CELEX: 62011CJ0409
Mootorsõidukite kasutamine
Tsiviilvastutuskindlustus
Direktiiv 72/166/EMÜ
Artikli 3 lõige 1
Direktiiv 84/5/EMÜ
Artikli 1 lõike 4 esimene lõik
Kindlustusandja maksejõuetus
Kahju hüvitamise eest vastutava organi sekkumise puudumine

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 24. aprill 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT L 103, lk1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 10), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiviga 2005/14/EÜ (
ELT L 149, lk 14
) (edaspidi „esimene direktiiv”), artikli 3 lõike 1 tõlgendamist.
See taotlus esitati kohtuvaidluses ühelt poolt G. Csonka, T. Isztli, D. Juhászi, J. Kissi ja C. Szontághi ning teiselt poolt Magyar Állami (Ungari riik) vahel seoses viimasel lasuva vastutusega, mis tuleneb [põhikohtuasjas hagejate] sõnutsi kõnealuse direktiivi Ungari siseriiklikku õiguskorda ebaõigest ülevõtmisest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse õigusnormid kodifitseeriti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta direktiiviga 2009/103/EÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmise kohta (
ELT L 263, lk 11
). Siiski ei olnud see direktiiv jõustunud põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, millele kohalduvad seega enne seda kodifitseerimist kehtinud direktiivid, eelkõige esimene direktiiv ja nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teine direktiiv 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1984, L 8, lk 17
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3) (edaspidi „teine direktiiv”), mida muudeti direktiiviga 2005/14.
Esimene direktiiv
Esimese direktiivi põhjendustest 2 ja 3 nähtuvalt võeti direktiiv vastu, arvestades asjaolu, et mootorsõidukite kasutamisega seotud tsiviilvastutuse kohustusliku kindlustuskaitse piiridel kontrollimine, mille eesmärk oli kaitsta selliste sõidukite põhjustatud õnnetuste võimalike ohvrite huve, oli tingitud kõnealuses valdkonnas liikmesriikide nõudmiste vahelistest lahknevustest, ja arvestades seda, et „kõnealused lahknevused võivad takistada mootorsõidukite ja isikute vaba liikumist ühenduses” ning seetõttu „mõjutavad need otseselt ühisturu loomist ja toimimist”. Sama direktiivi põhjenduses 5 on rõhutatud vajadust, et „tuleks võtta täiendavaid meetmeid, et liberaliseerida liikmesriikide vahel reisivate isikute ja mootorsõidukite liikumist käsitlevad eeskirjad”.
Sel eesmärgil nägi esimese direktiivi artikli 3 lõige 1 ette:
„Iga liikmesriik võtab artiklit 4 arvestades kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Kaetud vastutuse ulatus ja kindlustuskaitse tingimused määratakse kindlaks kõnealuste meetmete põhjal.”
Sama direktiivi artikkel 4 andis liikmesriikidele võimaluse teha erandi artikli 3 sätetest selles osas, mis puudutab teatavatele isikutele kuuluvaid või teatavat liiki või erimärki kandvaid sõidukeid.
Teine direktiiv
Teise direktiivi põhjenduses 6 oli märgitud, et „tuleb ette näha organ, kes tagaks, et kannatanu ei jääks hüvitisest ilma, kui õnnetuse põhjustanud sõiduk on kindlustamata või tundmatu; ilma et muudetaks liikmesriikides kohaldatavaid sätteid, mis käsitlevad kõnealuse organi makstava hüvitise esmajärgulist või teisejärgulist laadi ja regressi suhtes kohaldatavaid eeskirju, on oluline sätestada, et sellises õnnetuses kannatanu saaks kõigepealt pöörduda vahetult nimetatud organi poole” ja et „liikmesriikidele tuleks anda võimalus kohaldada kõnealuse organi poolt hüvitise maksmise suhtes teatavaid piirangutega erandeid ja sätestada, et tundmatu sõiduki poolt varakahju hüvitamine võib pettuseohu vältimiseks olla piiratud või välistatud”. Sama direktiivi põhjendus 8 lisas, et „kõnealuse organi finantskohustuste leevendamiseks võivad liikmesriigid sätestada teatava omavastutuse kohaldamise, kui organ maksab hüvitist kindlustamata sõidukite või olenevalt asjaoludest varastatud või vägivaldselt omandatud sõidukite poolt varale tekitatud kahjude eest”.
Teise direktiivi artikli 1 lõiked 1 ja 4 sätestasid:
„1.   [Esimese direktiivi] artikli 3 lõikes 1 osutatud kindlustus peab kohustuslikult katma nii vara- kui isikukahju.
[...]
4.   Iga liikmesriik loob organi või annab volitused mõnele organile, kelle ülesandeks on maksta vähemalt kindlustuskohustuse piires hüvitist vara- või isikukahju eest, mille on põhjustanud tundmatu sõiduk või sõiduk, mille puhul ei ole lõikes 1 sätestatud kindlustuskohustus täidetud.
Esimene lõik ei piira liikmesriikide õigust pidada organi makstavat hüvitist subsidiaarseks või mittesubsidiaarseks ega õigust sätestada nõuete lahendamine organi ja õnnetuse põhjustanud isiku või isikute ja muude kindlustusandjate või sotsiaalkindlustusorganite vahel, kes peavad kannatanule sama õnnetuse osas hüvitist maksma. Liikmesriigid ei või organil siiski lubada, et hüvitise maksmise tingimus oleks see, kas kannatanu suudab kuidagi tõendada, et vastutav isik ei suuda hüvitist maksta või keeldub seda tegemast.”
Teise direktiivi artikli 1 lõige 6 ja artikkel 2 lubasid liikmesriikidel vabastada selle direktiivi artikli 1 lõike 4 alusel loodud organi hüvitise maksmisest teatud juhtudel või näha hüvitise maksmisel ette teatava omavastutuse rakendamise.
Teise direktiivi artikli 1 lõige 7 nägi ette, et „[i]ga liikmesriik kohaldab organi-poolse hüvitise maksmise suhtes oma õigus- ja haldusnorme, ilma et see piiraks ühtegi teist kannatanule soodsamat tava”.
Ungari õigus
Vastavalt valitsuse määruse 190/2004 mootorsõidukite omanike kohustusliku tsiviilvastutuskindlustuse kohta (Korm. Rendelet a gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításról, edaspidi „valitsuse määrus 190/2004”), mis kehtis põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, artiklitele 14 ja 15 katab Kártalanítási Számlát Kezelő MABISZ GKI (Ungari kindlustusandjate föderatsiooni hüvitisfond) kahju tekitanu asemel kannatanule kahju üksnes siis, kui kahju tekitanul puudus õnnetuse kuupäeval kohustuslik tsiviilvastutuskindlustus, kui kahju tekitanud sõiduki omanik ei ole teada või kui kahju on tekitanud liiklusse laskmata või liiklusest kõrvaldatud sõiduk.
Valitsuse määrus 190/2004 tunnistati kehtetuks 2009. aasta kohustuslikku sõidukite tsiviilvastutuskindlustust puudutava seaduse nr LXII (2009. Évi LXII törnévy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról) artikliga 67.
Kõnesolev seadus, mis jõustus 1. jaanuaril 2010, määratleb uue hüvitisfondi ja selle artikli 29 lõige 3 sätestab, et see hüvitisfond „katab nõude, mis kahju kannatanul on sellise kindlustusandja vastu, kelle suhtes on käimas maksejõuetusmenetlus, võttes arvesse kindlustuspoliisis või seaduses sätestatud nõudeid hüvitisõiguse kasutamiseks”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
MAV Àltalános Biztosító Egyesület (edaspidi „MAV”) on kindlustusettevõtja, mis on asutatud mittetulundusühingu vormis ja mis pakkus oma liikmetele madala hinnaga tooteid, kusjuures selle eripäraks oli, et kindlustusvõtjatel olid ühingu liikmetena samuti kohustused.
Ajavahemikul 2003. aastast kuni 2008. aastani oli Pénzügyi Szervezetek Àllami Felügyelete (riiklik finantsjärelevalveasutus) MAV-le teinud 15 ettekirjutust, kutsudes seda üles järgima selle tegevusele kohaldatavaid õigusnorme. Kuna tegutsemist vastavalt seaduslikele tingimustele ei olnud võimalik taastada, tühistas järelevalveasutus 15. augustil 2008 MAV-le antud tegevusloa. MAV, mille vara oli kadunud, kuulutati maksejõuetuks.
Põhikohtuasja hagejad olid mootorsõidukite omanikena sõlminud mootorsõiduki kasutamise tsiviilvastutuskindlustuse MAV-ga.
Ajavahemikul 2006. aasta juulist kuni 2008. aasta juulini tekitasid nad oma sõidukitega kahju.
Maksejõuetuse tõttu ei suutnud MAV täita kindlustusandjana oma kohustusi. Põhikohtuasja hagejad pidid seega ise maksma hüvitist nende sõidukitega tekitatud kahjude eest.
Nad esitasid seejärel kahju hüvitamise hagi Magyar Állami vastu, mis põhineb kahjul, mis oli neile nende väitel tekkinud esimese direktiivi ebaõigest ülevõtmisest.
Põhikohtuasja hagejad rõhutavad, et kui 1. jaanuaril 2010 jõustunud Ungari õigusnormid näevad ette organi sekkumise, mis on kohustatud hüvitama kindlustatud sõidukiga tekitatud kahju kindlustusandja maksejõuetuse korral, siis see meede ei kohaldu tsiviilvastutusele, mis tuleneb enne seda kuupäeva toimunud õnnetustest nagu need, millest tuleneb hagejate vastutus. Nad leiavad, et jättes võtmata vajalikud meetmed tagamaks sellistel tingimustel hüvitusorgani sekkumise enne nimetatud kuupäeva asetleidnud kahjujuhtumitel, toimis Magyar Állam vastuolus oma kohustustega, mis tulenevad liidu õigusnormidest, täpsemalt esimese direktiivi artiklist 3, ning see toob kaasa tema vastutuse.
Neil asjaoludel otsustas Fővárosi Bíróság (Fővárosi Törvényszék) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas Magyar Állam oli hagejate kahju tekitanud tegevuse ajal rakendanud [esimest direktiivi], eelkõige selle artiklis 3 kehtestatud kohustusi, ning kas seetõttu võib direktiivi lugeda hagejate suhtes vahetult kohaldatavaks?
2.
Kas kehtiva [liidu] õiguse kohaselt on isikul, kelle õigusi on seoses [esimese direktiivi] rakendamata jätmisega rikutud, õigus nõuda sellelt riigilt direktiivi sätete täitmist, tuginedes direktiivi rakendamata jätnud riigi vastu vahetult [liidu] õigusnormidele nende garantiide saamiseks, mida see riik oleks pidanud tagama?
3.
Kas kehtiva [liidu] õiguse kohaselt on isikul, kelle õigusi on seoses [esimese direktiivi] rakendamata jätmisega rikutud, õigus nõuda riigilt selle õigusnormi vastu võtmata jätmise tõttu tekkinud kahju hüvitamist?
4.
Kas eespool esitatud asjaolude esinemisel on Magyar Államil kohustus hüvitada kas hagejatele või hagejate tekitatud õnnetusjuhtumites kahju kannatanutele tekitatud kahju? [...]
5.
Kas on võimalik kohaldada riigi vastutust, kui riik tekitab puuduliku õigusloomega kahju?
6.
Kas 1. jaanuarini 2010 kehtinud valitsuse määrus nr 190/2004 […] on kooskõlas [esimeses direktiivis] sätestatuga või on Ungari jätnud nimetatud direktiivist tulenevad kohustused Ungari õigusesse üle võtmata?”
Eelotsuse küsimused
Esimese küsimuse esimene osa ja kuues küsimus
Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada, kas esimese direktiivi artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega liikmesriikidele pandud kohustused hõlmavad ka kohustust näha ette garantiiorgan, mis tagab liiklusõnnetuse ohvritele hüvitise maksmise juhul, kui tekitatud kahju eest vastutavatel isikutel oli sõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus, aga kindlustusandja oli muutunud maksejõuetuks.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (vt eelkõige 22. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C-219/11: Brain Products, punkt 13 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et esimese direktiivi artikli 3 lõige 1 on sõnastatud väga üldiselt, kuivõrd see nõuab, et iga liikmesriik võtaks „kõik vajalikud meetmed tagamaks, et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega”. Nagu on märkinud ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 26, tuleneb sellest sättest, et liikmesriigid on kohustatud kehtestama oma siseriiklikus õiguskorras sõidukite üldise kindlustuskohustuse.
Võttes arvesse esimese direktiivi artikli 3 lõike 1 sõnastuse üldist laadi, tuleb täpsustada liikmesriikidel lasuvate kohustuste ulatust, arvestades selle sätte konteksti ja eesmärke.
Sellega seoses tuleb märkida, et esimene direktiiv on osa direktiivide kogumist, mis on järk-järgult täpsustanud liikmesriikide kohustusi seoses sõidukite kasutamisest tuleneva tsiviilvastutusega. Esimese ja teise direktiivi preambulist nähtub, et nende direktiividega soovitakse ühelt poolt kindlustada Euroopa Liidu territooriumil põhiasukohta omavate mootorsõidukite ja nendes viibivate isikute vaba liikumine, ning teiselt poolt tagada nende sõidukite poolt põhjustatud õnnetusjuhtumites kannatanutele samalaadne kohtlemine, olenemata sellest, millises liidu osas õnnetusjuhtum toimus (vt eelkõige 23. oktoobri 2012. aasta otsus kohtuasjas C-300/10: Marques Almeida, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda aspekti silmas pidades kohustab esimene direktiiv, mida täiendavad teine direktiiv ja hilisemad direktiivid, liikmesriike tagama, et liikmesriigi territooriumil põhiasukohta omavate sõidukite kasutamisest tulenev tsiviilvastutus on kaetud kindlustusega, ning täpsustab eelkõige kahju liigid ja kolmandad isikud, kes peavad olema selle kindlustusega kaetud (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Marques Almeida, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
Esimese direktiivi artikli 3 lõige 1, lugedes seda hilisemate direktiivide valguses, sätestab, et iga liikmesriik tagab artiklis 4 ette nähtud erandeid arvestades, et kõikide sõidukite, mille põhiasukoht on tema territooriumil, omanikud või kasutajad on sõlminud kindlustusandjaga lepingu, et kindlustada vähemalt liidu õigusnormides määratletud ulatuses nimetatud sõidukist tulenev vastutus.
Tähtsus, mida liidu seadusandja omistab kannatanute kaitsele, viis ta selle sätte täiendamiseni, kohustades teise direktiivi artikli 1 lõikega 4 liikmesriike sisse seadma organi, kelle ülesanne on maksta vähemalt liidu õigusnormides ette nähtud ulatuses hüvitist vara- või isikukahju eest, mille on põhjustanud tundmatu sõiduk või sõiduk, mille puhul ei ole selle artikli lõikes 1, mis viitab esimese direktiivi artikli 3 lõikele 1, sätestatud kindlustuskohustus täidetud. Selleks et piirata selle organi sekkumisest tulenevat finantskohustust, võivad liikmesriigid välistada teatud juhtudel tema sekkumise või näha ette omavastutuse määrad.
Sellise organi sekkumist käsitleti seega viimase abinõuna, mis on ette nähtud ainult juhul, kui kahju on põhjustanud tundmatu sõiduk või sõiduk, mille puhul on jäetud täitmata esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kindlustamise kohustus (1. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas
C-442/10: Churchill Insurance Company ja Evans, EKL 2011, lk I-12639
, punkt 41).
Mis puutub aga konkreetsetesse asjaoludesse, mille korral võib leida, et kindlustamise kohustus kõnesoleva sätte tähenduses on jäetud täitmata, siis on tähelepanuväärne, nagu märkis ka kohtujurist ettepaneku punktis 32, et liidu seadusandja ei piirdunud sellega, et näha ette, et organ peab hüvitama kahju, mille on tekitanud sõiduk, mille puhul kindlustuskohustus ei ole täidetud üldiselt, vaid täpsustas, et olukord on selline üksnes sõiduki korral, mille puhul esimese direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kindlustuskohustus ei olnud täidetud. Selline piirang on selgitatav asjaoluga, et see norm, nagu on märgitud ka käesoleva otsuse punktis 28, sätestab, et iga liikmesriik tagab artiklis 4 ette nähtud erandeid arvestades, et kõikide sõidukite, mille põhiasukoht on tema territooriumil, omanikud või kasutajad on sõlminud kindlustusandjaga lepingu, et kindlustada liidu õigusnormides määratletud ulatuses nimetatud sõidukist tulenev vastutus. Seda silmas pidades tähendab üksnes asjaolu, et kahju oli tekitatud kindlustamata sõiduki poolt, puudujääki süsteemis, mille liikmesriik pidi sisse seadma, mistõttu on õigustatud riikliku hüvitusorgani sekkumine.
Eelnevast tuleneb, et vastupidi põhikohtuasja hagejate seisukohale ei ole sellise riikliku organi sekkumine, nagu näevad ette esimene ja teine direktiiv, käsitletav sõidukite kasutamisega seotud tsiviilvastutuskindlustuse tagamise süsteemi rakendamisena, vaid see on määratud rakenduma üksnes selgelt määratletud asjaolude korral.
Kindlustusandja maksejõuetus ei ole nende asjaolude suhtes asjakohane juhtum. Nimelt, sellises olukorras oli kindlustuskohustuse nõue täidetud.
Siiski, nagu tuleneb ka teise direktiivi artikli 1 lõikest 7, on seoses riikliku hüvitusfondi sekkumise tingimustega liikmesriikidel võimalus võtta meetmed, mis on kannatanute suhtes soodsamad kui need, mis on ette nähtud mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevates direktiivides. Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt Ungari valitsuse esitatud informatsioonile olid meetmed, mis pidid lahendama MAV maksejõuetusest tingitud olukorra, kohtumenetluse ajal Ungari pädevates ametiasutustes ettevalmistamisel.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese küsimuse esimesele poolele ja kuuendale küsimusele vastata, et esimese direktiivi artikli 3 lõiget 1 koostoimes teise direktiivi artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega liikmesriikidele pandud kohustused ei hõlma kohustust näha ette garantiiorgan, mis tagab liiklusõnnetuse ohvritele hüvitise maksmise juhul, kui tekitatud kahju eest vastutavatel isikutel oli sõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus, aga kindlustusandja on muutunud maksejõuetuks.
Esimese küsimuse teine pool ja teine kuni viies küsimus.
Nende küsimustega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks teada saada, kas esimese direktiivi artiklil 3 on vahetu õigusmõju, ja teiseks, millistel tingimustel võiksid üksikisikud rakendada Ungari vastutust esimese direktiivi ebaõigest ülevõtmisest neile tekkinud kahju eest.
Võttes arvesse esimese küsimuse esimese poole ja kuuenda küsimuse vastuses antud esimese direktiivi tõlgendust, ei ilmne, et asjaomane liikmesriik oleks rikkunud liidu õigust.
Sellest lähtuvalt ei ole vaja vastata esimese küsimuse teisele poolele ega teisele kuni viiendale küsimusele.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiiviga 2005/14/EÜ) artikli 3 lõiget 1 koostoimes nõukogu 30. detsembri 1983. aasta teise direktiivi 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 2005/14) artikli 1 lõikega 4 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega liikmesriikidele pandud kohustused ei hõlma kohustust näha ette garantiiorgan, mis tagab liiklusõnnetuse ohvritele hüvitise maksmise juhul, kui tekitatud kahju eest vastutavatel isikutel oli sõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustus, aga kindlustusandja on muutunud maksejõuetuks.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.