CELEX: 62007CJ0484
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus
Perheiden yhdistäminen
Assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäinen luetelmakohta
Turkkilaisen työntekijän lapsi, joka on asunut tämän kanssa yhdessä yli kolme vuotta mutta on solminut avioliiton ennen kyseisessä määräyksessä määrätyn kolmen vuoden ajanjakson päättymistä
Kansallinen oikeus, jonka mukaan asianomainen henkilö menettää oleskeluluvan mainitusta syystä

Ennakkoratkaisupyyntö koskee assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 (jäljempänä
päätös N:o 1/80) 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisen luetelmakohdan tulkintaa. Assosiaationeuvosto perustettiin Euroopan
talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella, jonka allekirjoittivat Ankarassa 12.9.1963 yhtäältä Turkin tasavalta
ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä
neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Turkin kansalainen Fatma Pehlivan sekä Staatssecretaris van Justitie
(oikeusministeriön valtiosihteeri, jäljempänä Staatssecretaris) ja joka koskee Pehlivanille myönnetyn oleskeluluvan peruuttamista
ja menettelyä hänen karkottamisekseen Alankomaiden alueelta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

ETY–Turkki-assosiaatio
Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 19.12.1972
annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 (EYVL L 293, s. 1), 59 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Tämän [pöytäkirjan] soveltamisalalla Turkkiin ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin se, jonka jäsenvaltiot myöntävät
toisilleen yhteisön perustamissopimuksen mukaisesti.”
Päätöksen N:o 1/80 II luvun, jonka otsikko on ”Sosiaaliset määräykset”, 1 jakso koskee ”työhön ja työntekijöiden vapaaseen
liikkuvuuteen liittyviä kysymyksiä”. Tämä jakso sisältää päätöksen 6–16 artiklan.
Päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jollei hänen perheenjäsentensä vapaata oikeutta työskentelyyn koskevista 7 artiklan määräyksistä muuta johdu, turkkilaisella
työntekijällä, joka kuuluu laillisille työmarkkinoille tietyssä jäsenvaltiossa, on oikeus
–        työskenneltyään säännönmukaisesti yhden vuoden saada työlupansa uudistetuksi tässä jäsenvaltiossa samaa työnantajaa varten,
jos hänellä on työpaikka;
–        työskenneltyään säännönmukaisesti kolme vuotta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa valitsemaltaan saman ammattialan työnantajalta
työtarjous, joka on tehty tavanomaisin ehdoin ja joka on rekisteröity tämän valtion työvoimaviranomaisissa, jollei yhteisön
jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu;
–        työskenneltyään säännönmukaisesti neljä vuotta tehdä tässä jäsenvaltiossa vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua
työtä.”
Päätöksen N:o 1/80 7 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenillä, joille on annettu lupa muuttaa
tämän työntekijän luokse, on oikeus
–        asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään kolme vuotta vastaanottaa mikä tahansa työtarjous, jollei yhteisön
jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu;
–        asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään viisi vuotta tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua
työtä.
Turkkilaisten työntekijöiden lapset, jotka ovat saaneet ammattikoulutusta vastaanottavassa valtiossa, voivat tässä jäsenvaltiossa
asumisensa kestosta riippumatta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa minkä tahansa työtarjouksen sillä edellytyksellä, että toinen
vanhemmista on työskennellyt laillisesti kyseisessä jäsenvaltiossa vähintään kolme vuotta.”
Saman päätöksen 14 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Tämän jakson määräyksiä on sovellettava, jollei yleisen järjestyksen, turvallisuuden tai kansanterveyden vuoksi perustelluista
rajoituksista muuta johdu.
2.      Kyseiset määräykset eivät vaikuta kansallisesta lainsäädännöstä tai Turkin ja yhteisön jäsenvaltioiden keskinäisistä kahdenvälisistä
sopimuksista johtuviin oikeuksiin ja velvollisuuksiin siltä osin kuin niiden kansalaisiin sovelletaan kansallisen lainsäädännön
tai kyseisten sopimusten mukaan edullisempaa kohtelua.”

Kansallinen säännöstö
Ulkomaalaislain kokonaisuudistuksesta 23.11.2000 annettu laki (Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet; Stb. 2000,
nro 495; jäljempänä Vw 2000) tuli voimaan 1.4.2001. Samana päivänä tulivat Alankomaissa sovellettaviksi myös vuoden 2000 ulkomaalaisasetus
(Vreemdelingenbesluit 2000; Stb. 2000, nro 497; jäljempänä Vb 2000) ja vuoden 2000 ulkomaalaismääräykset (Voorschrift Vreemdelingen
2000, Stcrt. 2001, nro 10). Vuonna 2000 annetussa ulkomaalaisia koskevassa hallinnollisessa soveltamisohjeessa (Vreemdelingencirculaire
2000, jäljempänä Vc 2000) Staatssecretaris selitti, kuinka se aikoo soveltaa Vw 2000:ta ja Vb 2000:ta.
Vw 2000:n 14 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.      Ministerillä on toimivalta
a)      hyväksyä, hylätä tai jättää tutkimatta hakemus määräaikaisen oleskeluluvan myöntämiseksi
b)      hyväksyä, hylätä tai jättää tutkimatta hakemus tällaisen luvan voimassaoloajan pidentämiseksi
c)      muuttaa määräaikaista oleskelulupaa joko luvanhaltijan hakemuksesta tai viran puolesta olosuhteiden muuttumisen vuoksi
d)      peruuttaa määräaikainen oleskelulupa
– –
2.      Määräaikainen oleskelulupa myönnetään rajoituksin, jotka liittyvät tarkoitukseen, jota varten oleskelu on sallittu. Lupaan
voidaan sisällyttää ehtoja. Rajoituksista ja ehdoista voidaan antaa sääntöjä yleisin hallinnollisin toimenpitein tai niiden
nojalla.
3.      Määräaikainen oleskelulupa myönnetään enintään viideksi peräkkäiseksi vuodeksi. Yleisin hallinnollisin toimenpitein annetaan
sääntöjä oleskeluluvan voimassaoloajasta ja sen pidentämisestä.”
Vw 2000:n 18 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Edellä 14 §:ssä tarkoitettu hakemus määräaikaisen oleskeluluvan voimassaoloajan pidentämiseksi voidaan hylätä, jos
– –
c)      ulkomaalainen on antanut vääriä tietoja tai on jättänyt antamatta tietoja, jotka olisivat johtaneet luvan myöntämiseksi tai
sen voimassaoloajan pidentämiseksi tehdyn alkuperäisen hakemuksen hylkäämiseen
– –
f)      luvan myöntämisessä asetettua rajoitusta tai lupaan liitettyä ehtoa ei noudateta
– –”
Vw 2000:n 19 §:n mukaan määräaikainen oleskelulupa voidaan peruuttaa saman lain 18 §:n 1 momentissa tarkoitetuilla perusteilla.
Vb 2000:n 3.24 §:ssä säädetään, että Vw 2000:n 14 §:ssä tarkoitettu määräaikainen oleskelulupa voidaan myöntää perheiden yhdistämiseen
liittyvin rajoituksin Alankomaiden kansalaisen tai Vw 2000:ssa tarkoitetun Alankomaissa säännönmukaisesti asuvan ulkomaalaisen
muullekin perheenjäsenelle kuin aviopuolisolle, rekisteröidyn tai rekisteröimättömän parisuhteen osapuolelle tai alaikäiselle
lapselle, jos Staatssecretarisin arvion mukaan ulkomaalainen kuuluu tosiasiallisesti ja kuului tosiasiallisesti jo lähtömaassaan
sen henkilön perheeseen, jonka luona hän haluaa oleskella, ja ulkomaalaisen erottaminen kyseisestä henkilöstä olisi kohtuuttoman
ankara toimenpide.
Vb 2000:n 3.51 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”[Vw 2000:n] 14 §:ssä tarkoitettu määräaikainen oleskelulupa voidaan oleskelun jatkamiseen liittyvin rajoituksin myöntää ulkomaalaiselle,
joka on oleskellut Alankomaissa oleskeluluvalla kolme vuotta rajoituksin, jotka liittyvät
a)      perheen yhdistämiseen tai muodostamiseen sellaisen henkilön kanssa, jolla on pysyvä oleskeluoikeus
– –”
Vb 2000:n 3.52 §:ssä säädetään, että muissa kuin erityisesti 3.51 §:ssä mainituissa tapauksissa Vw 2000:n 14 §:ssä tarkoitettu
määräaikainen oleskelulupa voidaan oleskelun jatkamiseen liittyvin rajoituksin myöntää ulkomaalaiselle, joka on oleskellut
Alankomaissa säännönmukaisesti Vw 2000:ssa tarkoitetulla tavalla ja jota Staatssecretarisin arvion mukaan ei erityisten henkilökohtaisten
olosuhteiden vuoksi voida vaatia lähtemään Alankomaista.
Vc 2000:ssa kuvataan muun muassa Alankomaiden viranomaisten politiikkaa päätöksen N:o 1/80 yhteydessä. Kyseisen hallinnollisen
soveltamisohjeen B11/3.5 kohdassa, sellaisena kuin se oli pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, todettiin päätöksen 7 artiklasta
erityisesti seuraavaa:
”Käsitteiden selityksiä: ’perheenjäseniä’ ovat turkkilaisen työntekijän aviopuoliso sekä heidän jälkeläisensä, jotka ovat
alle 21-vuotiaita tai huollettavia, sekä tällaisen työntekijän ja hänen aviopuolisonsa huollettavina olevat sukulaiset ylenevässä
polvessa – –
’säännönmukaisen asumisen’ käsite edellyttää, että perheenjäsen on tosiasiallisesti asunut keskeytyksettä kolme tai viisi
vuotta turkkilaisen työntekijän luona – –. Tätä ajanjaksoa laskettaessa on kuitenkin otettava huomioon lyhytaikaiset yhteiselämän
keskeytykset, joiden tarkoituksena ei ollut lopettaa yhteiselämää, kuten se, että asianomainen henkilö on ollut kohtuullisen
ajan perustelluista syistä poissa yhteisestä asunnosta tai on vastoin tahtoaan oleskellut alle kuusi kuukautta lähtömaassaan
– –.”
Vc 2000:n B11/3.5.1 kohdassa todetaan perheenjäsenten oikeudesta oleskelun jatkamiseen muun muassa seuraavaa:
”– – perheiden yhdistämistä ja muodostamista koskevissa kansallisissa säännöissä – – annetaan perheenjäsenille yleensä heti
oikeus työskentelyyn, ja ne siis ylittävät assosiaatiopäätöksessä N:o 1/80 asetetut velvoitteet. Lisäksi kansallisen lainsäädännön
mukaan alaikäiselle perheenjäsenelle, jolle on alaikäisenä perheen yhdistämisen yhteydessä myönnetty lupa oleskella sellaisen
henkilön luona, jolla on pysyvä oleskeluoikeus, myönnetään hänen hakemuksestaan jo yhden vuoden kuluttua henkilökohtainen
lupa oleskelun jatkamiseen – –
’Kolmen vuoden säännönmukainen asuminen’: Kolmen vuoden säännönmukaisen asumisen jälkeen pääsääntönä on, että laillisille
työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenet, jotka ovat saaneet oleskeluluvan sillä perusteella, että
kyse on perheen yhdistämisestä kyseisen turkkilaisen työntekijän kanssa Alankomaissa, voivat vapaasti tehdä mitä tahansa valitsemaansa
työtä. Se, että perheenjäsen on syntynyt Alankomaissa eikä hänen siis ole tarvinnut hakea lupaa muuttaa perheen yhdistämisen
yhteydessä Alankomaihin turkkilaisen työntekijän luokse, on merkityksetöntä – –.”
Viimeksi mainittu Vc 2000:n täsmennys merkitsee, että Alankomaiden oikeuden mukaan päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen
kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettua vapaata pääsyä työmarkkinoille sovelletaan jo kolmen vuoden säännönmukaisen
asumisen jälkeen. Tällainen turkkilaisen työntekijän perheenjäsenille edullisempi sääntö on poikkeus päätöksen N:o 1/80 7
artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisestä luetelmakohdasta. Tällaista edullisempaa sääntöä on aina sovellettava.
Lisäksi kyseiset perheenjäsenet voivat Alankomaissa jo kolme vuotta säännönmukaisesti oleskeltuaan hakea henkilökohtaista
lupaa oleskelun jatkamiseen. Tällaisen luvan perusteella he voivat tehdä vapaasti mitä tahansa valitsemaansa työtä.
Kun perheenjäsen on asunut Alankomaissa säännönmukaisesti kolme vuotta, hänen oleskelulleen ei päätöksen N:o 1/80 7 artiklan
mukaan aseteta enää mitään edellytyksiä. Se, että turkkilainen työntekijä ei kyseisen kolmen vuoden ajanjakson jälkeen enää
kuulu laillisille työmarkkinoille tai että perheside on katkennut, ei vaikuta perheenjäsenen oleskeluoikeuteen. Tämä pätee
siitä riippumatta, onko perheenjäsenellä henkilökohtainen lupa oleskelun jatkamiseen.
Vc 2000:n B2/8.3 kohdassa, sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, todetaan seuraavaa:
”Oleskelulupaa ei myönnetä, jos täysi-ikäinen lapsi ei tosiasiallisesti kuulu tai ei enää lähtömaassakaan tosiasiallisesti
kuulunut vanhemman perheeseen. ’Tosiasiallinen kuuluminen perheeseen’ edellyttää seuraavaa:
–        perheside on ollut olemassa jo ulkomailla
–        kyseessä on moraalinen ja taloudellinen riippuvuus vanhemmasta, ja tällaisen riippuvuuden on oltava syntynyt jo ulkomailla,
ja
–        ulkomaalaisen on mentävä asumaan vanhemman (vanhempien) luokse.
Täysi-ikäinen lapsi ei enää tosiasiallisesti kuulu perheeseen, jos tosiasiallisen perhesiteen voidaan katsoa katkenneen. Näin
on aina silloin, kun vallitsee yksi tai useampi seuraavista olosuhteista:
–        ulkomaalainen integroituu pysyvästi toiseen perheeseen, eikä henkilö, jonka luona hänen on tarkoitus oleskella, enää ole hänen
(tosiasiallinen) huoltajansa
–        ulkomaalainen integroituu pysyvästi toiseen perheeseen, eikä henkilö, jonka luona hänen on tarkoitus oleskella, enää vastaa
hänen koulutus- ja hoitokuluistaan
–        ulkomaalainen ryhtyy asumaan itsenäisesti ja huolehtii itse toimeentulostaan
–        ulkomaalainen perustaa oman perheen solmimalla avioliiton tai parisuhteen
–        ulkomaalaisella on (avioliiton ulkopuolella syntyneen) lapsen, kasvatti- tai adoptiolapsen tai muiden hänestä riippuvaisten
perheenjäsenten huoltajuus tai huoltovelvollisuus – –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenee, että Pehlivan, joka on syntynyt Turkissa 7.8.1979, sai 11.5.1999 luvan tulla
perheen yhdistämisen nojalla Alankomaiden alueelle vanhempiensa luo, joista ainakin toinen jo kuului Alankomaiden laillisille
työmarkkinoille.
Siksi Staatssecretaris myönsi hänelle 1.8.1999 määräaikaisen oleskeluluvan, joka tuli voimaan 9.8.1999, rajoituksella ”laajennettu
perheen yhdistäminen vanhempien luona”. Alankomaiden viranomaiset jatkoivat luvan voimassaoloaikaa viimeisen kerran 24.7.2003
saakka.
On riidatonta, että Pehlivan asui 12.8.1999 alkaen ja yli kolmen vuoden ajan vanhempiensa Alankomaiden kodissa.
Pehlivan solmi 22.12.2000 avioliiton Turkin kansalaisen kanssa oleskellessaan lyhytaikaisesti Turkissa. Hän ilmoitti kuitenkin
vasta 3.5.2002 ulkomaalaisviranomaisille avioliitosta, joka rekisteröitiin hänen asuinkuntansa toimivaltaisessa viranomaisessa
1.7.2002.
Liitosta syntyi poika 30.3.2002.
Pehlivan ilmoittaa aviopuolisonsa tulleen Alankomaihin vuonna 2002 turkkilaisen rekan kuljettajana ja hakeneen kyseisessä
jäsenvaltiossa oleskelulupaa. Hakemus hylättiin, joten hänet käännytettiin Alankomaiden alueelta. Pehlivanin mukaan aviomies
asui hänen ja hänen vanhempiensa kanssa kesäkuusta 2002 alkaen yhdeksän kuukautta perheen asunnossa.
Turkkilainen tuomioistuin julisti ratkaisullaan 10.2.2004 Pehlivanien avioliiton puretuksi.
Pehlivan lähti 1.4.2005 vanhempiensa asunnosta ja muutti poikansa kanssa toiseen osoitteeseen Alankomaissa.
Staatssecretaris peruutti päätöksellään 13.10.2003 Pehlivanin oleskeluluvan taannehtivasti 22.12.2000 alkaen eli päivästä,
jona Pehlivanit olivat solmineet avioliiton. Peruuttaminen perusteltiin sillä, että Alankomaiden oikeuden mukaan Pehlivanin
katsottiin lopullisesti katkaisseen tosiasiallisen perhesiteensä vanhempiinsa avioliiton solmittuaan.
Alankomaiden viranomaiset päättelivät tästä, että Pehlivan oli asunut Alankomaissa säännönmukaisesti vain 22.12.2000 saakka
eli alle kolme vuotta, joten hän ei enää voisi vedota tehokkaasti päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäiseen
luetelmakohtaan ja hänet olisi siis karkotettava.
Pehlivan katsoi tosiasiallisen asumisensa vanhempiensa luona jatkuneen 22.12.2000 jälkeenkin eikä katsonut avioliittonsa missään
vaiheessa vaikuttaneen tilanteeseensa päätöksen N:o 1/80 kyseisen määräyksen kannalta, joten hän vaati 7.11.2003 oikaisua
karkotuspäätökseen. Oikaisuvaatimus hylättiin, joten hän nosti karkotuspäätöksestä 29.12.2005 kanteen Rechtbank ’s-Gravenhagessa
ja vaati lisäksi päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on riidatonta, että Pehlivanin isää on pidettävä päätöksessä N:o 1/80 tarkoitettuna
turkkilaisena työntekijänä ja että tämä kuuluu vastaanottavan jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan pääasian asianosaisilla ei ole riitaa myöskään siitä, että Pehlivan asui 12.8.1999 lähtien
tosiasiallisesti yhdessä vanhempiensa kanssa keskeytyksettä vähintään kolme vuotta.
Rechtbank ’s-Gravenhagen mukaan sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan ratkaisu riippuu siitä, riittääkö viimeksi mainittu
seikka siihen, että Pehlivan täyttää päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn
edellytyksen säännönmukaisesta asumisesta kolmen vuoden ajan vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja voi siten pätevästi vedota
hänelle kyseisessä määräyksessä annettuihin oikeuksiin, joten se on päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      a)     Onko [päätöksen N:o 1/80] 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa tulkittava siten, että kyseistä artiklaa
sovelletaan, jos perheenjäsen on tosiasiallisesti asunut kolme vuotta turkkilaisen työntekijän luona ja jos toimivaltaiset
kansalliset viranomaiset eivät ole kyseisten kolmen vuoden aikana kyseenalaistaneet perheenjäsenen oleskeluoikeutta?
b)      Estääkö [päätöksen N:o 1/80] 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäinen luetelmakohta jäsenvaltiota päättämästä kyseisten kolmen
vuoden aikana, että jos perheenjäsen, jolle on myönnetty lupa tulla maahan, solmii avioliiton, hän ei voi enää vedota kyseisen
määräyksen mukaisiin oikeuksiinsa, vaikka hän asuisi edelleen turkkilaisen työntekijän luona?
2)               Estääkö [päätöksen N:o 1/80] 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäinen luetelmakohta tai jokin muu unionin oikeuden säännös
tai määräys ja/tai oikeudellinen periaate sen, että kolmen vuoden ajanjakson päätyttyä toimivaltaiset kansalliset viranomaiset
kyseenalaistavat taannehtivasti ulkomaalaisen oleskeluoikeuden sellaisen kansallisen lainsäädännön perusteella, joka koskee
sitä, onko kyseessä perheenjäsen ja/tai onko asuminen kyseisten kolmen vuoden aikana ollut säännönmukaista?
3)      a)     Onko edellä esitettyihin kysymyksiin vastattaessa merkitystä sillä, onko ulkomaalainen tahallisesti tai tahattomasti jättänyt
antamatta tietoja, jotka vaikuttavat kansallisen lainsäädännön mukaiseen oleskeluoikeuteen? Jos vastaus on myöntävä, missä
mielessä se on merkityksellistä?
b)      Vaikuttaako asiaan se, ovatko tiedot tulleet ilmi edellä mainitun kolmen vuoden ajanjakson aikana vai vasta kyseisen ajanjakson
päätyttyä? Tässä yhteydessä on otettava huomioon, että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on tietojen ilmi tulemisen
jälkeen mahdollisesti tehtävä (tarkempia) tutkimuksia ennen kuin ne voivat ryhtyä päätöksentekoon. Jos se vaikuttaa asiaan,
millä tavoin?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Alustavat huomautukset
Rechtbank ’s-Gravenhagen ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että se koskee sellaisen Turkin kansalaisen tilannetta, joka on
turkkilaisen siirtolaispariskunnan, josta ainakin toinen kuului Alankomaiden laillisille työmarkkinoille, lapsena ja siis
perheenjäsenenä saanut luvan muuttaa vanhempiensa luokse vastaanottavan jäsenvaltion alueelle perheen yhdistämiseksi päätöksen
N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut Pehlivanin asuneen yhdessä vanhempiensa kanssa keskeytyksettä yli kolme
vuotta, mutta Alankomaiden viranomaiset olivat sittemmin kyseenalaistaneet hänen oleskeluoikeutensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa,
koska hän oli solminut avioliiton ennen päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn
kolmen vuoden ajanjakson päättymistä. Kyseiset viranomaiset perustivat tällaisen näkemyksensä kansalliseen oikeuteen, jonka
mukaan täysi-ikäisen lapsen tosiasiallisen perhesiteen vanhempiinsa katsotaan katkenneen lapsen avioliiton vuoksi, koska lapsi
ei enää ole moraalisesti eikä taloudellisesti riippuvainen vanhemmistaan, joten tällöin oleskelulupa ei voi enää pätevästi
perustua perheen yhdistämiseen.
Näin ollen on heti aluksi päätettävä, voiko pääasian kantajan tilanteessa oleva Turkin kansalainen vedota tehokkaasti päätöksen
N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäiseen luetelmakohtaan, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pääasiallisesti
tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään.
Tätä varten on erityisesti selvitettävä, voidaanko päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa
tulkita siten, että kun turkkilaisen siirtotyöläisen perheenjäsen, joka on saanut luvan tulla jäsenvaltioon vanhempiensa luokse
perheen yhdistämisen nojalla, solmii avioliiton ennen kyseisen määräyksen mukaisen kolmen vuoden ajanjakson päättymistä, hänen
asumisensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa lakkaa automaattisesti olemasta määräyksessä tarkoitetulla tavalla säännönmukaista,
ja voiko kyseinen jäsenvaltio siis pätevästi soveltaa tämän tuomion 20 kohdassa kuvatun kaltaista oleskelua koskevaa kansallista
säännöstöä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen Turkin kansalaiseen, joka on riidattomasti asunut koko kyseisen ajanjakson
tosiasiallisesti vanhempiensa kanssa.

Ensimmäinen kysymys
Jotta ensimmäiseen kysymykseen, sellaisena kuin se on rajattu kahdessa edellisessä kohdassa, vastattaisiin tehokkaasti, on
muistutettava, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisellä kohdalla on välitön oikeusvaikutus, joten Turkin kansalaisilla,
joihin mainittua määräystä sovelletaan, on oikeus vedota siihen suoraan jäsenvaltioiden tuomioistuimissa sen vastaisten kansallisten
oikeussääntöjen jättämiseksi soveltamatta (ks. vastaavasti mm. asia C-351/95, Kadiman, tuomio 17.4.1997, Kok., s. I-2133,
28 kohta ja asia C-303/08, Bozkurt, tuomio 22.12.2010, 31 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten 7 artiklan ensimmäisen kohdan sanamuodostakin jo ilmenee, tässä määräyksessä tarkoitettujen oikeuksien saaminen edellyttää
kahden kumulatiivisen ennakkoedellytyksen täyttymistä, eli yhtäältä kyseisen henkilön on oltava vastaanottavan jäsenvaltion
laillisille työmarkkinoille jo kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsen, ja toisaalta hänellä on oltava kyseisen valtion
toimivaltaisten viranomaisten antama lupa muuttaa kyseisen työntekijän luokse mainittuun jäsenvaltioon (ks. em. asia Bozkurt,
tuomion 26 kohta). Kuten tämän tuomion 21–23 kohdassa on todettu, nyt käsiteltävässä asiassa on riidatonta, että Pehlivan
täytti kyseiset edellytykset.
Koska ennakkoedellytykset täyttyvät, päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamiseksi on vielä tarkastettava,
onko kyseinen Turkin kansalainen asunut säännönmukaisesti tietyn ajan vastaanottavan jäsenvaltion alueella (ks. mm. asia C-373/03,
Aydinli, tuomio 7.7.2005, Kok., s. I-6181, 29 kohta).
Saman päätöksen 7 artiklan ensimmäisen kohdan molemmissa luetelmakohdissa mainitun kaltaiset asumisajanjaksot edellyttävät
tehokkaan vaikutuksensa säilymiseksi, että turkkilaisen työntekijän perheenjäsenille, joille on annettu lupa muuttaa tämän
luokse vastaanottavaan jäsenvaltioon, tunnustetaan vastaava oleskeluoikeus kyseisinä ajanjaksoina (ks. em. asia Kadiman, tuomion
29 kohta ja em. asia Bozkurt, tuomion 31 ja 36 kohta). Tällaisen oikeuden epääminen nimittäin tekisi merkityksettömäksi luvan,
jonka kyseinen jäsenvaltio on myöntänyt turkkilaisen siirtotyöläisen perheenjäsenelle muuttaa tämän luokse, jolloin juuri
kiellettäisiin asianomaisille annettu mahdollisuus asua vastaanottavan jäsenvaltion alueella.
Näin ollen turkkilaisen työntekijän perheenjäsenellä, joka Pehlivanin tavoin täyttää tämän tuomion 40 kohdassa mainitut kaksi
ennakkoedellytystä ja joka on asunut säännönmukaisesti yli kolme vuotta vastaanottavan jäsenvaltion alueella, on välttämättä
oleskeluoikeus kyseisessä valtiossa suoraan kyseisen määräyksen nojalla.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti kriteeristä, joka koskee säännönmukaista asumista ennen päätöksen N:o
1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn ensimmäisen kolmen vuoden ajanjakson päättymistä,
että päätöksen N:o 1/80 eri määräyksissä käytetyt ilmaisut ovat unionin oikeuden käsitteitä, joita on tulkittava yhdenmukaisesti
Euroopan unionin tasolla ottamalla huomioon kyseisten määräysten henki ja tarkoitus sekä asiayhteys, johon ne kuuluvat, niiden
yhtenäisen soveltamisen varmistamiseksi jäsenvaltioissa (ks. mm. asia C-98/96, Ertanir, tuomio 30.9.1997, Kok., s. I-5179,
59 kohta ja asia C-275/02, Ayaz, tuomio 30.9.2004, Kok., s. I-8765, 39 ja 40 kohta).
Kyseisen päätöksen yleisenä tavoitteena on parantaa sosiaalialalla turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä
sovellettavaa sääntelyä vapaan liikkuvuuden asteittaiseksi toteuttamiseksi (ks. mm. asia C-329/97, Ergat, tuomio 16.3.2000,
Kok., s. I-1487, 43 kohta), ja tämän tavoitteen mukaisesti etenkin saman päätöksen 7 artiklan ensimmäisellä kohdalla perustetun
järjestelmän tarkoituksena on luoda suotuisat olosuhteet perheiden yhdistämiselle vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Ensi vaiheessa
eli ennen määräyksen ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn ensimmäisen kolmen vuoden ajanjakson päättymistä määräyksen tarkoituksena
on edistää vastaanottavan jäsenvaltion alueella säännönmukaisesti jo olevan turkkilaisen siirtotyöläisen työskentelyä ja oleskelua
kyseisessä valtiossa sillä, että kyseisellä työntekijällä on perheenjäsenensä luonaan. Saman määräyksen toisessa luetelmakohdassa
vahvistetaan sen jälkeen turkkilaisen siirtotyöläisen perheenjäsenten asemaa heille myönnetyllä mahdollisuudella päästä itse
kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille hankkiakseen siellä kyseisen työntekijän asemaan nähden itsenäisen aseman ja lujittaakseen
siten perheen pysyvää sopeutumista vastaanottavaan jäsenvaltioon (ks. em. asia Bozkurt, tuomion 33 ja 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on päätelty tästä, että perheenjäsen on lähtökohtaisesti ja legitiimejä syitä lukuun ottamatta velvollinen
asumaan tosiasiallisesti yhdessä siirtotyöläisen kanssa niin pitkään kuin hänellä itsellään ei ole oikeutta päästä työmarkkinoille
eli siihen asti, kun kolmen vuoden ajanjakso päättyy, kuten päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä
luetelmakohdassa määrätään (ks. em. asia Bozkurt, tuomion 35 kohta). Kuten edellä mainitussa asiassa Kadiman annetun tuomion
42 ja 44 kohdassa on todettu, asia olisi toisin vain tilanteessa, jossa objektiivisten olosuhteiden takia olisi perusteltua,
ettei kyseessä oleva perheenjäsen asu vastaanottavassa jäsenvaltiossa yhdessä turkkilaisen siirtotyöläisen kanssa.
Oikeuskäytännössä on täsmennetty tässä asiayhteydessä, että kun otetaan huomioon päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen
kohdan keskeinen tarkoitus ja henki, perheen yhdistämisen, jonka nojalla perheenjäsen on tullut vastaanottavan jäsenvaltion
alueelle, on ilmettävä konkreettisesti sillä, että kyseinen perheenjäsen on jatkuvasti kyseisen työntekijän luona siten, että
he asuvat yhdessä, kunnes perheenjäsenellä on kolmen vuoden jälkeen mahdollisuus elää itsenäisenä vanhemmastaan, joka on tehnyt
hänelle mahdolliseksi integroitua vastaanottavaan jäsenvaltioon (ks. em. asia Ergat, tuomion 36 kohta).
Niinpä oikeuskäytännössä on tulkittu päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa siten, että
tämä määräys ei estä vastaanottavaa jäsenvaltiota asettamasta perheenjäsenen oleskeluoikeudelle kolmena ensimmäisenä vuonna
sellaisia edellytyksiä, joilla voidaan taata, että perheenjäsen oleskelee kyseisen valtion alueella mainitun 7 artiklan ensimmäisen
kohdan hengen ja tarkoituksen mukaisesti (em. asia Kadiman, tuomion 33 kohta).
Tällaisen tulkinnan tarkan ulottuvuuden määrittämiseksi on muistutettava päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan
taustalla olevan järjestelmän, sellaisena jollaiseksi sopimuspuolet ovat sen perustaneet, logiikasta.
Oikeuskäytännöstä ilmenee selvästi, että jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille jo kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenen
ensimmäisestä luvasta tulla kyseiseen valtioon päätetään lähtökohtaisesti tämän valtion kansallisen oikeuden mukaisesti ja
tällainen toimivalta ilmenee siten, että kansalliset toimivaltaiset viranomaiset myöntävät asianomaiselle luvan muuttaa kyseisen
työntekijän luokse (ks. em. asia Ayaz, tuomion 34 ja 35 kohta).
Toisaalta päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn kaltaisen ensimmäisen kolmen
vuoden ajanjakson päätyttyä jäsenvaltiolla ei enää ole oikeutta asettaa mitään edellytyksiä turkkilaisen työntekijän perheenjäsenen
oleskelulle alueellaan (ks. em. asia Ergat, tuomion 38 kohta ja asia C-467/02, Cetinkaya, tuomio 11.11.2004, Kok., s. I-10895,
30 kohta).
Välivaiheesta on todettava, että kolmen vuoden ajanjaksona, joka alkaa perheenjäsenen pääsystä vastaanottavan jäsenvaltion
alueelle, tällä valtiolla on tietty – muttei rajaton – toimivalta säännellä asianomaisen oleskelua.
Erityisesti on niin, kuten edellä mainitussa asiassa Kadiman annetun tuomion 33 kohdan sanamuodostakin ilmenee, että vastaanottavalla
jäsenvaltiolla on oikeus asettaa turkkilaisen työntekijän perheenjäsenen oleskelulle vain sellaisia edellytyksiä, joiden tarkoituksena
on varmistaa, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan tavoitetta noudatetaan täysin, huolehtimalla siitä, ettei
asianomainen asu kyseisen valtion alueella vastoin kyseisen määräyksen henkeä ja tarkoitusta, sellaisina kuin ne mainittiin
tämän tuomion 45 kohdassa.
Koska kyseisten kolmen vuoden aikana turkkilaisen työntekijän perheenjäsenillä ei – lähtökohtaisesti, jollei päätöksen N:o
1/80 14 artiklan 2 kohdassa määrätyn kaltaisesta edullisemmasta sääntelystä muuta johdu – ole oikeutta elää työskentelemällä
itsenäisesti, heidän oleskelullaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa on kyseisenä ajanjaksona perusteluna vain perheen yhdistäminen,
jonka avulla turkkilainen työntekijä, jonka ansiosta hänen perheenjäsenilleen on annettu lupa tulla kyseisen valtion alueelle,
voi oleskella tässä valtiossa perheenjäsentensä kanssa.
Vastaanottava jäsenvaltio voi siis pätevästi vaatia, että ensimmäisen kolmen vuoden ajanjakson aikana perheenjäsen jatkaa
tosiasiallista asumistaan turkkilaisen siirtotyöläisen luona.
Kyseisellä jäsenvaltiolla ei sitä vastoin ole oikeutta antaa säännöstöä, joka poikkeaa luonteeltaan päätöksestä N:o 1/80 johtuvasta
säännöstöstä tai jossa asetetaan muita kuin kyseisessä päätöksessä määrättyjä edellytyksiä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
niin unionin oikeuden ensisijaisuudesta kuin päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan kaltaisen määräyksen välittömästä
oikeusvaikutuksestakin nimittäin seuraa, etteivät jäsenvaltiot voi yksipuolisesti muuttaa järjestelmän, jossa on kyse Turkin
kansalaisten asteittaisesta integroimisesta vastaanottavaan jäsenvaltioon, sisältöä eikä niillä siis enää ole oikeutta toteuttaa
toimenpiteitä, jotka voivat haitata Turkin kansalaisille ETY–Turkki-assosiaatiosta annetuissa oikeussäännöissä nimenomaisesti
tunnustettua oikeusasemaa (ks. vastaavasti asia C-65/98, Eyüp, tuomio 22.6.2000, Kok., s. I-4747, 40 ja 41 kohta; asia C-188/00,
Kurz, tuomio 19.11.2002, Kok., s. I-10691, 66–68 kohta ja asia C-14/09, Genc, tuomio 4.2.2010, 36–38 kohta, ei vielä julkaistu
oikeustapauskokoelmassa).
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännöstö johtaa juuri tällaiseen haittaan. Vc 2000:n B2/8.3 kohtaan sisältyvän kaltaisessa
säännöstössä ei siten säädetä ainoastaan, että turkkilaisen siirtotyöläisen perheenjäsenen on asuttava tosiasiallisesti yhdessä
viimeksi mainitun kanssa kolme ensimmäistä vuotta oleskelustaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, vaan siihen sisältyy myös
sääntö, jonka mukaan erityisesti sen, että täysi-ikäinen lapsi solmii avioliiton tai sitoutuu parisuhteeseen, katsotaan sinänsä
katkaisevan tosiasiallisen perhesiteen. Kansalliset viranomaiset voivat tällöin kyseisen säännöstön nojalla automaattisesti
peruuttaa oleskeluluvan tällaisessa tilanteessa olevalta perheenjäseneltä, vaikka tämä olisi jatkanut asumistaan kyseisen
työntekijän luona.
On siis todettava, että tällaisella säännöstöllä selvästi ylitetään niiden toimenpiteiden rajat, jotka vastaanottavalla jäsenvaltiolla
on oikeus toteuttaa päätöksen N:o 1/80 nojalla. Edellisessä kohdassa mainitun kaltaisia edellytyksiä ei ole päätöksen N:o
1/80 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jonka sanamuoto on päinvastoin yleinen ja ehdoton, eivätkä nämä edellytykset saa tukea
myöskään määräyksen hengestä.
Kun tarkastellaan erityisesti pääasian kantajan kaltaisen perheenjäsenen tilannetta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen
toteamuksista ilmenee, että saatuaan vuonna 1999 luvan tulla Alankomaiden alueelle Pehlivan ei koskaan asunut erillään ennen
1.4.2005, jolloin hän muutti perheensä kodista toiseen osoitteeseen, eikä hän lakannut asumasta vanhempiensa, jotka oleskelevat
vastaanottavassa jäsenvaltiossa laillisesti ja joista ainakin toinen kuului tämän valtion laillisille työmarkkinoille, kanssa.
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista siis ilmenee, että tässä tapauksessa Pehlivan on oleskellut vastaanottavassa
jäsenvaltiossa keskeytyksettä yli kolme vuotta, mikä vastaa täysin päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan vaatimuksia
ja tämän määräyksen perustana olevaa tavoitetta eli perheen yhdistämistä.
Näin ollen on katsottava, että Pehlivan on kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla tavalla aina asunut säännönmukaisesti Alankomaiden
alueella. Pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa Pehlivanin oleskeluoikeuteen vastaanottavassa jäsenvaltiossa
ei siis missään tapauksessa vaikuta avioliitto, jonka hän solmi ennen saman määräyksen ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn
kolmen vuoden ajanjakson päättymistä, koska hän ei avioliitostaan huolimatta lakannut asumasta tosiasiallisesti sen turkkilaisen
työntekijän kanssa, jonka välityksellä hän sai luvan tulla kyseisen jäsenvaltion alueelle perheen yhdistämisen nojalla.
Tällainen tulkinta on lisäksi johdonmukainen sen vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan päätöksen N:o 1/80 7 artiklan
ensimmäisessä kohdassa määrätyt edellytykset täyttävä turkkilaisen työntekijän perheenjäsen voi menettää hänelle kyseisessä
määräyksessä annetut oikeudet vain kahdessa tapauksessa eli joko silloin, kun turkkilaisen siirtolaisen oleskelu vastaanottavan
jäsenvaltion alueella merkitsee hänen oman käyttäytymisensä vuoksi todellista ja vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle,
turvallisuudelle tai kansanterveydelle saman päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tai silloin, kun asianomainen
on poistunut kyseisen valtion alueelta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä (ks. mm. em. asia Bozkurt, tuomion 42
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa erityisesti, ettei se, että asianomainen henkilö on riidanalaisen päätöksen tekohetkellä täysi-ikäinen, vaikuta
mitenkään oikeuksiin, jotka hän on saanut päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, kuten unionin tuomioistuin
on jo todennut ja toisin kuin pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä säädetään (ks. vastaavasti mm. em. asia Ergat, tuomion
26 ja 27 kohta ja asia C-502/04, Torun, tuomio 16.2.2006, Kok., s. I-1563, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kaikesta edellä esitetystä on pääteltävä, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa avioliitto, jonka turkkilaisen
työntekijän perheenjäsen on solminut ennen päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa
määrätyn kolmen vuoden ajanjakson päättymistä, ei vaikuta mitenkään oleskeluoikeuden säilymiseen sen haltijalla, kunhan hän
asuu koko tämän ajanjakson tosiasiallisesti kyseisen työntekijän kanssa. Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevalla jäsenvaltiolla
ei siis ollut oikeutta kyseenalaistaa oleskeluoikeutta, joka pääasian kantajalla on unionin oikeuden nojalla, ja kansallisten
tuomioistuinten tehtävänä on soveltaa unionin oikeutta kokonaisuudessaan ja suojata siinä yksityisille suoraan annettuja oikeuksia
jättämällä soveltamatta kaikkia sellaisia kyseisen valtion säännöksiä ja määräyksiä, jotka ovat mahdollisesti unionin oikeuden
vastaisia (ks. em. asia Eyüp, tuomion 42 kohta ja em. asia Kurz, tuomion 69 kohta).
Lopuksi on täsmennettävä, että edellisessä kohdassa annettu tulkinta ei ole ristiriidassa 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan
59 artiklan vaatimusten kanssa. Senkaltaisista syistä, jotka on esitetty asiassa C-325/05, Derin, 18.7.2007 annetun tuomion
(Kok., s. I-6495) 62–67 kohdassa, asiassa C-349/06, Polat, 4.10.2007 annetun tuomion (Kok., s. I-8167) 21 kohdassa ja edellä
mainitussa asiassa Bozkurt annetun tuomion 45 kohdassa, turkkilaisen siirtotyöläisen perheenjäsenen tilannetta ei voida nimittäin
tehokkaasti rinnastaa jäsenvaltion kansalaisen perheenjäsenen tilanteeseen, kun otetaan huomioon heidän oikeusasemiensa väliset
huomattavat erot (ks. vastaavasti asia C-462/08, Bekleyen, tuomio 21.1.2010, 37, 38 ja 43 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen
kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että
–        tämä määräys on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan perheenjäsen, jolle on asianmukaisesti annettu lupa muuttaa
kyseisen valtion laillisille työmarkkinoille jo kuuluvan turkkilaisen siirtotyöläisen luokse, menettää saman määräyksen nojalla
perheen yhdistämiseen perustuvat oikeudet pelkästään siksi, että hän täysi-ikäiseksi tultuaan solmii avioliiton, vaikka hän
jatkaa asumistaan mainitun työntekijän kanssa kolme ensimmäistä vuotta oleskelustaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa
–        pääasian kantajan kaltainen Turkin kansalainen, joka kuuluu kyseisen määräyksen soveltamisalaan, voi pätevästi sen nojalla
vaatia oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa siitä huolimatta, että hän on solminut avioliiton ennen kyseisessä
ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn kolmen vuoden ajanjakson päättymistä, silloin kun hän on koko tämän
ajanjakson asunut tosiasiallisesti turkkilaisen siirtotyöläisen, jonka välityksellä hänelle on annettu lupa tulla kyseisen
jäsenvaltion alueelle perheen yhdistämisen nojalla, kanssa.
Kun ensimmäiseen kysymykseen annettava vastaus otetaan huomioon, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen muihin kysymyksiin
ei enää ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun
assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että
–
tämä määräys on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan perheenjäsen, jolle on asianmukaisesti annettu lupa muuttaa
kyseisen valtion laillisille työmarkkinoille jo kuuluvan turkkilaisen siirtotyöläisen luokse, menettää saman määräyksen nojalla
perheen yhdistämiseen perustuvat oikeudet pelkästään siksi, että hän täysi-ikäiseksi tultuaan solmii avioliiton, vaikka hän
jatkaa asumistaan mainitun työntekijän kanssa kolme ensimmäistä vuotta oleskelustaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa
–
pääasian kantajan kaltainen Turkin kansalainen, joka kuuluu kyseisen määräyksen soveltamisalaan, voi pätevästi sen nojalla
vaatia oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa siitä huolimatta, että hän on solminut avioliiton ennen kyseisessä
ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn kolmen vuoden ajanjakson päättymistä, silloin kun hän on koko tämän
ajanjakson asunut tosiasiallisesti turkkilaisen siirtotyöläisen, jonka välityksellä hänelle on annettu lupa tulla kyseisen
jäsenvaltion alueelle perheen yhdistämisen nojalla, kanssa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.