CELEX: 62011CJ0097
Aplinka
Atliekų sąvartynai
Direktyva 1999/31/EB
Specialus mokestis už kietųjų atliekų šalinimą sąvartynuose
Sąvartyno operatoriaus apmokestinimas šiuo mokesčiu
Sąvartyno eksploatavimo sąnaudos
Direktyva 2000/35/EB
Delspinigiai
Nacionalinio teismo pareigos

Prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas klausimas, ar, atsižvelgdamas į 2010 m. vasario 25 d. Sprendimą
Pontina Ambiente
(
C-172/08, Rink. p. I-1175
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo netaikyti nacionalinių nuostatų, kurios, jo manymu, prieštarauja 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų (
OL L 182, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 228), iš dalies pakeistos 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003 (
OL L 284, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 447; toliau – Direktyva 1999/31), 10 straipsniui ir 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (
OL L 200, p. 35
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 226) 1–3 straipsniams.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp likviduojamos bendrovės
Amia SpA
(toliau –
Amia
) ir
Provincia Regionale di Palermo
dėl reikalavimo sumokėti specialų mokestį už kietųjų atliekų šalinimą sąvartynuose.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisės aktai
Direktyvos 1999/31 10 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad mokestis, kurio operatorius reikalauja už visų rūšių atliekų šalinimą sąvartyne, padengtų visas sąvartyno įrengimo ir eksploatavimo sąnaudas, įskaitant kiek įmanoma finansinės arba lygiavertės garantijos, apie kurią kalbama 8 straipsnio a punkto iv papunktyje, sąnaudas, ir numatytas sąvartyno uždarymo bei jo vėlesnės priežiūros bent 30 metų po uždarymo sąnaudas. Laikydamosi 1990 m. birželio 7 d. Tarybos direktyvos 90/313/EEB dėl laisvo priėjimo prie informacijos apie aplinką [(
OL L 158, p. 56
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 402)] reikalavimų, valstybės narės užtikrina būtinos informacijos apie sąnaudas rinkimo ir naudojimo skaidrumą.“
Direktyvos 2000/35 1 straipsnyje numatyta, kad jos nuostatos taikomos visiems mokėjimams, padarytiems kaip komercinių sandorių apmokėjimas.
Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punkte nustatyta, kad „komerciniai sandoriai“ – tai sandoriai tarp įmonių arba įmonių ir valstybės valdymo institucijų, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės ar suteiktos paslaugos.
Direktyvos 2000/35 3 straipsnyje „Delspinigiai esant pavėluotam mokėjimui“, be kita ko, nustatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad mokėjimo vėlavimo atveju delspinigiai taptų mokėtini ir kad kreditorius, kuris įvykdė sutartinius ir teisinius įsipareigojimus, galėtų jų reikalauti, jei jis laiku negavo jam priklausančio mokėjimo, nebent skolininkas nėra atsakingas už praleistą terminą.
Italijos teisės aktai
Siekiant, kad susidarytų mažiau atliekų ir kad jos būtų perdirbamos į žaliavas bei energiją, 1995 m. gruodžio 28 d. Įstatymu Nr. 549 dėl viešųjų finansų racionalizavimo priemonių (GURI, Nr. 302 priedas, 1995 m. gruodžio 29 d., toliau – Įstatymas Nr. 549/95) nustatytas specialus mokestis už kietųjų atliekų šalinimą sąvartynuose.
Įstatymo Nr. 549/95 3 straipsnio 25 dalyje nustatyta, kad šis mokestis tampa mokėtinas tada, kai kietosios atliekos patenka į sąvartyną.
Įstatymo Nr. 549/95 3 straipsnio 26 dalyje nustatyta, kad tuo mokesčiu apmokestinamas asmuo yra galutinio saugojimo įmonės valdytojas ir kad jis privalo reikalauti šio mokesčio iš atliekas pristačiusios bendruomenės.
Įstatymo Nr. 549/95 3 straipsnio 27 dalyje nustatyta, kad minėtas mokestis mokamas regionams.
Įstatymo Nr. 549/95 3 straipsnio 30 dalyje nustatyta, kad sąvartyno operatorius privalo sumokėti mokestį regionui, kurio teritorijoje šis sąvartynas yra. Šį mokestį reikia sumokėti per mėnesį nuo kalendorinių metų ketvirčio, per kurį pristatytos atliekos, pabaigos.
Įstatymo Nr. 549/95 3 straipsnio 31 dalyje numatyta, kad sąvartyno operatoriui taikomos piniginės baudos, jei jis neužregistravo šalinimo sąvartyne operacijų ar klaidingai jas užregistravo, nedeklaravo šio mokesčio arba klaidingai jį deklaravo ir jo nesumokėjo arba pavėlavo jį sumokėti.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Amia
eksploatuoja Palerme, Bellolampo vietovėje, esantį sąvartyną ir ten vykdo atliekų, kurias reguliariai pristato vietos bendruomenės, šalinimo veiklą.
Pagal Įstatymą Nr. 549/95 ir regioninį jo įgyvendinimo įstatymą
Amia
turi kiekvieną ketvirtį
Provincia Regionale di Palermo
mokėti specialųjį mokestį už kietųjų atliekų šalinimą sąvartynuose ir privalo šį mokestį susigrąžinti iš atliekas į sąvartyną pristačiusių vietos bendruomenių.
Amia
sumokėjo tik dalį mokesčio už 2007 m. pirmą ir antrą ketvirčius ir jo visai nesumokėjo už tų pačių metų trečią ir ketvirtą ketvirčius. Todėl kompetentingos
Provincia Regionale di Palermo
valdžios institucijos išsiuntė jai reikalavimą sumokėti nesumokėtą mokesčio sumą, siekiančią 3574205,19 EUR, su delspinigiais ir bauda, lygia 30 % šio mokesčio sumos.
2010 m. kovo 22 d.
Amia
pareiškė
Commissione tributaria provinciale di Palermo
ieškinį dėl šio reikalavimo.
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad pagrindinėje byloje sąvartyno operatorius pavėlavo sumokėti minėtą mokestį būtent dėl to, kad atliekas į sąvartyną pristačiusios bendruomenės vėlavo jam šį mokestį grąžinti. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, Įstatymu Nr. 549/95 nustatytas mokestis už atliekų šalinimą sąvartynuose ir terminai, per kuriuos jis turi būti surinktas iš operatoriaus, tačiau nereikalaujama, kad atliekas į sąvartyną pristatanti bendruomenė grąžintų šiam operatoriui mokestį per protingą terminą, ir nenumatyta jokia veiksminga tokio grąžinimo tvarka. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, jog Įstatyme Nr. 549/95 nenumatyta, kad sąvartyno operatorius gali atliekas pristatančiam subjektui pareikšti atgręžtinį reikalavimą dėl administracinės baudos, skirtos už praleistą terminą sumokėti tokį mokestį.
Šiomis aplinkybėmis
Commissione tributaria di Palermo
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, remiantis [minėtu] sprendimu [
Pontina Ambiente
], reikia netaikyti <...> Įstatymo Nr. 549 3 straipsnio [dvidešimt šeštos ir trisdešimt pirmos] pastraipų, atsižvelgiant į tai, kad jos prieštarauja Direktyvos 1999/31 10 straipsniui ir Direktyvos 2000/35 [1–3] straipsniams?“
Dėl prejudicinio klausimo
Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis, atsižvelgiant į minėtą Sprendimą
Pontina Ambiente
, reikia netaikyti tokių nacionalinių nuostatų kaip nagrinėjamosios, jei netenkinamos tame sprendime nurodytos sąlygos pripažinti, kad minėtos nacionalinės nuostatos atitinka Direktyvos 1999/31 10 straipsnį ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsnius.
Dėl priimtinumo
Italijos vyriausybė ginčija prejudicinio klausimo priimtinumą. Pirma, ji teigia, kad šis klausimas neturi reikšmės sprendžiant pagrindinę bylą, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturi kompetencijos spręsti dėl sąvartyno operatoriaus atgręžtinio reikalavimo atliekas į sąvartyną pristačiusioms vietos bendruomenėms. Ši vyriausybė nurodo, kad pagal Italijos įstatymus tokių reikalavimų nagrinėjimas priskirtas administracinių teismų kompetencijai. Antra, jos teigimu, prejudicinis klausimas pateiktas neišnagrinėjus, ar pagrindinėje byloje realiai tenkinamos minėtame Sprendime
Pontina Ambiente
išdėstytos sąlygos, būtent – ar Italijos teisėje apskritai jau yra tinkamų teisinių priemonių.
Vis dėlto reikia pripažinti, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kurioje pakankamai išsamiai aprašytos bylos faktinės aplinkybės ir nurodytos taikomos nacionalinės teisės nuostatos, matyti, jog klausimas, kurį pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turintis įvertinti būtinumą šį klausimą pateikti, yra akivaizdžiai susijęs su pagrindinės bylos dalyku.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtiną, o Italijos vyriausybės keliami klausimai, susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencija spręsti dėl atgręžtinio reikalavimo vietos bendruomenei ir su tuo, ar Italijos teisėje yra minėtame Sprendime
Pontina Ambiente
išdėstytas sąlygas tenkinančių teisinių priemonių, neturi reikšmės šio prašymo priimtinumui.
Dėl esmės
Minėtame Sprendime
Pontina Ambiente
Teisingumo Teismas nurodė, kad Direktyvos 1999/31 10 straipsnį reikia aiškinti taip: juo nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos sąvartyno operatorius apmokestinamas mokesčiu, kurį jam turi grąžinti atliekas į sąvartyną pristačiusi vietos bendruomenė, ir kuriuose jam numatytos piniginės baudos už praleistą terminą mokėti tokį mokestį, tačiau tokie teisės aktai turi būti derinami su priemonėmis, skirtomis užtikrinti, kad mokestis būtų grąžinamas realiai ir greitai ir kad visos grąžinimo sąnaudos, ypač susidariusios dėl to, kad minėta vietos bendruomenė vėluoja sumokėti šiam operatoriui mokėtinas sumas, įskaitant pinigines baudas, kurios jam gali būti skirtos už tokį vėlavimą, būtų įtrauktos į kainą, kurią ta bendruomenė turi sumokėti minėtam operatoriui. Teisingumo Teismas patikslino, kad nacionalinis teismas privalo išsiaiškinti, ar šios sąlygos tenkinamos.
Be to, Teisingumo Teismas tame pačiame sprendime nurodė, kad Direktyvos 2000/35 1–3 straipsnius reikia aiškinti taip: suma, kurią sąvartyno operatoriui turi sumokėti atliekas į sąvartyną pristačiusi vietos bendruomenė, kaip antai grąžinamas mokestis, patenka į minėtos direktyvos taikymo sritį ir dėl to, remiantis direktyvos 3 straipsniu, valstybės narės turi užtikrinti, kad šis sąvartyno operatorius galėtų reikalauti delspinigių, kai vietos bendruomenė vėluoja šias sumas sumokėti.
Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, Įstatymo Nr. 549/95 nuostatos, atsižvelgiant į jų formuluotę ir konkretų taikymą, nesuderinamos su Direktyvos 1999/31 10 straipsniu ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniais.
Tačiau Italijos vyriausybė tvirtina, jog Italijos teisės aktuose yra teisinių priemonių, kad sąvartyno operatorius galėtų per protingą terminą susigrąžinti iš vietos bendruomenių, kurios naudojasi sąvartyno paslaugomis, visas patirtas sąnaudas. Ji nurodo, kad jis gali pareikšti atgręžtinį reikalavimą administraciniame teisme, kuris turi išimtinę kompetenciją priimti sprendimą dėl tokio reikalavimo.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad klausimas, ar nacionalinės teisės nuostata, kiek ji prieštarauja Sąjungos teisei, turi būti netaikoma, kyla tik tuomet, jei šios nuostatos negalima aiškinti taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę (2012 m. sausio 24 d. Sprendimo
Dominguez
,
C-282/10, Rink. p. I-0000
, 23 punktas).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinės teisės aktus, turi juos aiškinti kuo labiau atsižvelgdami į aptariamos direktyvos formuluotę ir tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas ir laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos. Ši pareiga nacionalinę teisę aiškinti taip, kad aiškinimas atitiktų Sąjungos teisę, iš tiesų pagrįsta pačia Sutarties dėl ESV sistema, nes sudaro sąlygas, kad nacionaliniai teismai, nagrinėdami gautas bylas, pagal savo kompetenciją užtikrintų visišką Sąjungos teisės veiksmingumą (minėto Sprendimo
Dominguez
24 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Be to, pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą nacionaliniai teismai pagal savo kompetenciją turi atlikti visus veiksmus atsižvelgdami į visą vidaus teisę ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, kad būtų užtikrintas nagrinėjamos direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (žr. minėto Sprendimo
Dominguez
27 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Todėl prieš nuspręsdamas tokioje byloje kaip pagrindinė netaikyti nacionalinių nuostatų nacionalinis teismas, atsižvelgdamas ne tik į šias nuostatas, bet ir į visą vidaus teisę ir taikydamas šioje teisės sistemoje pripažintus aiškinimo metodus, turi patikrinti, ar gali nacionalinę teisę aiškinti taip, kad ji atitiktų nagrinėjamos direktyvos tekstą ir tikslą.
Vadinasi, šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieš nuspręsdamas netaikyti reikšmingų Įstatymo Nr. 549/95 nuostatų pirmiausia turi atsižvelgdamas į visą materialinę ir procesinę vidaus teisę patikrinti, ar tikrai negali savo nacionalinės teisės aiškinti taip, kad ji atitiktų direktyvų 1999/31 ir 2000/35 tekstą ir tikslą.
Jeigu taip aiškinti negalima, reikia išnagrinėti, ar Direktyvos 1999/31 10 straipsnis ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniai turi tiesioginį poveikį ir, jei reikia, ar
Amia
gali jais remtis prieš
Provincia Regionale di Palermo
.
Šiuo klausimu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad visais atvejais, kai direktyvos nuostatos savo turiniu yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios, privatūs asmenys gali jomis remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę narę, jeigu ji per nustatytą terminą neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba perkėlė ją neteisingai (minėto Sprendimo
Dominguez
33 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo atveju Direktyvos 1999/31 10 straipsnis atitinka šiuos kriterijus, nes valstybės narės juo vienareikšmiškai įpareigojamos pasiekti tikslų rezultatą, kuris nėra susietas su jokia šiame straipsnyje nustatytos taisyklės taikymo sąlyga. Šia nuostata reikalaujama, kad valstybės narės imtųsi priemonių, skirtų užtikrinti, kad kaina, kurią reikia mokėti už atliekų šalinimą pristatant į sąvartyną, būtų nustatyta taip, kad padengtų visas sąvartyno įrengimo ir eksploatavimo sąnaudas (minėto Sprendimo
Pontina Ambiente
35 punktas).
Direktyvos 1999/31 10 straipsnyje nenurodytas konkretus valstybėms narėms privalomas sąvartyno eksploatavimo sąnaudų finansavimo būdas, tačiau ši aplinkybė neturi poveikio šiame straipsnyje įtvirtintos pareigos tikslumui ir besąlygiškumui.
Kalbant apie Direktyvos 2000/35 1–3 straipsnius reikia priminti, kad šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad mokėjimo vėlavimo atveju delspinigiai taptų mokėtini ir kad kreditorius, kuris įvykdė sutartinius ir teisinius įsipareigojimus, galėtų jų reikalauti, jei jis laiku negavo jam priklausančio mokėjimo, nebent skolininkas nėra atsakingas už šį vėlavimą.
Ši valstybėms narėms tenkanti pareiga yra besąlygiška ir pakankamai tiksli, kad turėtų tiesioginį poveikį. Suma, kurią sąvartyno operatoriui turi sumokėti atliekas į sąvartyną pristačiusi vietos bendruomenė, kaip antai grąžinamas mokestis, patenka į Direktyvos 2000/35 taikymo sritį, todėl šis sąvartyno operatorius gali reikalauti delspinigių, jei vietos bendruomenė vėluoja šią sumą sumokėti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Pontina Ambiente
48 punktą).
Direktyvos 1999/31 10 straipsnis ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniai atitinka tiesioginio veikimo sąlygas, todėl šios nuostatos yra privalomos visoms valstybių narių valdžios institucijoms, t. y. ne tik nacionaliniams teismams, bet ir visoms administracijos institucijoms, įskaitant decentralizuotas valdžios institucijas, ir šios valdžios institucijos privalo jas taikyti (šiuo klausimu žr. 1989 m. birželio 22 d. Sprendimo
Costanzo
,
103/88, Rink. p. 1839
, 30–33 punktus bei 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo
Fuß
,
C-243/09, Rink. p. I-9849
, 61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taigi tarp subjektų, kuriems gali būti taikomos direktyvos nuostatos, galinčios daryti tiesioginį poveikį, yra ir tokia valdžios institucija kaip
Provincia Regionale di Palermo
.
Vadinasi, pagrindinėje byloje
Amia
gali remtis Direktyvos 1999/31 10 straipsniu ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Provincia Regionale di Palermo
atžvilgiu.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nustatęs, kad nacionalinės teisės neįmanoma aiškinti taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, pagrindinėje byloje turi netaikyti jokios nacionalinės nuostatos, prieštaraujančios Direktyvos 1999/31 10 straipsniui ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniams.
Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis:
—
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieš nuspręsdamas netaikyti reikšmingų Įstatymo Nr. 549/95 nuostatų pirmiausia turi atsižvelgdamas į visą materialinę ir procesinę vidaus teisę patikrinti, ar tikrai negali savo nacionalinės teisės aiškinti taip, kad pagrindinėje byloje galėtų priimti sprendimą, atitinkantį direktyvų 1999/31 ir 2000/35 tekstą ir tikslą,
—
jei toks aiškinimas negalimas, nacionalinis teismas turi netaikyti pagrindinėje byloje jokios nacionalinės nuostatos, prieštaraujančios Direktyvos 1999/31 10 straipsniui ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniams.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

Tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis:

—
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieš nuspręsdamas netaikyti reikšmingų 1995 m. gruodžio 28 d. Įstatymo Nr. 549 dėl viešųjų finansų racionalizavimo priemonių nuostatų pirmiausia turi atsižvelgdamas į visą materialinę ir procesinę vidaus teisę patikrinti, ar tikrai negali savo nacionalinės teisės aiškinti taip, kad pagrindinėje byloje galėtų priimti sprendimą, atitinkantį 1999 m. balandžio 26 d. Tarybos direktyvos 1999/31/EB dėl atliekų sąvartynų, iš dalies pakeistos 2003 m. rugsėjo 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1882/2003, ir 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose tekstą ir tikslą,

—
jei toks aiškinimas negalimas, nacionalinis teismas turi netaikyti pagrindinėje byloje jokių nacionalinių nuostatų, prieštaraujančių Direktyvos 1999/31, iš dalies pakeistos Reglamentu Nr. 1882/2003, 10 straipsniui ir Direktyvos 2000/35 1–3 straipsniams.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.