā it īpaši
Kortekaas
u.c. iebildumus. Nopratināšanu Beļģijā nevarot arī attaisnot valodas apsvērumu dēļ, jo
Lippens
u.c. viņu nopratināšanā Nīderlandē ir iespēja izmantot tulka palīdzību.
Lippens
u.c. par šo
Gerechtshof te Amsterdam
lēmumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Regula Nr. 1206/2001 neaizliedz, pirmkārt, ka kādas dalībvalsts tiesa atbilstoši savā valstī spēkā esošajām tiesībām izsauc uz tiesu liecinieku, kurš dzīvo citā dalībvalstī, un, otrkārt, ka šī liecinieka neierašanās izraisa šajās tiesībās paredzētās sekas.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka neviena Regulas Nr. 1206/2001 norma neļauj izdarīt secinājumu, ka šajā regulā paredzētie pierādījumu iegūšanas līdzekļi neietver dalībvalstu tiesībās paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus. Kā uzskata šī tiesa, Regulas Nr. 1206/2001 mērķis ir tikai atvieglot pierādījumu iegūšanu, un ar to dalībvalstīm nav likts grozīt to valsts procesuālajās tiesībās paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus. Tomēr tā jautā, vai no 2005. gada 28. aprīļa sprieduma lietā
C-104/03
St. Paul Dairy
(Krājums, I-3481. lpp.
, 23. punkts) neizriet, ka dalībvalstīm, iegūstot pierādījumus no citas dalībvalsts, ir pienākums pamatoties uz minēto regulu.
Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
[Nīderlandes Augstākā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai [Regula Nr. 1206/2001], it īpaši tās 1. panta 1. punkts, jāinterpretē tādējādi, ka tiesai, kura vēlas nopratināt liecinieku, kas dzīvo citā dalībvalstī, attiecībā uz šo pierādījumu iegūšanas veidu vienmēr ir jāizmanto metodes, kas ieviestas ar šo regulu, vai arī tai ir dotas pilnvaras izmantot tādu savas valsts procesuālajās tiesībās paredzētu procedūru kā liecinieka izsaukšana uz tiesas sēdi?”
Par prejudiciālo jautājumu
Iesniedzējtiesa ar savu jautājumu būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1206/2001 normas, it īpaši tās 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai, kura citā dalībvalstī dzīvojošu pusi vēlas nopratināt kā liecinieku, šādas nopratināšanas veikšanai vienmēr ir jāizmanto šajā regulā paredzētie pierādījumu iegūšanas līdzekļi vai arī, gluži pretēji, tiesai ir iespēja šo pusi izsaukt uz tiesu un nopratināt to saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.
Ievadā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1206/2001 1. panta 1. punktu šo regulu piemēro civillietās un komerclietās, ja dalībvalsts tiesa saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem lūdz vai nu kompetentai citas dalībvalsts tiesai iegūt pierādījumus, vai arī iespēju pašai nepastarpināti iegūt pierādījumus citā dalībvalstī.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1206/2001 materiālā piemērošanas joma, kas ir definēta minētajā pantā un kas izriet no šīs regulas sistēmas, attiecas tikai uz diviem pierādījumu iegūšanas veidiem, proti, pirmkārt, uz pierādījumu iegūšanu, ko tiesa, kas saņem pieprasījumu, veic saskaņā ar šīs regulas 10.–16. pantu pēc citas dalībvalsts tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, lūguma un, otrkārt, uz tiešu pierādījumu iegūšanu, ko tiesa, kas iesniedz pieprasījumu, veic citā dalībvalstī saskaņā ar šīs regulas 17. pantā noteikto kārtību.
Turpretī Regulā Nr. 1206/2001 nav nevienas normas, kas regulētu vai liegtu iespēju kādai dalībvalsts tiesai izsaukt uz tiesu citā dalībvalstī dzīvojošu pusi un sniegt liecību tieši pašā tiesā.
No tā izriet, ka Regula Nr. 1206/2001 principā ir piemērojama tikai gadījumā, kad vienas dalībvalsts tiesa nolemj iegūt pierādījumus saskaņā ar vienu no diviem šajā regulā paredzētajiem līdzekļiem, un tādā gadījumā tiesai ir pienākums ievērot ar šiem līdzekļiem saistīto kārtību.
Turpinājumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1206/2001 preambulas 2., 7., 8., 10. un 11. apsvērumu tās mērķis ir vienkārša, efektīva un ātra pārrobežu pierādījumu iegūšana. Vienas dalībvalsts tiesas pierādījumu iegūšanai citā dalībvalstī nebūtu jāizraisa valsts procesu kavēšana. Tāpēc ar šo regulu, lai novērstu šajā jomā iespējamos šķēršļus, ir izveidots visām dalībvalstīm, izņemot Dānijas Karalisti, saistošs tiesiskais regulējums (skat. 2011. gada 17. februāra spriedumu lietā
C-283/09
Weryński
, Krājums, I-601. lpp.
, 62. punkts).
Šādam mērķim neatbilst tāda Regulas Nr. 1206/2001 normu interpretācija, saskaņā ar kuru būtu vispārīgi aizliegts vienas dalībvalsts tiesai saskaņā ar savas valsts tiesībām izsaukt uz tiesu citā dalībvalstī dzīvojošu pusi kā liecinieku un nopratināt šo pusi saskaņā ar minētajām valsts tiesībām. Kā ir norādījušas Čehijas Republikas un Polijas valdības, kā arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 44. punktā, šāda interpretācija nozīmētu šīs tiesas iespēju nopratināt minēto pusi ierobežošanu.
Noteiktos apstākļos, īpaši, ja liecinieka statusā izsauktā puse tiesā var ierasties brīvprātīgi, ir acīmredzams, ka kompetentajai tiesai būtu daudz vienkāršāk, efektīvāk un ātrāk šo pusi nopratināt saskaņā ar savas valsts tiesībām, nevis izmantot Regulā Nr. 1206/2001 paredzētos pierādījumu iegūšanas līdzekļus.
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka kompetentās tiesas veikta nopratināšana saskaņā ar savas valsts tiesībām dod šai tiesai iespēju ne tikai iztaujāt pusi tieši, bet arī to konfrontēt ar citu nopratināšanā iespējami klātesošo pušu vai liecinieku apgalvojumiem, kā arī pašai ar iespējamiem papildjautājumiem pārliecināties par puses sniegtās liecības ticamību, ņemot vērā visus lietas faktiskos un juridiskos aspektus. Šāda nopratināšana līdz ar to atšķiras no pierādījumu iegūšanas, ko tiesa, kas saņem pieprasījumu, veic saskaņā ar minētās regulas 10.–16. pantu, lai gan šīs regulas 12. pantā ar zināmiem nosacījumiem šāda pieprasījuma izpildē ir atļauta tiesas, kas iesniedz pieprasījumu, pārstāvju klātbūtne un līdzdalība. Tieša pierādījumu iegūšana saskaņā ar šīs regulas 17. pantu, lai arī tā ļauj tiesai, kas iesniedz pieprasījumu, pašai veikt nopratināšanu saskaņā ar savas dalībvalsts tiesību aktiem, tomēr ir atkarīga no pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts centrālās institūcijas vai kompetentās iestādes atļaujas un izvirzītajiem nosacījumiem, kā arī citiem šajā pantā paredzētajiem noteikumiem.
Visbeidzot tāda Regulas Nr. 1206/2001 interpretācija, ka šajā regulā pārrobežu pierādījumu iegūšana nav reglamentēta izsmeļoši, bet gan šādu iegūšanu paredzēts tikai atvieglot, atļaujot izmantot arī citus tādam pašam mērķim paredzētus instrumentus, ir pamatota ar Regulas Nr. 1206/2001 21. panta 2. punktu, ar kuru dalībvalstīm ir skaidri atļauts slēgt vienošanās vai nolīgumus, kuru mērķis ir vēl vairāk vienkāršot pierādījumu iegūšanu, ja vien tie atbilst šai regulai.
Protams, Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
St. Paul Dairy
23. punktā gan ir konstatējusi, ka lūgums veikt liecinieku nopratināšanu tādos apstākļos kā tajā lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, var tikt izmantots, lai apietu Regulas Nr. 1206/2001 noteikumus, kas ar vienādām garantijām un sekām attiecībā uz visām personām regulē, kā izpildāms kādas dalībvalsts tiesas izteikts lūgums veikt pierādījumu savākšanas pasākumus citā dalībvalstī.
Taču šāds konstatējums nav jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt lietu pēc būtības un kura vēlas nopratināt citā dalībvalstī dzīvojošu liecinieku, ir pienākums šādu nopratināšanu veikt saskaņā ar Regulā Nr. 1206/2001 paredzētajām normām.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētā sprieduma pamatā esošos apstākļus raksturoja fakts, ka vienas puses iesniegtais pieteikums par liecinieka iepriekšēju nopratināšanu bija tieši adresēts liecinieka dzīvesvietas dalībvalsts tiesai, kurai tomēr nebija kompetences izskatīt lietu pēc būtības. Šādu pieteikumu patiešām var izmantot kā līdzekli, lai izvairītos no Regulas Nr. 1206/2001 normām, jo tas kompetentajai tiesai, kurai šāds pieteikums būtu adresējams, var liegt iespēju nopratināt minēto liecinieku saskaņā ar šajā regulā paredzētajām normām. Turpretī pašreizējās lietas apstākļi atšķiras no iepriekš minētā sprieduma lietā
St. Paul Dairy
apstākļiem tādējādi, ka iepriekšējas nopratināšanas pieteikums ir iesniegts kompetentajā tiesā.
No iepriekš minētā izriet, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai ir iespēja izsaukt uz tiesu citā dalībvalstī dzīvojošu pusi kā liecinieku un to nopratināt saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.
Turklāt, ja puse neierodas kā liecinieks bez leģitīma attaisnojuma, šī tiesa var noteikt savas dalībvalsts tiesībās paredzētās sekas, ja vien tās tiek piemērotas, ievērojot Savienības tiesības.
Šādos apstākļos uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1206/2001 normas, it īpaši tās 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai, kura citā dalībvalstī dzīvojošu pusi vēlas nopratināt kā liecinieku, šādas nopratināšanas veikšanai ir iespēja šo pusi izsaukt uz tiesu un nopratināt to saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamatlietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Padomes 2001. gada 28. maija Regulas (EK) Nr. 1206/2001 par sadarbību starp dalībvalstu tiesām pierādījumu iegūšanā civillietās un komerclietās normas, it īpaši tās 1. panta 1. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka vienas dalībvalsts kompetentajai tiesai, kura citā dalībvalstī dzīvojošu pusi vēlas nopratināt kā liecinieku, šādas nopratināšanas veikšanai ir iespēja šo pusi izsaukt uz tiesu un nopratināt to saskaņā ar šīs tiesas dalībvalsts tiesībām.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.