CELEX: 62013CJ0523
Præjudiciel forelæggelse
social sikring af vandrende arbejdstagere
artikel 45 TEUF
artikel 3, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 1408/71
ydelser ved alderdom
princippet om forbud mod forskelsbehandling
arbejdstager, der i en medlemsstat har en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse inden sin pensionering
hensyntagen hertil i forbindelse med tildeling af ret til alderspension i en anden medlemsstat

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 45 TEUF og artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (
EFT 1997 L 28, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1992/2006 af 18. december 2006 (
EUT L 392, s. 1
, herefter »forordning nr. 1408/71«).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en sag mellem Walther Larcher og Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd vedrørende tildeling af en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse (»Altersrente nach Altersteilzeitarbeit«).
Retsforskrifter
EU-retten
Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 bestemmer følgende:
»Denne forordning finder anvendelse på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og studerende, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er statsborgere i en af disse stater eller er statsløse eller flygtninge bosat på en medlemsstats område, samt på deres familiemedlemmer og efterladte.«
Nævnte forordnings artikel 3, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Personer, der er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
I overensstemmelse med samme forordnings artikel 4, stk. 1, finder denne sidstnævnte anvendelse på enhver lovgivning om sociale sikkerhedsgrene, der bl.a. vedrører ydelser ved alderdom og ydelser ved arbejdsløshed.
Artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 bestemmer følgende:
»Såfremt erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser efter en ordning, som ikke er en særordning i den i stk. 2 eller 3 omhandlede forstand, i henhold til en medlemsstats lovgivning er betinget af, at der er tilbagelagt forsikrings- eller bopælsperioder, skal den kompetente institution i fornødent omfang medregne forsikrings- eller bopælsperioder, der er tilbagelagt efter en almindelig ordning eller en særordning, og ligeledes uden hensyn til, om de er tilbagelagt efter en ordning for arbejdstagere eller en ordning for selvstændige erhvervsdrivende. Med henblik herpå medregnes disse perioder, som om det drejede sig om perioder, der var tilbagelagt efter den for institutionen gældende lovgivning.«
De nationale lovgivninger
Tysk ret
De tyske bestemmelser, der er relevante for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, fremgår dels af Sozialgesetzbuch (loven om social forsikring), som ændret ved lov af 21. juli 2004 (BGBl. 2004 I, s. 1791, herefter »SGB«) og dels i Altersteilzeitgesetz (loven om aldersbetinget deltidsbeskæftigelse), i den version, der følger af lov af 23. april 2004 (BGBl. 2004 I, s. 602, herefter »AltTZG«).
SGB’s § 237, stk. 1, er affattet som følger:
»De forsikrede har ret til alderspension, når
1.
de er født før den 1. januar 1952,
2.
de fylder 60 år
3.
og enten
a)
er arbejdsløse på tidspunktet for pensioneringen og efter at have opnået alderen 58 år og 6 måneder har været arbejdsløse i sammenlagt 52 uger eller har modtaget en ydelse til tidligere ansatte i kulmineindustrien
eller
b)
har reduceret deres arbejdstid for [at have] aldersbetinget deltidsbeskæftigelse i henhold til AltTZG’s § 2 og § 3, stk. 1, i mindst 24 kalendermåneder
4.
i løbet af de sidste ti år forud for tidspunktet for pensioneringen har indbetalt otte års lovpligtige bidrag for en forsikret beskæftigelse eller aktivitet, idet perioden på ti år udvides med tillægsperioder og perioder med hensyntagen til og modtagelse af pension i henhold til en egen forsikring, som ikke også udgør lovpligtige bidragsperioder som følge af en beskæftigelse eller en forsikret aktivitet, og
5.
har overholdt karenstiden på 15 år.«
AltTZG’s § 2, stk. 1, og § 2, stk. 2, første punktum, bestemmer følgende:
»1)   Ydelserne bevilges til arbejdstagere, der
1.
er fyldt 55 år
2.
efter den 14. februar 1996 på baggrund af en aftale med deres arbejdsgiver, som mindst skal dække perioden indtil den dato, hvor der kan ansøges om en alderspension, har reduceret deres arbejdstid til halvdelen af den hidtidige udførte ugentlige arbejdstid, og er ansatte, der er tilmeldt den lovpligtige arbejdsløshedsforsikring i henhold til SGB’s bog III (aldersbetinget deltidsbeskæftigelse) og
3.
i løbet af de sidste fem år forud for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse i mindst 1080 kalenderdage har haft en beskæftigelse, som er underlagt den lovpligtige arbejdsløshedsforsikring i henhold til SGB’s bog III. [...]
2)   Såfremt aftalen om aldersbetinget deltidsbeskæftigelse fastsætter forskellige ugentlige arbejdsperioder eller en anden fordeling af den ugentlige arbejdstid, er betingelsen i stk. 1, punkt 2, også opfyldt, når:
1.
den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid i en periode på op til tre år, eller – i tilfælde af en bestemmelse i en kollektiv aftale, i en firmaaftale, hvis en kollektiv aftale fastsætter denne mulighed, eller i en bestemmelse vedrørende kirker og offentlige kulturinstitutioner – i en periode på op til seks år, ikke overstiger halvdelen af den hidtidige ugentlige arbejdstid, og når arbejdstageren ansættes som tilmeldt den lovpligtige arbejdsløshedsforsikring i henhold til SGB’s bog III og
2.
vederlaget for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse samt forhøjelsen i henhold til [de l’AltTZG’s]§ 3, stk. 1, nr. 1, litra a), udbetales løbende.«
AltTZG’s § 3, stk. 1, bestemmer følgende:
»Retten til ydelserne i § 4 forudsætter, at:
1.
arbejdsgiveren, på grundlag af en kollektiv aftale, [...]
a)
har forhøjet vederlaget i perioden for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse med mindst 20%, dog til mindst 70% af det hidtidige vederlag, som dette er defineret i § 6, stk. 1, med fradrag af de lovpligtige bidrag, der normalt betales af arbejdstagerne (mindstenettobeløb), og
b)
for arbejdstageren har betalt bidrag til den lovbestemte pensionsforsikring mindst på størrelse med det beløb, som gælder for differencen mellem 90% af det hidtidige vederlag i henhold til [AltTZG’s] § 6, stk. 1, og vederlaget for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, idet det nævnte hidtidige vederlag kun tages i betragtning op til den grænse, der ligger til grund for beregningen af bidragene, og at
2.
arbejdsgiveren, ved arbejdstagerens overgang til aldersbetinget deltidsbeskæftigelse,
a)
i den stilling, der er blevet ledig eller frigjort i sammenhæng med overførslen, ansætter en arbejdstager, der er registreret som arbejdsløs på beskæftigelseskontoret, eller en arbejdstager, der har fuldført sin oplæring inden for rammerne af en beskæftigelse, som er underlagt den lovpligtige arbejdsløshedsforsikring som omhandlet i SGB’s bog III; for de arbejdstagere, der som hovedregel ikke beskæftiger mere end 50 ansatte, antages det på uafviselig måde, at arbejdstageren er ansat i den stilling, der er blevet ledig eller frigjort i sammenhæng med overførslen, eller
b)
ansætter en lærling inden for rammerne af en beskæftigelse, som er underlagt den lovpligtige arbejdsløshedsforsikring i henhold til SGB’s bog III, når arbejdsgiveren som hovedregel ikke beskæftiger mere end 50 ansatte
[...]«
AltTZG’s § 4 fastsætter betaling til arbejdsgiveren af offentligt tilskud fra den nationale arbejdsadministration til de økonomiske omkostninger som følge af en arbejdstagers aldersbetingede deltidsbeskæftigelse. Retten til alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, jf. SGB’s § 237, stk. 1, punkt 3, litra b), er imidlertid ikke underlagt en betingelse om, at beskæftigelseskontoret betaler dette tilskud til den pågældende arbejdsgiver eller yder denne nogen som helst økonomisk bistand. Betalingen af det nævnte tilskud forudsætter, at den frigjorte stilling genbesættes med en arbejdstager, der er registret som arbejdsløs ved beskæftigelseskontoret, eller med en arbejdstager, der har afsluttet sin uddannelse, og at arbejdsgiveren har udbetalt en forhøjelse af vederlaget til arbejdstageren på deltidsbeskæftigelse. Det er uden betydning for udbetalingen af denne forhøjelse, at den som følge af den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse frigjorte stilling faktisk er genbesat.
Østrigsk ret
Ifølge den forelæggende ret findes de bestemmelser i østrigsk ret, der i den periode, der er relevant for hovedsagen, regulerer den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, i Arbeitslosenversicherungsgesetz 1977 (lov om arbejdsløshedsforsikring af 1977), som ændret ved lov af 30. december 2003 (BGBl I, 128/2003, herefter »AlVG«). I overensstemmelse med AlVG’s artikel 27, stk. 2, punkt 1, er ældre arbejdstagere således berettiget til aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, dvs. for mænds vedkommende dem, der er over 55 år, og som i løbet af de sidste 25 år har været beskæftiget i mindst 15 år og været tilmeldt den lovpligtige arbejdsløshedsforsikring.
I henhold til AlVG’s artikel 27, stk. 2, punkt 2, er den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse genstand for en skriftlig aftale, som skal fastsætte en reduktion af arbejdstiden på mellem 40% og 60% af den normale arbejdstid. Ifølge AlVG’s artikel 27, stk. 5, kan arbejdstiden fordeles regelmæssigt under perioden for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse.
Arbejdsgiveren betaler til arbejdstageren på aldersbetinget deltidsbeskæftigelse en lønkompensation på et beløb svarende til mindst 50% af differencen mellem det gennemsnitlige vederlag for det sidste år forud for reduktionen af den normale arbejdstid og det vederlag, der svarer til varigheden af det reducerede arbejde. Denne kompensation består således i, at denne arbejdstager f.eks. i tilfælde af en reduktion på 50% af arbejdstiden fra sin arbejdsgiver modtager 75% af sit tidligere vederlag.
I overensstemmelse med AlVG’s artikel 27, stk. 2, punkt 3, litra a) og b), er beregningsgrundlaget for de bidrag til den sociale forsikring, som arbejdsgiveren til den nævnte lønmodtager skal betale, det beregningsgrundlag, som var gældende før reduktionen af den normale arbejdstid. I medfør af AlVG’s artikel 27, stk. 1 og stk. 4, skal det tilskud til den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, der udbetales af arbejdsmarkedskontoret, kompensere for 50% af arbejdsgiverens ekstraomkostninger. Denne kompensations størrelse kan udgøre 100%, når en person, der tidligere var arbejdsløs, ansættes, eller når der oprettes en ekstra læreplads.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Walther Larcher, som er født den 19. maj 1946, er østrigsk statsborger og bor i Østrig. Han var i mere end 29 år ansat i Tyskland som arbejdstager og omfattet af den lovpligtige tilmelding til den sociale sikring. Fra den 1. december 2000 begyndte han at arbejde i Østrig inden for rammerne af en fuldtidsbeskæftigelse, som var underlagt den lovpligtige sociale sikring. Fra den 1. marts 2004 fik han ved en aftale om aldersbetinget deltidsbeskæftigelse reduceret sin normale ugentlige arbejdstid, som var 38,5 timer, til 15,4 timer. Disse 15,4 timer svarede til 40% af den normale ugentlige arbejdstid, som Walther Larcher hidtil havde udført. De nævnte timer var fordelt på fire dage pr. uge. Den 30. september 2006 ophørte Walther Larcher med sin ansættelse inden for rammerne af ordningen om aldersbetinget deltidsbeskæftigelse. Siden den 4. oktober 2006 har Walther Larcher kun været beskæftiget i ubetydeligt omfang som omhandlet i den sociale sikring.
I perioden med aldersbetinget deltidsbeskæftigelse udbetalte Walther Larchers arbejdsgiver ham en lønkompensation, der udgjorde halvdelen af differencen mellem det månedlige bruttovederlag, der svarede til varigheden af den reducerede arbejdstid, og det vederlag, der svarede til varigheden af arbejdet forud for reduktionen, og fortsatte med at betale bidrag til den østrigske pensionsforsikring udregnet på grundlag af beregningsgrundlaget for de bidrag, der var gældende før reduktionen af den normale arbejdstid. Det østrigske arbejdsmarkedskontor tildelte denne arbejdsgiver et tilskud for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse som delvis kompensation for de økonomiske omkostninger som følge af Walther Larchers aldersbetingede deltidsbeskæftigelse.
Siden den 1. oktober 2006 har Walther Larcher modtaget en østrigsk pension, en såkaldt »førtidspension for lang forsikringsperiode«, på 370,25 EUR. Siden den 1. juni 2009 har han endvidere oppebåret en tysk pension, en såkaldt »alderspension for forsikrede med lang forsikringsperiode«, på 696,81 EUR. Disse pensioner er ikke genstand for tvisten i hovedsagen.
I februar 2006 ansøgte Walther Larcher hos Deutsche Rentenversicherung Bayern Süd om at få en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse. Denne ansøgning blev afvist med den begrundelse, at Walther Larcher ikke havde været i aldersbetinget deltidsbeskæftigelse efter bestemmelserne i tysk ret. Walther Larchers administrative klage blev afvist, og han indbragte herefter sagen for de tyske domstole. Han fik ikke medhold hverken i søgsmålet for førsteinstansen eller i ankesagen.
Bayrisches Landessozialgericht (den øverste domstol i socialsager i Bayern, Tyskland), der traf afgørelse i appelsagen, støttede sig navnlig på et argument, hvorefter der ikke var ret til den nævnte pension, eftersom Walther Larcher, i modsætning til det i AltTZG fastsatte, inden for rammerne af den deltidsbeskæftigelse, han havde i Østrig, havde reduceret sin arbejdstid ikke med 50% af den tidligere udførte ugentlige arbejdstid, men med 40% af denne tid.
Anvendelsen af EU-rettens bestemmelser gør det heller ikke muligt at nå frem til en konklusion, som er til gunst for Walther Larcher. Den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, som han havde i Østrig, vil således ikke kunne tages i betragtning i henhold til artikel 45, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, eftersom det ikke er beregningen af forsikringsperioderne, det drejer sig om i nærværende sag, men en hensyntagen til den aldersbetingende deltidsbeskæftigelse som en forudsætning for, at der foreligger en ret til pension. Der foreligger heller ikke en indirekte forskelsbehandling som omhandlet i denne forordnings artikel 3, stk. 1, således som den, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til dom Öztürk (C-373/02,
EU:C:2004:232
). I medfør af østrigsk ret kunne Walther Larcher nemlig under sin aldersbetingende deltidsbeskæftigelse nedsætte sin arbejdstid i et omfang på mellem 40% og 60%. Han kunne derfor have valgt kun at nedsætte denne tid med 50% af den normale arbejdstid og således have overholdt betingelserne i tysk ret. Følgelig foreligger der ikke en hindring af arbejdskraftens frie bevægelighed.
Til støtte for sin »Revionsanke« indgivet for Bundessozialgericht (forbundsdomstol for socialsager) har Walther Larcher gjort gældende, at appeldomstolen har tilsidesat SGB’s artikel 237, stk. 1, punkt 3, litra b), ved at fortolke den på en måde, der er uforenelig med EU-retten. Ifølge en fortolkning, der er forenelig med EU-retten, kræver denne bestemmelse kun, at den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse er udøvet i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats lovgivning. Den anlagte fortolkning er i modstrid med forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og med princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed. Henset til Domstolens praksis og navnlig dom Öztürk (
EU:C:2004:232
) foreligger der en uberettiget indirekte forskelsbehandling. I tvisten i hovedsagen skal artikel 5, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (
EFT L 166, s. 1
) anvendes. Følgelig bør den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, der har fundet sted i overensstemmelse med østrigsk ret, ligestilles med den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, der er fastsat i den tyske lovgivning.
Den forelæggende ret har anført, at Domstolen hidtil ikke har taget stilling til en hensyntagen til – som en betingelse for tildeling af en alderspension – en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, som udøves i andre medlemsstater end den, hvori ansøgningen om pension er indgivet, og at de spørgsmål, som tvisten i hovedsagen rejser, ikke kan besvares kun på grundlag af den eksisterende retspraksis. I modstrid med, hvad Walther Larcher havde anført, kan tvisten i hovedsagen endvidere ikke løses ved kun at støtte sig på dom Öztürk (
EU:C:2004:232
).
Ifølge den foreliggende ret viser erfaringerne, at størstedelen af arbejdstagerne reelt udelukkende har arbejdet i en enkelt medlemsstat indtil påbegyndelsen af deres pension og derfor nemmere opfylder betingelserne for tildeling af en national alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse end en arbejdstager som Walther Larcher, der har været beskæftiget i forskellige medlemsstater. Når en arbejdstager accepterer en stilling i en anden medlemsstat, vil det være sandsynligt, at han stilles ringere på det tidspunkt, hvor han gør sine rettigheder til pension gældende, på grund af forskellene mellem de lovgivninger, som finder anvendelse på ham, i forhold til de pensionister, hvis arbejdsliv knytter sig til en enkelt medlemsstat. Indholdet af de bestemmelser, der vedrører den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, vil nemlig kunne variere fra en medlemsstat til en anden, og det vil være usandsynligt, at betingelserne for anvendelse af en given ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse svarer præcis til de betingelser, der er fastsat i en anden medlemsstat for tildeling af en alderspension.
Artikel 45 TEUF til 48 TEUF og Rådets forordning nr. 1408/71 skal imidlertid forhindre, at vandrende arbejdstagere, som gør brug af deres ret til fri bevægelighed og har været ansat i flere medlemsstater, stilles ringere uden objektiv begrundelse i forhold til arbejdstagere, som har tilbagelagt størstedelen af deres arbejdsliv i en enkelt medlemsstat. En sådan hindring for udøvelsen af den frie bevægelighed vil imidlertid kunne foreligge i tvisten i hovedsagen, for så vidt som Walther Larcher, der har afsluttet sit arbejdsliv i sit hjemland, er omfattet af en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse på grundlag af de lovbestemmelser, der finder anvendelse i denne medlemsstat, men har fået afslag på alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse i en anden medlemsstat, hvori han har tilbagelagt størstedelen af sit arbejdsliv.
Ifølge den forelæggende ret følger et andet spørgsmål af undersøgelsen af berettigelsen af en sådan forskelsbehandling. Dette spørgsmål af metodisk karakter vedrører forhold, som der skal tages hensyn til med henblik på at sammenligne to nationale ordninger for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse. Således er denne ret i tvisten i hovedsagen tilbøjelig til bl.a. at undersøge, om det østrigske system for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse er sammenligneligt, i sin funktion og struktur, med det system, der gælder i Tyskland.
Under disse omstændigheder har Bundessozialgericht besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er [ligebehandlingsprincippet] i henhold til artikel 39, stk. 2, EF (nu artikel 45, stk. 2, TEUF), og artikel 3, stk. 1, i forordning [nr. 1408/71] til hinder for en [medlemsstats] bestemmelse, hvorefter [tildelingen af] alderspensionen efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse er betinget af, at den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse blev udøvet efter den pågældende medlemsstats nationale lovgivning [og] ikke efter en anden medlemsstats [lovgivning]?
2)
I bekræftende fald: Hvilke krav stiller ligebehandlingsprincippet i artikel 39, stk. 2, EF […], og artikel 3, stk. 1, i forordning […] nr. 1408/71 til ligestillingen af den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, der blev udøvet efter den anden medlemsstats lovgivning, som betingelse for retten til den nationale alderspension:
a)
Kræves der en sammenlignende undersøgelse af betingelserne for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse?
b)
I bekræftende fald: Er det tilstrækkeligt, såfremt den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse med hensyn til funktion og struktur i det væsentlige er udformet ens i begge medlemsstater?
c)
Eller skal betingelserne for den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse være identisk udformet i begge medlemsstater?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Om det første spørgsmål
Med henblik på at besvare det første spørgsmål bemærkes, at for så vidt angår arbejdskraftens frie bevægelighed er princippet om forbud mod forskelsbehandling, der er fastsat ved artikel 45 TEUF, blevet konkretiseret ved artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 hvad angår social sikring af vandrende arbejdstagere.
For så vidt som det ikke bestrides, at ydelser som de i hovedsagen omhandlede falder ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, skal den forelæggende rets spørgsmål undersøges på grundlag af nævnte forordning og navnlig dens artikel 3, stk. 1.
Således som Domstolen flere gange har fastslået, er formålet med artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 i overensstemmelse med artikel 45 TEUF at sikre, at de personer, som omfattes af forordningen, ligebehandles med hensyn til social sikring uden hensyn til nationalitet ved at afskaffe enhver forskelsbehandling, som beror herpå, og som følger af national lovgivning (jf. bl.a. domme Mora Romero, C-131/96,
EU:C:1997:317
, præmis 29, Borawitz, C-124/99,
EU:C:2000:485
, præmis 23, og Celozzi, C-332/05,
EU:C:2007:35
, præmis 22).
Det følger ligeledes af fast retspraksis, at princippet om ligebehandling som fastsat i den nævnte artikel 3, stk. 1, ikke blot forbyder åbenlys forskelsbehandling, begrundet i nationaliteten hos de personer, der er berettiget i henhold til en social sikringsordning, men enhver form for skjult forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre sondringskriterier faktisk fører til samme resultat (dom Celozzi,
EU:C:2007:35
, præmis 23).
Domstolen har således fastslået, at en national retsforskrift, medmindre den er objektivt begrundet og står i rimeligt forhold til det tilstræbte formål, må anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når den efter selve sin karakter er egnet til i højere grad at berøre andre medlemsstaters statsborgere end indenlandske statsborgere og dermed risikerer navnlig at stille de førstnævnte ringere (jf. i denne retning domme O’Flynn, C-237/94,
EU:C:1996:206
, præmis 20, Meints, C-57/96,
EU:C:1997:564
, præmis 45, Borawitz,
EU:C:2000:485
, præmis 27, og Celozzi,
EU:C:2007:35
, præmis 26).
Det er i denne forbindelse ufornødent at fastslå, at den pågældende retsforskrift i praksis berører væsentligt flere vandrende arbejdstagere. Det er tilstrækkeligt at fastslå, at den kan have denne virkning (jf. i denne retning domme O’Flynn,
EU:C:1996:206
, præmis 21, Öztürk,
EU:C:2004:232
, præmis 57, og Celozzi,
EU:C:2007:35
, præmis 27).
I nærværende sag er det ubestridt, at de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser finder anvendelse uafhængigt af de pågældende arbejdstageres nationalitet eller bopælssted og ikke indeholder nogen bestemmelse om obligatorisk ophold på det nationale område. De nævnte bestemmelser indeholder derfor ikke i sig selv nogen åbenlys forskelsbehandling mellem nationale arbejdstagere og arbejdstagere, der kommer fra en anden medlemsstat.
Det må imidlertid konstateres, således som generaladvokaten har anført i punkt 40-43 i forslaget til afgørelse, at de samme bestemmelser, for så vidt som de fastsætter, at en arbejdstager, som har til hensigt at drage fordel af en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, skal have været i aldersbetinget deltidsbeskæftigelse udelukkende efter tysk ret, er egnet til at stille navnlig de arbejdstagere, der har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, ringere.
Dels stiller en sådan lovgivning nemlig af denne årsag en vandrende arbejdstager som den i hovedsagen omhandlede, der, efter at have tilbagelagt størstedelen af sit arbejdsliv i en medlemsstat udfører en beskæftigelse i en anden medlemsstat, hvor han har en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, i en mindre gunstig situation end den situation, der gælder for en arbejdstager, der har tilbagelagt hele sit arbejdsliv i en enkelt medlemsstat og dér har en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse.
Dels kan en sådan lovgivning, således som generaladvokaten har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse, afskrække arbejdsgivere i en anden medlemsstat end Forbundsrepublikken Tyskland fra, inden for rammerne af deres nationale ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, at ansætte en person, der har tilbagelagt en stor del af sit arbejdsliv i Tyskland, når reglerne i denne nationale ordning er forskellige fra de regler, der regulerer den tyske ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse.
Under disse betingelser skal det herefter efterprøves, om en sådan national lovgivning alligevel kan være berettiget. Det fremgår i denne henseende af Domstolens faste praksis, at nationale foranstaltninger af den i hovedsagen omhandlede art kun kan tillades, såfremt de forfølger et formål af almen interesse, er egnede til at sikre virkeliggørelsen af dette og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det tilsigtede formål (jf. bl.a. dom van den Booren, C-127/11,
EU:C:2013:140
, præmis 45).
Som den forelæggende ret således har bemærket, tilsigter den i hovedsagen omhandlede lovgivning dels at sikre de arbejdstagere, som anmoder herom, en overgang til pension på de bedst mulige betingelser, dels at fremme ansættelsen af arbejdsløse eller lærlinge.
Selv om det er korrekt, således som generaladvokaten har anført i punkt 48 i forslaget til afgørelse, at disse to formål, som i nærværende sag er uløseligt forbundet, kan anses for at udgøre et lovligt mål i socialpolitikken (jf. i denne retning domme Palacios de la Villa, C-411/05,
EU:C:2007:604
, præmis 64, og Caves Krier Frères, C-379/11,
EU:C:2012:798
, præmis 50 og 51), skal det desuden efterprøves, om de i hovedsagen omhandlede nationale foranstaltninger er egnede til at sikre deres virkeliggørelse og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de nævnte formål.
Selv om det ikke kan bestrides, at de nævnte foranstaltninger er egnede til at sikre virkeliggørelsen af de tilsigtede mål, må det imidlertid til gengæld konstateres, at de ved at kræve, at aldersbetinget deltidsbeskæftigelse udelukkende udøves i overensstemmelse med tysk lov og derfor udelukker tildeling af en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse til de arbejdstagere, der har haft en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er reguleret af bestemmelser, som er gældende i en anden medlemsstat, går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå de nævnte mål.
Som den tyske regering selv har erkendt i sine skriftlige indlæg, vil den fuldstændige udelukkelse af at tage hensyn til en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet i en anden medlemsstat, med henblik på opnåelse af den tyske nationale alderspension medføre, at der bortses fra den omstændighed, at denne anden medlemsstats ordning for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse i givet fald kan forfølge formål, der er identiske med eller ligner formålene i tysk ret efter vilkår, der ligeledes er identiske med eller ligner de vilkår, der er fastsat i denne ret, således at anvendelsen af denne ordning ligeledes kan virkeliggøre det eller de pågældende lovlige formål.
Det følger heraf, at artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvis den fortolkes og anvendes på den måde, der er beskrevet af den forelæggende ret, bl.a. i ordlyden af det første spørgsmål.
Det skal dog bemærkes, at de nationale retter ved anvendelsen af national ret i videst muligt omfang skal fortolke denne ret på en måde, der er forenelig med EU-retten for inden for rammerne af sin kompetence at sikre EU-rettens fulde virkning, når den afgør den tvist, der er indbragt for den (jf. i denne retning dom Pfeiffer m.fl., C-397/01 – C-403/01,
EU:C:2004:584
, præmis 113 og 114).
Hvis det derfor, således som den forelæggende ret har anført, er muligt at fortolke de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser således, at de ikke er til hinder for, at alderspensionen efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse kan udbetales i de tilfælde, hvor den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse er udøvet efter en anden medlemsstats bestemmelser, kræver princippet om, at national ret skal fortolkes i overensstemmelse med EU-retten, at de nationale administrative og retslige myndigheder anlægger denne fortolkning.
Henset til samtlige disse betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at princippet om ligebehandling, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, er til hinder for en medlemsstats bestemmelse, hvorefter tildeling af en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse forudsætter, at den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse udelukkende er udøvet i henhold til denne medlemsstats nationale bestemmelser.
Om det andet spørgsmål
Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmer bestemt oplyst, om princippet om ligebehandling, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, skal fortolkes således, at der med henblik på anerkendelsen i en medlemsstat af en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet i overensstemmelse med en anden medlemsstats lovgivning, skal foretages en sammenlignende undersøgelse af disse to medlemsstaters betingelser for anvendelse af ordningerne for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, og i bekræftende fald, hvad graden af overensstemmelse mellem disse ordninger skal være.
Med henblik på at besvare dette spørgsmål skal det bemærkes, at de regler, som er indført ved den nævnte forordning, kun er samordningsregler, som bl.a. omhandler fastlæggelsen af, hvilken lovgivning eller hvilke lovgivninger der skal anvendes på de arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som under forskellige omstændigheder gør brug af deres ret til fri bevægelighed, og at det er en nødvendig følge af en sådan ordning, at de betingelser, som en modtager af en alderspension er underlagt, er forskellige i medlemsstaterne (jf. i denne retning dom Tomaszewska, C-440/09,
EU:C:2011:114
, præmis 25 og 26).
Medlemsstaterne skal dog ved fastsættelsen af de nævnte betingelser bedst muligt sikre ligebehandling af alle arbejdstagere, der er beskæftiget på en medlemsstats område, samt sikre, at arbejdstagere ikke stilles ringere, når de udnytter deres ret til fri bevægelighed (jf. i denne retning domme Piatkowski, C-493/04,
EU:C:2006:167
, præmis 19, Nikula, C-50/05,
EU:C:2006:493
, præmis 20, og Derouin, C-103/06,
EU:C:2008:185
, præmis 20).
Selv hvis artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, således som det fremgår af denne doms præmis 41-43, er til hinder for, at en medlemsstat konsekvent afviser, at den med henblik på tildeling af en pension på sit område skal tage hensyn til en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, som er udøvet efter en anden medlemsstats lovbestemmelser, forpligter denne bestemmelse imidlertid ikke førstnævnte stat til automatisk at anerkende, at en sådan aldersbetinget deltidsbeskæftigelse svarer til den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse, der er fastsat i dens nationale lovgivning.
Enhver fortolkning af den nævnte bestemmelse, der forpligter medlemsstaterne til at foretage en sådan automatisk ligestilling, ville nemlig fratage disse sidstnævnte deres kompetencer inden for social beskyttelse.
Det følger heraf, at de nationale myndigheder skal foretage en sammenlignende undersøgelse af de to pågældende førtidspensionsordninger.
I det omfang en medlemsstats myndigheders undersøgelse primært skal gøre det muligt at vurdere, om betingelserne for anvendelse af ordningen for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet i en anden medlemsstat, gør det muligt at nå de legitime formål, der forfølges med den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse i denne første medlemsstat, kan disse myndigheder ikke kræve, at disse betingelser er identiske.
Dels kan det nemlig ikke udelukkes, at et og samme formål kan opnås med forskellige midler, og at betingelserne for anvendelse af ordningen for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse derfor varierer mellem dem.
Dels vil kravet om, at disse betingelser skal være identiske, de facto medføre, at den pågældende undersøgelse fratages sin effektive virkning, eftersom det forekommer usandsynligt, at de to medlemsstaters lovbestemmelser er identiske på alle punkter.
Det skal fremhæves, at denne fortolkning af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 er den eneste, som gør det muligt både at overholde det princip, hvorefter medlemsstaterne fortsat har kompetence til at fastlægge betingelserne for tildeling af sociale ydelser, og at sikre ligebehandling af alle arbejdstagere beskæftiget på en medlemsstats område ved ikke at stille dem, som udnytter eller har udnyttet deres ret til fri bevægelighed, ringere.
Hvad nærmere bestemt angår vurderingen af ligheden mellem de forskellige betingelser i ordningerne for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er fastsat i to forskellige medlemsstater, skal det bemærkes, at denne vurdering skal foretages i hvert enkelt tilfælde, og at de mindre forskelle, der ikke har nogen betydelig indflydelse hvad angår virkeliggørelsen af de formål, der forfølges, ikke kan lægges til grund for at afvise at anerkende en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet efter en medlemsstats lovbestemmelser, som svarende til en national aldersbetinget deltidsbeskæftigelse.
Det skal fremhæves, at det i tvisten i hovedsagen er ubestridt, at de i hovedsagen omhandlede to ordninger for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse forfølger de samme formål, dvs. at sikre arbejdstagerne en god overgang til pensionen samt at fremme ansættelsen af arbejdsløse eller lærlinge, og at betingelserne for anvendelse af ordningerne er meget ensartede, eftersom den reduktion af arbejdstiden, der er fastsat inden for rammerne af den tyske ordning, er på 50%, og den reduktion, der er fastsat inden for rammerne af den østrigske ordning, er på 40% til 60%. En forskel på 10% i arbejdstidens længde er ikke tilstrækkelig stor til at hindre virkeliggørelsen af de socialpolitiske mål, der forfølges med AltTZG.
Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det andet spørgsmål besvares med, at princippet om ligebehandling, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, skal fortolkes således, at der med henblik på anerkendelsen i en medlemsstat af en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet i overensstemmelse med en anden medlemsstats lovgivning, skal foretages en sammenlignende undersøgelse af disse to medlemsstaters betingelser for anvendelse af ordningerne for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse med henblik på i hvert enkelt tilfælde at afgøre, om de identificerede forskelle kan hindre virkeliggørelsen af de legitime formål, der forfølges med denne første medlemsstats lovgivning.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

1)
Princippet om ligebehandling, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1992/2006 af 18. december 2006, er til hinder for en medlemsstats bestemmelse, hvorefter tildeling af en alderspension efter aldersbetinget deltidsbeskæftigelse forudsætter, at den aldersbetingede deltidsbeskæftigelse udelukkende er udøvet i henhold til denne medlemsstats nationale bestemmelser.

2)
Princippet om ligebehandling, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97, som ændret ved forordning nr. 1992/2006, skal fortolkes således, at der med henblik på anerkendelsen i en medlemsstat af en aldersbetinget deltidsbeskæftigelse, der er udøvet i overensstemmelse med en anden medlemsstats lovgivning, skal foretages en sammenlignende undersøgelse af disse to medlemsstaters betingelser for anvendelse af ordningerne for aldersbetinget deltidsbeskæftigelse med henblik på i hvert enkelt tilfælde at afgøre, om de identificerede forskelle kan hindre virkeliggørelsen af de legitime formål, der forfølges med denne første medlemsstats lovgivning.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.