CELEX: 62013CJ0523
Преюдициално запитване
Социално осигуряване на работниците мигранти
Член 45 ДФЕС
Член 3, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 1408/71
Обезщетения за старост
Принцип на недопускане на дискриминация
Работник, който се ползва в дадена държава членка от работа на непълно работно време, преди да излезе в пенсия
Вземане предвид, за да се придобие право на пенсия за старост в друга държава членка

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 45 ДФЕС и член 3, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (
ОВ L 28, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 2008 г., стр. 31
), изменен с Регламент (ЕО) № 1992/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 г. (
ОВ L 392, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 288, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Larcher и Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd във връзка с предоставяне на пенсия за старост след на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране („Altersrente nach Altersteilzeitarbeit“).
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 2, параграф 1 от Регламент № 1408/71 предвижда:
„Настоящият регламент се прилага за заети лица, самостоятелно заети лица и студенти, към които се прилага или е било прилагано законодателството на една или повече държави членки и, които са граждани на държава членка, или са лица без гражданство или бежанци, живеещи на територията на някоя от държавите членки, както и към членовете на техните семейства и преживелите ги лица“.
Член 3, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Съобразно особените разпоредби на настоящия регламент лицата, за които се прилага настоящият регламент, имат същите задължения и се ползват със същите обезщетения съгласно законодателството на която и да е държава членка, както гражданите на съответната държава“.
Според член 4, параграф 1 от същия регламент той се прилага за цялото законодателство, което се отнася до клоновете на социално осигуряване, в частност относно обезщетения за старост и обезщетения при безработица.
Член 45, параграф 1 от Регламент № 1408/71 предвижда:
„Когато съгласно законодателството на държава членка придобиването, запазването или възстановяването на правото на обезщетения по схема, която не е специална по смисъла на параграфи 2 или 3, зависи от завършването на осигурителни периоди или периоди на пребиваване, компетентната институция на тази държава членка при необходимост взема под внимание завършените осигурителни периоди или периоди на пребиваване съгласно законодателството на всяка друга държава членка, независимо дали по обща или специална схема, или като заето или самостоятелно заето лице. За целта тя отчита тези периоди като завършени съгласно собственото ѝ законодателство“.
Националните законодателства
Германското право
Разпоредбите от германското право, които са релевантни за разглежданите в главното производство факти, се съдържат, от една страна, в Кодекса за социално осигуряване (Sozialgesetzbuch), изменен със Закона от 21 юли 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 1791, наричан по-нататък „SGB“), а от друга страна, в Закона за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране (Altersteilzeitgesetz) в редакцията му след изменения със Закона от 23 април 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 602, наричан по-нататък „AltTZG“).
Член 237, параграф 1 от SGB гласи следното:
„Осигурените лица имат право на пенсия за осигурителен стаж, когато:
1.
са родени преди 1 януари 1952 г.,
2.
са навършили 60 години
3.
или
а)
са били безработни в началото на пенсията, както и след като са навършили 58 години и 6 месеца общо за 52 седмици или са получавали обезщетение, тъй като са работили в минната промишленост
или
b)
са намалили работното си време, за да [се ползват от] работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране по смисъла на член 2 и член 3, параграф 1, точка 1 от AltTZG за период от поне 24 календарни месеца,
4.
през последните десет години преди началото на пенсията са внасяли задължителни осигурителни вноски в продължение на осем години за подлежаща на осигуряване работа или дейност, като периодът от десет години се увеличава с периодите, които се признават за осигурителен стаж, с тези, които се вземат предвид, и тези за получаване на пенсия по силата на самостоятелно осигуряване, които не са периоди, през които са внасяни задължителни осигурителни вноски за подлежащи на осигуряване работа или дейност, и
5.
са спазили срока на правно очакване от петнадесет години“.
Член 2, параграфи 1 и 2, първо изречение от AltTZG предвижда:
„1)   Обезщетенията се предоставят на работниците, които:
1.
са навършили 55 години,
2.
след 14 февруари 1996 г. по споразумение с работодателя им, което трябва да покрива поне периода до датата, на която пенсията за старост може да се претендира, са намалили работното си време наполовина от седмичното работно време, което са имали дотогава, са работили и са се осигурявали задължително за безработица по смисъла на книга III от SGB (работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране), и
3.
през последните пет години, предхождащи упражняването на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, в продължение на поне 1080 календарни дни са работили и са се осигурявали задължително за безработица по смисъла на книга III от SGB. […]
2)   Ако споразумението за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране предвижда различно седмично работно време или различно разпределение на седмичното работно време, условието в параграф 1, точка 2 е изпълнено и когато:
1.
седмичното работно време средно за период до три години или в случай на правна уредба, която се съдържа в колективен трудов договор, в споразумение на предприятие, ако колективен трудов договор предвижда тази възможност, или в уредба на църквите и публичните религиозни учреждения — за период до шест години, не надхвърля половината от седмичното работно време до този момент, като работникът е бил нает на работа и се е осигурявал задължително за безработица по смисъла на книга III от SGB и
2.
възнаграждението за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, както и увеличението на основание на член 3, параграф 1, точка 1, буква а) [от AltTZG] са изплащани непрекъснато“.
Член 3, параграф 1 от AltTZG гласи:
„Правото на обезщетения, предвидени в член 4, предполага, че:
1.
работодателят на основание на колективен трудов договор […]
a)
е увеличил възнаграждението с поне двадесет процента за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, като обаче новото възнаграждение трябва да съответства на поне седемдесет процента от предходното възнаграждение, както е определено в член 6, параграф 1, намалено с задължителните удръжки, които обикновено се поемат от работниците (минимален нетен размер), и
b)
е изплащал за работника вноски в схема за законно пенсионно осигуряване поне в размер на сумата, която се прилага към разликата между 90 % от предходното възнаграждение по смисъла на член 6, параграф 1 [от AltTZG] и възнаграждението за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, като предходното възнаграждение се взима предвид само до границата, служеща като основа за изчисляване на вноските, и
2.
по повод на започването от работника на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране работодателят:
a)
наема на работа, на свободното работно място или на освободеното чрез преназначаване работно място, работник, регистриран като безработен в агенцията по заетостта или работник, който е приключил стажа си в рамките на работа, за която се внася задължителна вноска за безработица по смисъла на книга III от SGB; за работодателите, които по правило не наемат повече от 50 работника, е налице необорима презумпция, че работникът е нает на свободното работно място или на освободеното чрез преназначаване работно място, или
b)
наема на работа стажант в рамките на работа, за която се внася задължителна вноска за безработица по смисъла на книга III от SGB, когато работодателят по правило не наема повече от 50 работници
[…]“.
Член 4 от AltTZG предвижда изплащането на обществена субсидия от страна на националната администрация по заетост на работодателя на основание на понесените от него финансови разходи заради работата на работник на непълно работно време в периода преди пенсиониране. Придобиването на право на пенсия за старост след работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, предвидено в член 237, параграф 1, точка 3, буква b) от SGB, все пак не се подчинява на условието агенцията по заетост да изплати субсидията на въпросния работодател или да му предостави каквато и да е финансова помощ. Изплащането на субсидията предполага, че освободеното работно място отново е предоставено на работник, регистриран като безработен в агенцията по заетост, или на работник, който е приключил обучението си, и работодателят е изплатил на работника в пенсия за ранно пенсиониране увеличение на възнаграждението. За плащането на това увеличение не е от значение дали освободеното поради работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране работно място действително е заето отново.
Австрийското право
Според запитващата юрисдикция разпоредбите от австрийското право, които уреждат за релевантния в главното производство период от време работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, се съдържат в Закона от 1977 г. за осигуряването при безработица (Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977), изменен със Закона от 30 декември 2003 г. (BGBl I, 128/2003, наричан по-нататък „AlVG“). Така съгласно член 27, параграф 2, точка 1 от AlVG на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране имат право възрастните работници, а именно, за мъжете — по-възрастните от 55 години, които през последните 25 години са работили през поне 15 години и са се осигурявали задължително за безработица.
Според член 27, параграф 2, точка 2 от AlVG работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране е предмет на договор, който трябва да предвижда намаляване на работното време с между 40 % и 60 % от нормалното работно време. Според член 27, параграф 5 от AlVG работните часове могат или не могат да бъда разпределени равномерно по време на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране.
Работодателят плаща на работника, който работи на непълно работно време в периода преди пенсиониране, възнаграждение с характер на компенсация в размер, поне равен на 50 % от разликата между средното трудово възнаграждение, дължимо за последната година преди намаляването на нормалното работно време, и възнаграждението, съответстващо на намаления трудов стаж. Компенсацията е в такъв размер, че например при намаляване на работното време с 50 % работникът получава от работодателя 75 % от предходното си трудово възнаграждение.
Съгласно член 27, параграф 2, точка 3, букви а) и b) от AlVG основата за изчисляване на вноските в схемата за социално осигуряване, които работодателят на наетия работник трябва да внесе, е приложимата преди намаляването на нормалното работно време. По силата на член 27, параграфи 1 и 4 от AlVG обезщетението за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, отпуснато от агенцията по заетост, трябва да компенсира 50 % от допълнителните разходи на работодателя. Размерът на компенсацията може да достигне 100 %, когато е наето лице, което преди това е било безработно, или е обучен още един стажант.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н Larcher, роден на 19 май 1946 г., е австрийски гражданин, който живее в Австрия. В продължение на повече от 29 години е работил в Германия, където е плащал задължителни осигурителни вноски. На 1 декември 2000 г. той започва работа на пълно работно време в Австрия, където също плаща задължителни осигурителни вноски. От 1 март 2004 г. в приложение на колективен трудов договор за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране той се ползва от намаляване на нормалното му седмично работно време, което е било 38,5 часа, на 15,4 часа. Тези 15,4 часа съответстват на 40 % от нормалното седмично работно време, изработвано до този момент от г‑н Larcher. Посочените часове са били разпределени в 4 дни седмично. На 30 септември 2006 г. г‑н Larcher преустановява трудовата си дейност в рамките на режима за работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране. От 4 октомври 2006 г. г‑н Larcher е получавал само минимално трудово възнаграждение по смисъла на социалното осигуряване.
По време на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране работодателят на г‑н Larcher му е плащал трудово възнаграждение с характер на компенсация, възлизащо на половината от разликата между брутното месечно възнаграждение, съответстващо на намаления трудов стаж, и брутното месечно възнаграждение, съответстващо на трудовия стаж преди намаляването, като е продължил да плаща вноските за австрийска пенсия, изчислени съгласно основата за изчисляване на вноските, приложима преди намаляването на нормалното работно време. Австрийската служба по пазара на труда разрешава на работодателя да получи обезщетение за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, за да компенсира частично финансовите разходи, произтичащи от работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране на г‑н Larcher.
От 1 октомври 2006 г. Larcher получава австрийска пенсия, наречена „предсрочна пенсия за старост поради дългосрочно осигуряване“ в размер на 370,25 EUR. Освен това от 1 юни 2009 г. той получава германска пенсия, наречена „пенсия за старост за дългосрочно осигурени лица“ в размер на 696,81 EUR. Тези пенсии не са предмет на спора в главното производство.
През февруари 2006 г. г‑н Larcher иска от Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd да получи пенсия за старост след работа на намалено работно време в периода преди пенсиониране. Искането е отхвърлено, с мотива че г‑н Larcher не е работил на непълно работно време в периода преди пенсиониране по силата на разпоредбите на германското право. След като подадената по административен ред жалба на г‑н Larcher е отхвърлена, той сезира германските юрисдикции. Както първоинстанционната, така и въззивната му жалба са отхвърлени.
По-специално Bayrisches Landessozialgericht (върховен съд по социалните спорове на Бавария, Германия) в качеството си на въззивна инстанция се позовава на довода, че посочената пенсия не се дължи, тъй като, противно на предвиденото в AltTZG, г‑н Larcher е намалил в рамките на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, от която се е ползвал в Австрия, работното си време не на 50 %, а на 40 % от предходното си седмично работно време.
Прилагането на разпоредбите на правото на Съюза също не позволявало да се стигне до заключение в полза на г‑н Larcher. Така работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, от която се е ползвал в Австрия, не можела да бъде взета предвид на основание член 45, параграф 1 от Регламент № 1408/71, тъй като в настоящия случай не ставало въпрос за изчисляване на осигурителните периоди, а за вземането предвид на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране като предварително условие за наличието на право на пенсия. Не била налице също непряка дискриминация по смисъла на член 3, параграф 1 от Регламента като разглежданата в решение Öztürk (C‑373/02,
EU:C:2004:232
). Всъщност по силата на австрийското право г‑н Larcher е можел по време на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране да намали работното си време от 40 % до 60 %. При това положение той е можел да избере да намали времето само в размер на 50 % от нормалното работно време, спазвайки по този начин наложените от германското право условия. Следователно нямало пречка пред упражняването на свободното движение на работници.
В подкрепа на ревизионната си жалба, подадена до Bundessozialgericht (Федерален съд по социалните спорове), г‑н Larcher изтъква, че въззивната инстанция е нарушила член 237, параграф 1, точка 3, буква b) от SGB, като го е разтълкувала по начин, който не съответства на правото на Съюза. Според съответно на правото на Съюза тълкуване разпоредбата изисквала само работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране да протече в съответствие със законодателството на съответната държава членка. Възприетото тълкуване противоречало на забраната за допускане на дискриминация, основана на гражданство и на принципа за свободното движение на работниците. Според практиката на Съда, и по-специално според решение Öztürk (
EU:C:2004:232
), била налице необоснована непряка дискриминация. В главното производство следвало да се приложи член 5, буква б) от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социално осигуряване (
ОВ L 166, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в
ОВ L 33, 7.2.2008 г., стр. 12
). Следователно на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, предвидена в германското законодателство, следвало да се приравни работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране съгласно австрийското право.
Запитващата юрисдикция посочва, че до момента Съдът не се е произнесъл относно вземането предвид, като предпоставка за отпускане на пенсия за старост, на работа на непълно работно време преди пенсиониране в държави членки, които са различни от държавата членка, в която е подадено искането за пенсия, и че на поставените в главното производство въпроси не може да се отговори въз основа на съществуващата съдебна практика. Освен това, противно на поддържаното от г‑н Larcher, делото в главното производство не можело да се реши единствено въз основа на решение Öztürk (
EU:C:2004:232
).
Според запитващата юрисдикция опитът показва, че на практика по-голямата част от работниците са работили само в една държава членка до началото на пенсията си и следователно отговарят по-лесно на условията за предоставяне на вътрешна пенсия за старост след работа на непълно работно време преди пенсиониране от работник като г‑н Larcher, който е работил в различни държави членки. Когато работник приеме да работи в друга държава членка, било вероятно да бъде поставен в по-неблагоприятно положение в момента, в който предяви правото си на пенсия, поради различията, които съществуват между приложимите спрямо него законодателства, по отношение на пенсионерите, чиято професионална кариера се свързва с една-единствена държава членка. Всъщност съдържанието на разпоредбите относно работата на непълно работно време преди пенсиониране можело да не е еднакво в различните държави членки и било малко вероятно условията за упражняване на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране да съвпадат точно с възприетите в друга държава членка относно предоставянето на пенсия за старост.
Членове 45—48 ДФЕС и Регламент № 1408/71 обаче трябва да възпрепятстват възможността работниците мигранти, които са се ползвали от правото си на свободно движение и са работили в няколко държави членки, да бъдат поставени в по-неблагоприятно положение без обективна причина спрямо работниците, които през цялата си професионална кариера са работили в една държава членка. Подобно възпрепятстване на свободата на движение обаче можело да е налице в делото по главното производство, доколкото г‑н Larcher, който приключва професионалната си кариера в собствената си държава, се ползва от работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране въз основа на законовите разпоредби, приложими в тази държава членка, но получава отказ да му бъде предоставена пенсия за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране в друга държава членка, където е работил през по-голямата част от професионалната си кариера.
Според запитващата юрисдикция при разглеждането на обосновката за подобно разлика в третирането възниква втори въпрос. Този въпрос, който е методологичен по своя характер, се отнасял до обстоятелствата, които трябва да се вземат предвид, за да се направи сравнение между два национални режима на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране. Ето защо в делото по главното производство юрисдикцията е склонна да разгледа по-специално дали австрийската система за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране е сравнима с приложимата в Германия в зависимост от функцията и организацията ѝ.
При тези обстоятелства Bundessozialgericht решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли установеният в член 39, параграф 2 ЕО (понастоящем член 45, параграф 2 ДФЕС) и в член 3, параграф 1 от Регламент [№ 1408/71] принцип на равно [третиране] разпоредба [на държава членка], съгласно която, за да се [отпусне] пенсия за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсионирането, е необходимо работата на непълно работно време в периода преди пенсионирането да е извършвана в съответствие с националните разпоредби на тази държава членка, а не [в съответствие с тези] на друга държава членка?
2)
При утвърдителен отговор, какви изисквания поставя предвиденият в член 39, параграф 2 ЕО […] и в член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71 принцип на равно третиране по отношение на приравняването на извършваната в съответствие с правните разпоредби на другата държава членка работа на непълно работно време в периода преди пенсионирането като предпоставка за правото на пенсия за осигурителен стаж по националното право:
а)
Необходимо ли е да се направи сравнителен анализ на предпоставките за работа на непълно работно време в периода преди пенсионирането?
б)
При утвърдителен отговор, достатъчно ли е функцията и организацията на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране по същество да са сходно уредени в двете държави членки?
в)
Или е необходимо в двете държави членки предпоставките за работа на непълно работно време в периода преди пенсионирането да са еднакво уредени?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
За да се отговори на първия въпрос, следва да се припомни, че по отношение на свободното движение на работниците принципът за недопускане на дискриминация, установен в член 45 ДФЕС, е конкретизиран в областта на социалното осигуряване на работниците мигранти в член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71.
Доколкото не е оспорено, че обезщетения като разглежданите в главното производство попадат в приложното поле на Регламент № 1408/71, поставените от запитващата юрисдикция въпроси трябва да се разгледат именно във връзка с този регламент, и по-специално с член 3, параграф 1 от него.
Както Съдът многократно е отсъждал, член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71 има за цел да осигури, в съответствие с член 45 ДФЕС, в полза на лицата, по отношение на които се прилага този регламент, равно третиране в областта на социалното осигуряване, независимо от гражданството, премахвайки в това отношение всякаква дискриминация, произтичаща от националните законодателства (вж. по-специално решения Mora Romero, C‑131/96,
EU:C:1997:317
, т. 29, Borawitz, C‑124/99,
EU:C:2000:485
, т. 23 и Celozzi, C‑332/05,
EU:C:2007:35
, т. 22).
От постоянната съдебна практика следва, че принципът на равно третиране, предвиден в член 3, параграф 1, забранява не само явната дискриминация, основана на гражданството на лицата, ползващи се от схеми за социално осигуряване, но и всички скрити форми на дискриминация, които при прилагане на други критерии за разграничаване водят до същия резултат (решение Celozzi,
EU:C:2007:35
, т. 23).
Така Съдът е приел, че освен ако не е обективно оправдана и пропорционална на преследваната цел, дадена разпоредба от националното право трябва да се счита за непряко дискриминационна, когато поради характера си може да засегне в по-голяма степен гражданите на други държави членки, отколкото гражданите на съответната държава, и може да постави по-специално първата категория в по-неблагоприятно положение (вж. в този смисъл решения O’Flynn, C‑237/94,
EU:C:1996:206
, т. 20, Meints, C‑57/96,
EU:C:1997:564
, т. 45, Borawitz,
EU:C:2000:485
, т. 27 и Celozzi,
EU:C:2007:35
, т. 26).
Във връзка с това не е необходимо да се установи, че въпросната разпоредба засяга на практика значително по-голяма част от работниците мигранти. Достатъчно е да се заключи, че тази разпоредба може да предизвика такъв резултат (вж. в този смисъл решения O’Flynn,
EU:C:1996:206
, т. 21, Öztürk,
EU:C:2004:232
, т. 57 и Celozzi,
EU:C:2007:35
, т. 27).
В настоящия случай е безспорно, че разглежданите в главното производство национални разпоредби се прилагат независимо от гражданството на съответните работници или от местопребиваването им и не съдържат никаква клауза относно задължителен престой на националната територия. Следователно сами по себе си разпоредбите не установяват явна разлика в третирането между националните работници и тези с произход от друга държава членка.
Налага се обаче констатацията, както посочва генералният адвокат в точки 40—43 от заключението си, че същите разпоредби, доколкото предвиждат, че работникът, който възнамерява да се ползва от пенсия за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, трябва да е работил на непълно работно време в периода преди пенсиониране изключително според германското право, могат да поставят в по-неблагоприятно положение в частност работниците, които са се ползвали от правото си на свободно движение.
Всъщност, от една страна, подобно законодателство поставя работник мигрант като посочения в главното производство, който, след като е работил през по-голямата част от професионалната си кариера в една държава членка, работи в друга държава членка, където упражнява работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, именно поради този факт, в по-неблагоприятно положение от работника, чиято професионална кариера е само в една държава членка, в която се ползва от работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране.
От друга страна, както посочва генералният адвокат в точка 45 от заключението си, подобно законодателство може да обезкуражи работодателите, установени в различна от Федерална република Германия държава членка, да наемат в рамките на националния си режим за работа на непълно работно време в периода преди пенсионирането лице, което през голяма част от професионалната си кариера е работило в Германия, когато правилата на този национален режим се различават от правилата, които уреждат германския режим за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране.
При тези обстоятелства следва да се провери също дали подобно национално законодателство може все пак да бъде обосновано. В това отношение съгласно постоянната практика на Съда национални мерки от вида на разглежданата в главното производство могат да бъдат приети само при условие че преследват цел от общ интерес, че са в състояние да гарантират осъществяването на тази цел и че не надхвърлят необходимото за постигането ѝ (вж. по-специално решение Van den Booren, C‑127/11,
EU:C:2013:140
, т. 45).
Както посочва запитващата юрисдикция, разглежданото в главното производство законодателство цели, от една страна, да осигури на работниците, които искат да се пенсионират, преход към пенсионирането при най-добрите възможни условия, а от друга страна — да насърчи наемането на работа на безработни или стажанти.
Макар да е вярно, както посочва генералният адвокат в точка 48 от заключението си, че тези две цели, които в настоящия случай са неразривно свързани, могат да се приемат за легитимни цели на социалната политика (вж. в този смисъл решения Palacios de la Villa, C‑411/05,
EU:C:2007:604
, т. 64, както и Caves Krier Frères, C‑379/11,
EU:C:2012:798
, т. 50 и 51), важно е също да се провери дали разглежданите в главното производство национални мерки са в състояние да гарантират осъществяването им и не надхвърлят необходимото за постигането на посочените цели.
Все пак, въпреки че не може да бъде оспорено, че посочените мерки са в състояние да гарантират осъществяването на преследваните цели, налага се констатацията, че доколкото изискват работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране да се извършва изключително според германското законодателство, изключвайки по този начин отпускането на пенсия за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране на работници, които са се възползвали от работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, уредена от действащите разпоредби в друга държава членка, те надхвърлят необходимото за постигането на тези цели.
Всъщност, както самото германско правителство приема в писменото си становище, простото изключване на вземането предвид на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, извършена в друга държава членка, за получаването на германска пенсия за осигурителен стаж означава да се игнорира фактът, че схемата за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране на другата държава членка може евентуално да преследва цели, еднакви или сходни с преследваните от германското законодателство съгласно условия, също еднакви или сходни с предвидените от това законодателство, така че прилагането на тази схема може също да осъществи разглежданата легитимна цел или цели.
От това следва, че член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71 не допуска национално законодателство като разглежданото в главното производство, ако то се тълкува и прилага по начина, описан от запитващата юрисдикция по-специално в първия въпрос.
Следва обаче да се припомни, че от националните юрисдикции се изисква при прилагане на вътрешното право да го тълкуват, доколкото е възможно, по начин, който съответства на правото на Съюза, за да осигурят в рамките на своята компетентност пълната ефикасност на правото на Съюза, когато се произнасят по споровете, с които са сезирани (в този смисъл вж. по-специално решение Pfeiffer и др., C‑397/01—C‑403/01,
EU:C:2004:584
, т. 113 и 114).
Ето защо, ако както посочва запитващата юрисдикция, разглежданите в главното производство национални разпоредби могат да бъдат тълкувани в смисъл, че допускат пенсията за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране да бъде изплатена в случаите, в които работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране е извършена според разпоредбите на друга държава членка, принципът за съответстващо тълкуване на националното право изисква от националните административни и съдебни органи да възприемат това тълкуване.
Предвид всички тези съображения на първия въпрос следва да се отговори, че принципът на равно третиране, установен в член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71, не допуска разпоредба на държава членка, според която отпускането на пенсия за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране предполага, че работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране е извършена изключително по силата на националните разпоредби на тази държава членка.
По втория въпрос
С втория си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали принципът на равно третиране, установен в член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71, трябва да се тълкува в смисъл, че за целите на признаването в дадена държава членка на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, която е извършена според законодателството на друга държава членка, следва да се направи сравнителен анализ на предпоставките за прилагане на режимите за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране на тези две държави членки и, при утвърдителен отговор, каква трябва да бъде степента на съгласуване на тези режими.
За да се отговори на този въпрос, следва да се припомни, че действително създадената с посочения регламент система е само система за координиране, отнасяща се по-конкретно до определянето на националното законодателство или националните законодателства, приложими по отношение на заетите и самостоятелно заетите лица, които при различни обстоятелства упражняват правото си на свободно движение, и че присъщо на подобна система е, че условията, на които се подчинява пенсията, се различават в зависимост от държавите членки (вж. в този смисъл решение Tomaszewska, C‑440/09,
EU:C:2011:114
, т. 25 и 26).
Като определят посочените условия обаче, държавите членки са длъжни да гарантира възможно най-добре равното третиране на всички заети лица на тяхната територия, както и да не засягат неблагоприятно онези от тях, които упражняват правото си на свободно движение (вж. в този смисъл решения Piatkowski, C‑493/04,
EU:C:2006:167
, т. 19, Nikula, C‑50/05,
EU:C:2006:493
, т. 20 и Derouin, C‑103/06,
EU:C:2008:185
, т. 20).
Ако обаче, както става ясно от точки 41—43 от настоящото решение, член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71 не допуска държава членка да отказва системно да вземе предвид, за целите на отпускане на пенсия за осигурителен стаж на нейната територия, на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, която работа е извършена според законовите разпоредби на друга държава членка, тази разпоредба все пак не задължава първата държава да признае автоматично работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране като равностойна на работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране, предвидена в националното законодателство.
Всъщност всяко тълкуване на посочената разпоредба, което би задължило държавите членки да правят подобно автоматично приравняване, би означавало да се отнеме на държавите членки компетентността им в областта на социалното осигуряване.
От това следва, че националните органи трябва да направят сравнително изследване на двете въпросни схеми за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране.
Доколкото изследването на органите на дадена държава членка по принцип трябва да позволи да се прецени дали предпоставките за прилагане на мярката за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, която работа е извършена в друга държава членка, позволяват да се постигнат легитимните цели, преследвани от работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране в първата държава членка, органите не могат да изискват тези предпоставки да са еднакви.
Всъщност, от една страна, не е изключено една и съща цел да може да бъде постигната чрез различни средства и следователно предпоставките за прилагане на мерките за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране да се различават помежду си.
От друга страна, изискването за еднаквост на предпоставките де факто би означавало да се лиши от полезно действие въпросното изследване, тъй като изглежда малко вероятно законодателните разпоредби на две държави членки да бъдат еднакви във всички отношения.
Следва да се подчертае, че това тълкуване на член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71 е единственото, което позволява както да се спази принципът, че държавите членки са компетентни да определят предпоставките за отпускане на социалните обезщетения, така и да се гарантира равното третиране на всички работници, заети на територията на държава членка, без да се поставят в по-неблагоприятно положение тези от тях, които упражняват или са упражнявали правото си на свободно движение.
По отношение по-специално на преценката дали са сходни различните предпоставки на режимите за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, установени в две различни държави членки, следва да се посочи, че преценката трябва да се направи за всеки отделен случай и че маловажни разлики, които нямат съществено влияние върху осъществяването на преследваните цели, не могат да се приемат като основание за отказ да се признае като равностойна на националната работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране работата, която е извършена по силата на законодателните разпоредби на друга държава членка.
Следва да се подчертае, че по спора в главното производство е установено, че двата режима за работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, разглеждани в главното производство, преследват същите цели, а именно да се осигури на работниците плавен преход към пенсиониране, както и да се насърчи наемането на работа на безработни или на стажанти, както и че предпоставките за прилагане на режимите са много сходни, тъй като намаляването на работното време в рамките на германския режим е с 50 %, а предвиденото в рамките на австрийския режим — с 40—60 %. Разлика от 10 % от обема часове труд обаче не е достатъчно съществена, за да опорочи осъществяването на целите на социална политика, преследвани с AltTZG.
Предвид всички изложени по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че принципът на равно третиране, установен в член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71, трябва да се тълкува в смисъл, че за целите на признаването в дадена държава членка на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, която работа е извършена в съответствие със законодателството на друга държава членка, следва да се направи сравнителен анализ на предпоставките за прилагане на режимите на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране на тези две държави членки, за да се определи за всеки отделен случай дали откритите разлики могат да опорочат осъществяването на легитимните цели, преследвани от въпросното законодателство на първата държава членка.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Принципът на равно третиране, установен в член 3, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., изменен с Регламент (ЕО) № 1992/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2006 г., не допуска разпоредба на държава членка, според която отпускането на пенсия за старост след работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране предполага, че работата на непълно работно време в периода преди пенсиониране е извършена изключително по силата на националните разпоредби на тази държава членка.

2)
Принципът на равно третиране, установен в член 3, параграф 1 от Регламент № 1408/71, в изменената му и актуализирана редакция съгласно Регламент № 118/97, изменен с Регламент № 1992/2006, трябва да се тълкува в смисъл, че за целите на признаването в дадена държава членка на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране, която работа е извършена в съответствие със законодателството на друга държава членка, следва да се направи сравнителен анализ на предпоставките за прилагане на режимите на работа на непълно работно време в периода преди пенсиониране на тези две държави членки, за да се определи за всеки отделен случай дали откритите разлики могат да опорочат осъществяването на легитимните цели, преследвани от въпросното законодателство на първата държава членка.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.