CELEX: 62006TJ0025
Konkurencija
Karteliai
Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas
Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas
Neteisėtų veiksmų inkriminavimas
Baudos

Ginčo aplinkybės
Ieškovė
Alliance One International Inc.
(toliau –
Alliance One
) yra Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigta bendrovė, kuri vadovauja grupei, susidariusiai 2005 m. gegužės 13 d., t. y.
po aptariamo pažeidimo, susijungus
Dimon Inc
. (toliau –
Dimon Inc
.) ir
Standard Commercial Corp.
(toliau – SCC).
Pažeidimo darymo laikotarpiu
Dimon Italia Srl
ir
Transcatab SpA
, kurios yra dvi iš keturių pagrindinių Italijoje įsteigtų pirminio žaliavinio tabako perdirbimo įmonių (toliau – perdirbėjai),
buvo atitinkamai
Dimon Inc.
ir SCC, kurių teisių perėmėja yra
Alliance One
, visiškai kontroliuojamos dukterinės bendrovės.
A –
Administracinė procedūra
2002 m. sausio 15 d. Europos Bendrijų Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, kuris yra Pirmasis
reglamentas, įgyvendinantis Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
1 t., p. 3) 11 straipsniu, Italijos tabako perdirbėjų ir gamintojų profesinėms asociacijoms, t. y. atitinkamai
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(APTI, Italijos žaliavinio tabako perdirbėjų profesinė asociacija) ir
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Italijos žaliavinio tabako augintojų asociacijų konfederacija), pateikė prašymą pateikti informacijos apie Italijos žaliavinio
tabako rinką.
2002 m. vasario 19 d. Komisija gavo
Deltafina SpA
, perdirbėjos – ATPI narės, prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų
ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL 2002, C 45, p. 3, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo). 2002 m. kovo 6 d. Komisija
jai suteikė sąlyginį atleidimą nuo baudos pagal minėto pranešimo 15 punktą.
2002 m. balandžio 4 d. Komisija gavo
Dimon Italia
prašymą atleisti nuo baudos pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punktą ir, nepatenkinus šio prašymo, prašymą sumažinti
bet kokią baudą pagal minėto pranešimo 20–27 punktus ir
Transcatab
prašymą tuo pačiu pagrindu sumažinti bet kokią baudą.
2002 m. balandžio 18 ir 19 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsniu, atliko patikrinimus
Dimon Italia
ir
Transcatab
patalpose bei
Trestina Azienda Tabacchi SpA
ir
Romana Tabacchi SpA
patalpose.
2002 m. spalio 8 d. Komisija informavo
Dimon Italia
ir
Transcatab
, jog dėl to, kad jos buvo atitinkamai pirmoji ir antroji įmonės, pateikusios įrodymų apie pažeidimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo,
ji ketina pasibaigus administracinei procedūrai sumažinti baudą, kuri joms bus skirta už galimus konstatuotus pažeidimus.
2004 m. vasario 25 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kurį išsiuntė dešimčiai įmonių ar asociacijų, tarp kurių
yra perdirbėjai ir kai kurių iš jų patronuojančios bendrovės. Pranešimo apie kaltinimus adresatai galėjo susipažinti su tyrimo
medžiaga, kurios kopiją, įrašytą į kompaktinę plokštelę, Komisija jiems išsiuntė, ir, atsakydami į jos pateiktus kaltinimus,
perdavė rašytines pastabas. 2004 m. birželio 22 d. šalys buvo išklausytos.
2004 m. gruodžio 21 d. priėmus 2004 m. vasario 25 d. pranešimo apie kaltinimus papildymą, 2005 m. kovo 1 d. šalys buvo išklausytos
antrą kartą.
Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir monopolijų patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas
nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2005 m. spalio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2005) 4012 galutinis dėl procedūros pagal
[EB] 81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis tabakas – Italija) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio
santrauka paskelbta 2006 m. vasario 13 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL L 353, p. 45).
B –
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamas sprendimas susijęs, pirma, su horizontaliu karteliu, kurį Italijos žaliavinio tabako rinkoje įgyvendino tabako
perdirbėjai (ginčijamo sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad įgyvendindami šį kartelį laikotarpiu nuo 1995 m. iki 2002 m. pradžios perdirbėjai
nustatė žaliavinio tabako pirkimo sandorių Italijoje sąlygas, taikomas tiesioginiam pirkimui iš augintojų ir pirkimui iš „trečiųjų
šalių pakuotojų“, įskaitant kainos nustatymą ir rinkos pasidalijimą (ginčijamo sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).
Ginčijamas sprendimas susijęs, antra, su dviem kitais su perdirbėjų įgyvendintu karteliu nesusijusiais pažeidimais, vykusiais
nuo 1999 m. pradžios iki 2001 m. pabaigos, t. y. APTI nustatė sutartines kainas, dėl kurių ji derėjosi savo narių vardu dėl
tarpšakinių sutarčių su UNITAB sudarymo, o UNITAB nustatė kainas, dėl kurių derėjosi savo narių vardu su ATPI dėl tokių pačių
sutarčių sudarymo.
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, jog perdirbėjų veiksmai sudaro vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
(žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 264–269 konstatuojamąsias dalis).
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje atsakomybę už kartelį ji priskyrė keturiems Italijos perdirbėjams
Universal Corp
.,
Deltafina
patronuojančiai bendrovei, ir
Alliance One
kaip bendrovei, susikūrusiai susijungus
Dimon Inc
. ir SCC. Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje ji taip pat konstatavo, kad APTI ir
Unitab
pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį, kai priėmė sprendimus dėl savo narių vardu suderėtų kainų nustatymo siekiant sudaryti tarpšakines
sutartis.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija šio sprendimo 15 punkte nurodytoms įmonėms ir ATPI bei
Unitab
skyrė baudas (žr. šio sprendimo 54 punktą).
1.
Ginčijamo sprendimo adresatai
Ginčijamo sprendimo 2.4 punkte nustatyti to sprendimo adresatai.
Visų pirma Komisija rėmėsi nusistovėjusia teismų praktika, pagal kurią sąvoka „įmonė“, kalbant apie konkurencijos teisę, turi
būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą atsižvelgiant į nagrinėjamo susitarimo dalyką, net jei teisiniu požiūriu
šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (ginčijamo sprendimo 325 konstatuojamoji dalis).
Vėliau Komisija teigė esant įrodyta, jog
Deltafina
,
Dimon Italia
(vėliau pervadinta
Mindo
),
Transcatab
ir
Romana Tabacchi
, taip pat APTI ir
Unitab
atitinkamų pažeidimų darymo laikotarpiu tiesiogiai dalyvavo darant įrodytus pažeidimus, todėl ginčijamas sprendimas skirtas
visoms šioms įmonėms ir asociacijoms (ginčijamo sprendimo 327 konstatuojamoji dalis).
Komisija toliau tęsė tyrimą ir nagrinėjo klausimą dėl tam tikrų dukterinių bendrovių (
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
) darytų pažeidimų inkriminavimo atitinkamoms jų patronuojančioms bendrovėms. Dėl šio aspekto ji priminė, kad pažeidimų darymo
laikotarpiu
Deltafina
buvo
Universal
visiškai priklausanti dukterinė bendrovė,
Dimon Italia
–
Dimon Inc
. visiškai priklausanti dukterinė bendrovė, o
Transcatab
– SCC visiškai priklausanti dukterinė bendrovė (ginčijamo sprendimo 328 konstatuojamoji dalis).
Komisija, be kita ko, teigia, kad, remiantis teismų praktika, patronuojanti bendrovė gali būti laikoma atsakinga už dukterinės
bendrovės neteisėtus veiksmus, jei pastaroji negali savarankiškai priimti sprendimų dėl savo elgesio rinkoje. Šiuo aspektu
ji priminė, jog galima daryti prielaidą, kad tuo atveju, kai patronuojančiai bendrovei priklauso visas dukterinės bendrovės
įstatinis kapitalas, ji turi lemiamą įtaką jos veiksmams, kai dukterinė bendrovė daro EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
(ginčijamo sprendimo 329 ir 330 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 331 konstatuojamojoje dalyje ji padarė išvadą, jog, kalbant apie
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
, galima daryti pagrįstą prielaidą, kad joms „trūko savarankiškumo“, nes
Dimon Italia
atveju jas visiškai valdo ar valdė jų atitinkamos patronuojančios bendrovės.
Atmetusi minėtų bendrovių atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus išdėstytą teiginį, kad, be visiško valdymo, reikėtų ir kitų
įrodymų dėl lemiamos įtakos darymo, Komisija pažymėjo, kad bet kokia tokios įtakos prielaida yra nuginčijama, kai dukterinė
bendrovė yra visiškai kontroliuojama. Priešingų parodymų turi pateikti šalis, kuri siekia paneigti tokią prielaidą „tvirtais
įrodymais“, kurie negali būti paprasčiausia bendra informacija, nepagrįsta įtikinamais įrodymais (ginčijamo sprendimo 334 konstatuojamoji
dalis).
Šiuo aspektu ji paeiliui išnagrinėjo ginčijamo sprendimo adresatėmis esančių patronuojančių bendrovių pateiktus argumentus.
Komisija visų pirma atmetė bendrą aptariamų patronuojančių bendrovių pateiktą argumentą dėl vietos vadovybės visiškos atsakomybės
už atitinkamų jų dukterinių bendrovių veiklą. Jos nuomone, tai, kad
Dimon Inc
. ir SCC nepakeitė esamos vadovybės, kai įgijo visišką atitinkamų dukterinių bendrovių kontrolę, nepaneigia, jog minėtos patronuojančios
bendrovės turėjo lemiamos įtakos atitinkamoms dukterinėms bendrovėms Italijoje, nes yra įprasta vietos vadovybei palikti visiškai
valdomos dukterinės bendrovės einamųjų reikalų tvarkymą (ginčijamo sprendimo 338 konstatuojamoji dalis).
Pasak Komisijos, nė viena iš šių įmonių apskritai neįrodė grupės ypatumo, dėl kurio dukterinės bendrovės veikla didžiąja dalimi
nepriklausytų nuo jos įtakos (ginčijamo sprendimo 339 konstatuojamoji dalis).
Šiuo aspektu Komisija išanalizavo
Deltafina
,
Dimon Italia
,
Transcatab
ir jų patronuojančių bendrovių ekonominių ryšių tvirtumą, kuris įrodo, jog Italijoje esančios dukterinės bendrovės sudaro
vieną ūkio subjektą kartu su likusia jų grupės dalimi. Komisija pažymėjo, kad aptariamos grupės buvo pačios didžiausios pasaulyje
tabako lapų prekiautojos ir kad jos dažnai įsigydavo bei parduodavo Italijoje esančių dukterinių bendrovių nupirktą tabaką
(ginčijamo sprendimo 340 konstatuojamoji dalis).
Dėl
Dimon Inc
. ir SCC Komisija pažymėjo, kad prieš įsigydamos visą
Dimon Italia
ir
Transcatab
įstatinį kapitalą šios dvi bendrovės jas jau valdė kartu su Italijoje esančiais savo partneriais. Todėl tai, kad po šio dukterinių
bendrovių įsigijimo jos „paliko nepakeistas vadovybes“, negali būti laikoma įrodymu, kad tapusios vienintelėmis savininkėmis
jos nedarė jokios įtakos vadovams. Komisija taip pat nurodė, kad
Dimon Italia
atveju valdybą sudarė tik
Dimon
grupės atstovai ir kad vienas iš jų buvo paskirtas išimtinai nuolat vadovauti įmonei. Kalbėdama apie vykdomųjų įgaliojimų
perdavimą
Transcatab
generaliniam direktoriui, Komisija pripažino neturinti jokios informacijos, kuria remdamasi galėtų konstatuoti, kad jo, kaip
ir kitų valdybos narių, nepaskyrė SCC (ginčijamo sprendimo 341 ir 342 konstatuojamosios dalys).
Komisija taip pat atmetė
Dimon Inc
. ir SCC argumentą, kad nebuvo jokio bendravimo tarp jų ir dukterinių bendrovių (ginčijamo sprendimo 343–346 konstatuojamosios
dalys).
Pirma, Komisija išnagrinėjo, ar
Transcatab
ir SCC galimai bendravo. Šiuo aspektu ji pažymėjo, kad
Transcatab
veikla buvo laikoma
Standard Commercial Tobacco Co., Inc.
(SCTC), SCC visiškai priklausiusios ir dalį SCC grupės sudariusios akcinės bendrovės, veikla ir kad ji buvo analizuojama atsižvelgiant
į visos grupės veiklą, į kurią patenka ir SCC grupės vykdomas pardavimas cigarečių gamintojams. Ji padarė išvadą, kad apie
Transcatab
veiklos rezultatus buvo pranešama aukštesnėms grupės instancijoms, kur vėliau buvo apibendrinama (ginčijamo sprendimo 344 konstatuojamoji
dalis).
Antra, Komisija išnagrinėjo
Dimon Italia
ir
Dimon Inc
. ryšį. Ji pažymėjo, kad dukterinė bendrovė rengė periodines ataskaitas, kurioje buvo konfidencialios informacijos apie jos
strategiją ir rezultatus, o tos ataskaitos buvo skirtos grupės bendrovėms, kurios vykdė pirkimus iš
Dimon Italia
. Ji taip pat pažymėjo, kad kiti dokumentai liudijo, jog
Dimon International Inc
. vadovybė ir kitos
Dimon
grupės įmonės tiesiogiai dalyvavo
Dimon Italia
veikloje. Ji nurodė, kad
Dimon Inc
. dažnai buvo įvardijama kaip
Dimon International Inc.
, o tai reiškia, kad pastaroji tikrai veikė aukščiausiu grupės lygiu patronuojančios bendrovės vardu. Komisija padarė išvadą,
kad negali būti abejonių dėl
Dimon Italia
ir
Dimon Inc
. bendravimo, nors jis vyko per
Dimon International
(ginčijamo sprendimo 345 konstatuojamoji dalis).
Komisija atmetė argumentą, kad
Dimon Inc
. nebuvo tiesioginė
Dimon Italia
patronuojanti bendrovė, nes nebuvo pateikta jokių įrodymų nei dėl
Intabex Netherlands BV
(toliau –
Intabex
) vaidmens, nei dėl galimo jos ir
Dimon Italia
bei jos ir
Dimon Inc.
bendravimo. Be to, atrodo, kad
Intabex
veikė tik kaip tarpinis finansinis holdingas ir neturėjo jokių sąsajų su
Dimon Italia
ūkiniais veiklos aspektais (ginčijamo sprendimo 346 konstatuojamoji dalis).
Komisija pažymėjo, jog dėl to, kad grupės, kurioms
Transcatab
ir
Dimon Italia
priklausė pažeidimo laikotarpiu, nustojo egzistavusios po susijungimo į naują ūkio subjektą
Alliance One
, ji, kaip šių dviejų grupių teisių perėmėja, yra ginčijamo sprendimo adresatė. Taip pat nutiko ir
Dimon Italia
atveju, kai ją
Intabex
pardavė asmenims, kurie ją pervadino
Mindo
(ginčijamo sprendimo 349 ir 350 konstatuojamosios dalys).
Atsižvelgusi į šią informaciją, ginčijamo sprendimo 351 punkte Komisija padarė išvadą, kad
Deltafina
,
Universal
,
Mindo
(buvusi
Dimon Italia
),
Transcatab
,
Alliance One
,
Romana Tabacchi
, APTI ir
Unitab
turi būti laikomos atsakingomis už pažeidimus ir joms turi būti skirtas ginčijamas sprendimas.
2.
Baudų dydžio nustatymas
Ginčijamo sprendimo 356–404 konstatuojamosiose dalyse Komisija nustatė baudas, kurias reikia skirti to sprendimo adresatams.
Pirma, Komisija išnagrinėjo pažeidimo sunkumą. Priminusi, kad vertindama turėjo atsižvelgti į pažeidimo pobūdį, jo konkretų
poveikį rinkai, jeigu jis gali būti įvertintas, ir į atitinkamos geografinės rinkos dydį, ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje
dalyje ji padarė išvadą, kad perdirbėjų padarytas pažeidimas turi būti laikomas labai sunkiu.
Antra, ginčijamo sprendimo 370–376 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo „konkretaus vaidmens“ ir „atgrasymo“ klausimą.
Šiuo aspektu ji nurodė, kad reikia atsižvelgti „į kiekvienos įmonės konkretų vaidmenį ir į tikėtiną jos neteisėtų veiksmų
atgarsį“.
Pirmiausia Komisija nusprendė, kad baudos turi būti nustatytos atsižvelgiant į kiekvienos aptariamos šalies poziciją rinkoje
(ginčijamo sprendimo 371 konstatuojamoji dalis).
Šiuo aspektu Komisija nusprendė, kad, kalbant apie
Deltafina
, jai būti skirta didžiausia pradinė bauda, nes ji buvo didžiausia pirkėja, o 2001 m. jos rinkos dalis sudarė maždaug 25 %
(ginčijamo sprendimo 372 konstatuojamoji dalis).
Kadangi 2001 m.
Transcatab
,
Dimon Italia
ir
Romana Tabacchi
užimamos aptariamos rinkos dalys buvo mažesnės, t. y. apie 9–11 %, Komisija nusprendė, kad šios įmonės „turi būti suskirstytos
į grupes“ ir kad joms skirta pradinė bauda turi būti mažesnė (ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto Komisija nusprendė, kad pradinė bauda, kuri atspindi tik užimamą rinkos dalį,
Deltafina
,
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Transcatab
neturės pakankamo atgrasomojo poveikio, nes, nepaisant santykinai ribotos jų apyvartos, kiekviena jų priklauso (
Mindo
atveju – priklausė) didelį ekonominį ir finansinį pajėgumą turinčioms tarptautinėms grupėms, kurios yra pagrindinės pasaulyje
tabako prekiautojos, ir tabako pramonėje veikia įvairiais lygmenimis įvairiose geografinėse rinkose (ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamoji
dalis).
Todėl siekdama baudai suteikti atgrasomąjį poveikį Komisija nusprendė, kad reikia taikyti dauginimo koeficientą 1,5, t. y.
50 % padidinti
Deltafina
nustatytą pradinę baudą, o
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Transcatab
skirtoms pradinėms baudoms taikyti dauginimo koeficientą 1,25, t. y. baudas padidinti 25 %. (ginčijamo sprendimo 375 konstatuojamoji
dalis).
Taigi ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė tokias pradines baudas:
–
Deltafina
:                37,5 mln. eurų,
–
Transcatab
:                12,5 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
):      12,5 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
:       10 mln. eurų.
Trečia, Komisija išnagrinėjo pažeidimo trukmės klausimą.
Remiantis ginčijamo sprendimo 377–379 konstatuojamosiomis dalimis matyti, kad Komisija pradines baudas padidino 10 % už kiekvienus
nepertraukiamus pažeidimo metus ir 5 % už kiekvieną papildomą šešių mėnesių laikotarpį. Taigi pradinė bauda buvo padidinta
60 % už šešerių metų ir keturių mėnesių trukmės pažeidimo laikotarpį
Deltafina
,
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Transcatab
atveju, ir 25 % už dvejų metų aštuonių mėnesių pažeidimo laikotarpį
Romana Tabacchi
atveju.
Todėl ginčijamo sprendimo adresatėms buvo skirtos tokios pagrindinės baudos:
–
Deltafina
:                60 mln. eurų,
–
Transcatab
:                20 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
):      20 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
:       12,5 mln. eurų.
Ketvirta, ginčijamo sprendimo 380–398 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar reikia atsižvelgti į lengvinančias
aplinkybes.
Dimon Italia
ir
Transcatab
atveju ji atmetė visus jų argumentus, kuriuos jos pateikė siekdamos, kad būtų pritaikytos lengvinančios aplinkybės.
Penkta, Komisija nustatė baudų dydžius pritaikius lengvinančias aplinkybes ir atitinkamai 50 % ir 30 % sumažino
Deltafina
bei
Romana Tabacchi
skirtas pagrindines baudas ir išnagrinėjo, ar reikia koreguoti pagrindinių baudų dydį įvairiems adresatams, kad jos neviršytų
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose,
įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk. 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos
10 % nuo apyvartos ribos.
Šiuo aspektu ji patikslino, kad kai nagrinėjamos įmonės priklauso grupei, laikoma įrodyta, jog toms įmonėms lemiamą įtaką
daro jų patronuojančios bendrovės, ir kad dėl to, jog pastarosios yra solidariai atsakingos už jų dukterinei bendrovei skirtą
baudą, būtent į grupės apyvartą pasaulio mastu turi būti atsižvelgta, kai reikia nustatyti minėtą 10 % ribą (ginčijamo sprendimo
401 konstatuojamoji dalis).
Todėl ji nusprendė, kad
Romana Tabacchi
skirta bauda neturi viršyti 2,05 mln. eurų ir kad nereikia mažinti kitų baudų pagal šią nuostatą (ginčijamo sprendimo 402
ir 403 konstatuojamosios dalys).
Baudos didžiausios ribos analizę Komisija baigė, kai
Mindo
solidarią atsakomybę apribojo iki 10 % nuo paskutinių finansinių metų apyvartos ribos, t. y. iki 3,99 mln. eurų, nes ginčijamo
sprendimo priėmimo momentu ji nepalaikė jokių ryšių su buvusia
Dimon
grupe, tapusia
Alliance One
(ginčijamo sprendimo 404 konstatuojamoji dalis).
Šešta, Komisija išreiškė poziciją dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo (ginčijamo sprendimo 405–500 konstatuojamosios
dalys).
Konstatavusi, kad
Dimon Italia
ir
Transcatab
įvykdė reikalavimus, kurie joms nustatyti pateikiant prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, Komisija, remdamasi jų
pateiktais įrodymais ir bendradarbiavimu per procedūrą, padarė išvadą, kad joms taikytinas pats didžiausias sumažinimas, nustatytas
neperžengiant ribų, kurios joms buvo nurodytos po prašymų atleisti nuo baudos arba ją sumažinti pateikimo, t. y. atitinkamai
50 % ir 30 % (ginčijamo sprendimo 492–499 konstatuojamosios dalys). Kita vertus,
Deltafina
nebuvo atleista nuo baudos ir ta bauda nebuvo sumažinta.
Remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, ginčijamo sprendimo 2 dalyje Komisija nustatė tokias ginčijamo sprendimo
adresatėmis esančioms įmonėms ir įmonių asociacijoms skirtinas baudas:
–
Deltafina
ir
Universal
solidariai: 30 mln. eurų,
–
Dimon Italia
(
Mindo
) ir
Alliance One
: 10 mln. eurų,
Alliance One
atsakinga už visos baudos sumokėjimą, o
Mindo
solidariai atsakinga tik už 3,99 mln. eurų sumokėjimą,
–
Transcatab
ir
Alliance One
solidariai: 14 mln. eurų,
–
Romana Tabacchi
: 2,05 mln. eurų,
–        APTI: 1 000 eurų,
–
Unitab
: 1 000 eurų.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. sausio 24 d. Bendrojo Teismo (buvęs Pirmosios instancijos teismas) kanceliarijai pateiktu pareiškimu
Alliance One
pareiškė šį ieškinį.
Pareiškime
Alliance One
paprašė sujungti šią bylą su bylomis, kuriose ieškinius pareiškė
Mindo
ir
Transcatab
(žr. šio sprendimo 57 ir 58 punktus).
2006 m. sausio 20 d.
Mindo
pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies arba, nepatenkinus šio prašymo, dėl ginčijamu sprendimu jai
skirtos baudos sumažinimo (byla T‑19/06).
2006 m. vasario 3 d.
Transcatab
taip pat pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies ir, nepatenkinus šio prašymo, dėl ginčijamu sprendimu
jai skirtos baudos sumažinimo (byla T‑39/06) bei paprašė tą bylą sujungti su šia byla.
2006 m. liepos 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu atskiru raštu
Mindo
paprašė bylą T-19/06 sujungti su šia byla. 2006 m. rugpjūčio 21 d.
Alliance One
pateikė pastabas dėl šio prašymo ir pritarė tokiam sujungimui.
2006 m. rugpjūčio 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktame rašte Komisija nurodė mananti, kad šių bylų sujungimas nesudarys
galimybės gerokai padidinti proceso veiksmingumą, ir pasikliaujanti Bendrojo Teismo išmintingumu.
Bendrasis Teismas nepatenkino prašymo sujungti bylas.
2009 m. lapkričio 24 d. Bendrasis Teismas, pritaikęs Procedūros reglamento 64 straipsnyje nustatytas proceso organizavimo
priemones, raštu pateikė klausimą
Alliance One
, kuri į jį atsakė per nustatytą terminą. 2010 m. vasario 2 d. Komisija pateikė pastabas dėl
Alliance One
atsakymo.
Susipažinęs su teisėjos pranešėjos pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
ir, pritaikęs Procedūros reglamento 64 straipsnyje nustatytas proceso organizavimo priemones, paprašė šalių pateikti tam tikrus
dokumentus. Į šį prašymą šalys atsakė per nustatytą terminą.
Per 2010 m. rugsėjo 28 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.

Alliance One
Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalį tiek, kiek ji susijusi su
SCC
,
Dimon Inc.
ir
Alliance One
,
–        sumažinti
Transcatab
ir
Dimon Italia
(
Mindo
) skirtas baudas, kad jos neviršytų 10 % paskutinių finansinių metų apyvartos,
–        nepatenkinus šių prašymų, sumažinti
Transcatab
ir
Dimon Italia
(
Mindo
) skirtas baudas, nes dauginimo koeficientas neturėjo būti taikytas,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Alliance One
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškiniui pagrįsti
Alliance One
pateikia iš esmės tris pagrindus, kurie suskirstyti į daug dalių. Pirmasis, t. y. pagrindinis ieškinio pagrindas, grindžiamas
dukterinės bendrovės padaryto pažeidimo inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei reglamentuojančių taisyklių ir teisės
į gynybą pažeidimu. Antrasis ieškinio pagrindas grindžiamas Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu tiek, kiek
skirta bauda viršija 10 % 2005 m. atitinkamai
Transcatab
ir
Dimon Italia
pasiektos apyvartos, ir proporcingumo principo pažeidimu nustatant galutinį baudos dydį.
Alliance One
papildomai taip pat pateikia trečiąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą faktinių aplinkybių bei teisės klaida ir proporcingumo
principo pažeidimu bei nemotyvavimu nustatant dauginimo koeficientą.
A –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su dukterinės bendrovės padaryto pažeidimo inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei
reglamentuojančių taisyklių ir teisės į gynybą pažeidimu
Šis ieškinio pagrindas gali būti suskirstytas į keturias dalis. Pirmoje dalyje
Alliance One
teigia, kad Komisija nesilaikė dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei reglamentuojančių
taisyklių. Antroje dalyje
Alliance One
teigia, kad SCC ir
Dimon Inc.
Komisijai pateikė įrodymų, liudijančių, kad jos nedarė lemiamos įtakos dukterinėms bendrovėms, tačiau Komisija iš esmės į
juos neatsižvelgė. Trečioje dalyje
Alliance One
kaltina Komisiją pažeidusią SCC ir
Dimon Inc
. teisę į gynybą, nes ginčydama jų pateiktus įrodymus naudojosi pranešime apie kaltinimus nenurodytais dokumentais ir dokumentais,
su kuriais nėra galimybės susipažinti. Ketvirtoje dalyje
Alliance One
teigia, kad Komisija pažeidė taisykles, reglamentuojančias įrodinėjimo naštą.
1.
Dėl pirmos dalies, susijusios su dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei reglamentuojančių
taisyklių nesilaikymu
a)     Šalių argumentai

Alliance One
teigia, kad Komisija padarė klaidą, kai nusprendė, kad pažeidimo laikotarpiu SCC ir
Dimon Inc
. darė lemiamą įtaką atitinkamai
Transcatab
ir
Dimon Italia
, ir dėl to ją pripažino solidariai atsakinga už šių įmonių neteisėtus veiksmus.
Pasak
Alliance One
, ginčijamas sprendimas grindžiamas klaidingu šioje byloje reikšmingos teismų praktikos aiškinimu, nes jame konstatuojama,
kad galima daryti prielaidą, jog patronuojanti bendrovė, valdanti visas dukterinės bendrovės akcijas, daro lemiamą įtaką pastarosios
elgesiui prekybos srityje. Šiam teiginiui pagrįsti
Alliance One
remiasi keliais Teisingumo Teismo sprendimais, kai kuriose bylose, kuriose priimti tie sprendimai, pateiktomis generalinių
advokatų išvadomis ir tam tikrais Bendrojo Teismo sprendimais. Remiantis, be kita ko, 2006 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimu
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925), kuris patvirtintas kitais sprendimais, darytina išvada, kad visada reikia pateikti papildomų
įrodymų, nes neužtenka paprasčiausio fakto, jog laikotarpiu, kai dukterinė bendrovė darė EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą,
patronuojanti bendrovė valdė visas jos akcijas, kad būtų galima daryti prielaidą, jog motininė bendrovė darė lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės veiksmams, ir dėl to ją pripažinti solidariai atsakinga už dukterinės bendrovės padarytą pažeidimą.
Be to, sprendimų priėmimo praktikoje Komisija ne kartą pripažino, kad paprasčiausio fakto, jog bendrovė valdo visas dukterinės
bendrovės, kuri tiesiogiai dalyvavo darant konkurencijos teisės pažeidimą, akcijas, iš esmės nepakanka jos atsakomybei įrodyti,
todėl reikia papildomos informacijos, kuria remiantis būtų galima tvirtai įrodyti grupės atsakomybę už vienos iš jos dukterinių
bendrovių elgesį, kai patronuojanti bendrovė kartelyje tiesiogiai nedalyvavo.

Alliance One
daro nuorodą būtent į atvejus, kai Komisija nepripažino patronuojančios bendrovės atsakinga už dukterinės bendrovės elgesį,
ir ypač kritikuoja Komisijos poziciją byloje, kurioje priimtas 2004 m. spalio 20 d. sprendimas byloje
Žaliavinis tabakas – Ispanija
(COMP/38.238/B.2)), kai patronuojančią bendrovę ji pripažino atsakinga dėl to, jog tiesiogiai dalyvavo kartelyje, arba kai
rėmėsi kita informacija, kad įrodytų patronuojančios bendrovės atsakomybę.
Remiantis būtent Komisijos sprendimų priėmimo praktikos analize darytina išvada, kad, be paprasčiausios informacijos, jog
bendrovė valdo visas dukterinės bendrovės akcijas, ji taip pat reikalauja pateikti „kitų“ įrodymų, susijusių su:
–        patronuojančios bendrovės tiesioginiu dalyvavimu darant pažeidimą,
–        patronuojančios bendrovės atsakomybe už pažeidimo įgyvendinimą,
–        patronuojančios bendrovės dalyvavimu susitikimuose, kuriuose diskutuota apie antikonkurencinius veiksmus,
–        faktu, kad patronuojanti bendrovė nepatvirtino ar nenurodė, jog dukterinė bendrovė veikia savarankiškai,
–        faktu, kad patronuojanti bendrovė per procedūrą prisistatė kaip vienintelė pašnekovė,
–        įrodymais, kad patronuojanti bendrovė „žinojo“ apie susitarimus, arba faktu, kad ji aiškiai paneigė žinanti apie neteisėtus
veiksmus.
Galiausiai, remiantis teismų praktikos ir Komisijos sprendimų priėmimo praktikos analize, darytina išvada, kad:
–        Komisija privalo įrodyti, jog patronuojanti bendrovė darė lemiamą įtaką dukterinei bendrovei,
–        kai dukterinė bendrovė yra visiškai valdoma, to įrodymo našta neneigiama, o paprasčiausia palengvinama, jei surinkti kiti
įrodymai ar požymiai tokiai išvadai pagrįsti,
–        tik tais atvejais, kai patronuojanti bendrovė visiškai valdo dukterinę bendrovę ir kai yra kitų su jos dalyvavimu susijusių
požymių, gali būti preziumuojama patronuojančios bendrovės atsakomybė ir jai perkeliama nedalyvavimo įrodinėjimo našta,
–        ši prezumpcija gali būti bet kada paneigta, jei
Alliance One
sugebėtų pateikti pakankamos informacijos, kuria remdamasi galėtų įrodyti, kad nors galėjo daryti lemiamą įtaką, šiuo atveju
ji to nedarė.

Alliance One
ginčija ginčijamame sprendime Komisijos pateiktą teismų praktikos aiškinimą ir pažymi, kad per procedūrą tik nurodė, kad
SCC ir
Dimon Inc.
valdė visas Italijoje esančių jų dukterinių bendrovių akcijas, ir nusprendė tai esant pakankama, kad įrodinėjimo našta galėtų
būti perkelta šalims.
Nepagrįstai perkėlusi įrodinėjimo naštą SCC ir
Dimon Inc.
, prezumpciją
iuris tantum
Komisija pakeitė į prezumpciją
iuris et de iure
, t. y. į prezumpciją, kuri negali būti paneigta pateikus priešingų įrodymų.
Taigi, įrodinėjimo, kad patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinei bendrovei, našta negali būti paneigta, kai dukterinė
bendrovė yra visiškai jos valdoma. Šioje byloje įrodinėjimo našta galėjo būti perkelta
Alliance One
tik tuo atveju, jei Komisija būtų pateikusi įtikinamų duomenų, įrodančių, kad
Transcatab
ir
Dimon Italia
pažeidimo laikotarpiu patyrė patronuojančių bendrovių lemiamą įtaką.
Todėl pasak ieškovės, Komisija padarė teisės klaidą kai preziumavo
Dimon Inc.
ir SCC atsakomybę už jų dukterinių bendrovių veiksmus.
Komisija prašo atmesti šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 59 punktas) ir kad sąvoka „įmonė“
apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2005 m. birželio
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 112 punktas ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
, C‑97/08 P, Rink. p. I‑8237, 54 punktas).
Tesimų praktikoje nustatyta, kad sąvoka „įmonė“ šiame kontekste turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net
jei teisiniu požiūriu šį ekonominį vienetą sudaro keletas fizinių ar juridinių asmenų (2006 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, C‑217/05, Rink. p. I‑11987, 40 punktas ir 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
55 punktas; 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
DaimlerChrysler prieš Komisiją
, T‑325/01, Rink. p. II‑3319, 85 punktas).
Kai toks ūkio subjektas pažeidžia konkurencijos taisykles, remiantis asmeninės atsakomybės principu, jis turi atsakyti už
šį pažeidimą (šiuo klausimu žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 145 punktą; 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
ETI ir kt
., C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 39 punktą ir 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
56 punktą).
Konkurencijos teisės pažeidimas turi būti nedviprasmiškai inkriminuotas juridiniam asmeniui, kad būtų galima jam skirti baudas.
Kad būtų galima taikyti ir vykdyti Komisijos sprendimus konkurencijos teisės srityje, kaip jų adresatą būtina nurodyti juridinio
asmens statusą turintį subjektą (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 978 punktą).
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, darytina išvada, kad atsakomybė už dukterinės bendrovės elgesį gali tekti patronuojančiai
bendrovei būtent tuo atveju, kai nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši dukterinė bendrovė savarankiškai
nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant
į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Kadangi tokiu atveju patronuojanti bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto nariai ir sudaro vieną
įmonę pagal EB 81 straipsnį, Komisija gali sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti patronuojančiai bendrovei, nesant
reikalo įrodyti asmeninio šios bendrovės dalyvavimo darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
59 punktą).
Remiantis teismų praktika taip pat darytina išvada, kad konkrečiu atveju, kai patronuojanti bendrovė valdo 100 % konkurencijos
taisyklių pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės kapitalo, pirma, ši patronuojanti bendrovė gali daryti lemiamą įtaką
dukterinės bendrovės elgesiui ir, antra, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad minėta patronuojanti bendrovė iš tikrųjų
daro tą įtaką (žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog patronuojančiai bendrovei priklauso visas dukterinės bendrovės kapitalas,
kad būtų preziumuojama, jog patronuojanti bendrovė daro lemiamą įtaką dukterinės bendrovės prekybos politikai. Tada Komisija
gali pripažinti, kad patronuojanti bendrovė solidariai atsakinga už dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent
patronuojanti bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamų įrodymų, kuriais remdamasi galėtų įrodyti,
kad jos dukterinė bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (šiuo klausimu žr. 70 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
29 punktą ir 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
61 punktą).
Nors šio sprendimo 70 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
28 ir 29 punktuose Teisingumo Teismas nurodė ne tik 100 % dukterinės bendrovės kapitalo valdymą, bet ir kitas aplinkybes,
kaip antai, kad nebuvo užginčyta, jog patronuojanti bendrovė darė įtaką dukterinės bendrovės prekybos politikai arba kad abiem
bendrovėms buvo bendrai atstovaujama per administracinę procedūrą, vis dėlto šias aplinkybes Teisingumo Teismas nurodė tik
siekdamas paminėti visus elementus, kuriais remdamasis Pirmosios instancijos teismas grindė savo motyvus, o ne tam, kad šio
sprendimo 86 punkte minėtai prezumpcijai įgyvendinti nustatytų reikalavimą pateikti papildomų duomenų, kuriais remiantis būtų
galima įrodyti, kad patronuojanti bendrovė tikrai darė įtaką (žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
62 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑2567, 57 punktą).
Remiantis ginčijamu sprendimu darytina išvada, jog tam, kad patronuojančiai bendrovei priskirtų atsakomybę už jos dukterinės
bendrovės padarytą pažeidimą, Komisija iš pradžių darė prielaidą, kad ją priskirti galima, kai patronuojanti bendrovė ir jos
dukterinė bendrovė sudaro vieną ekonominį vienetą ir todėl yra viena įmonė, kaip nustatyta EB 81 straipsnyje (ginčijamo sprendimo
325 konstatuojamoji dalis).
Pagrindinis elementas, kuriuo Komisija rėmėsi įrodinėdama, kad patronuojančiai bendrovei galima inkriminuoti jos dukterinės
bendrovės neteisėtus veiksmus, yra pastarosios nesavarankiškumas, kiek tai susiję su jos elgesiu rinkoje. Tas nesavarankiškumas
yra natūrali patronuojančios bendrovės „lemiamos įtakos“ dukterinei bendrovei pasekmė, nes tai, kad tokia įtaka iš tikrųjų
daroma, galima preziumuoti, remiantis teismų praktika, tuo atveju, kai patronuojanti bendrovė valdo visas dukterinės bendrovės
akcijas (žr. ginčijamo sprendimo 329 ir 330 konstatuojamąsias dalis).
Taigi ginčijamo sprendimo 331 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad šiuo atveju
Deltafina
,
Dimon Italia
ir
Transcatab
„stokojo savarankiškumo“, nes jas visiškai valdė jų atitinkamos patronuojančios bendrovės.
Priešingai nei teigia
Alliance One
, t. y. kad šioje byloje prezumpciją
iuris tantum
Komisija pakeitė į prezumpciją
iuris et de iure
, šis samprotavimas nenukrypsta nuo nuginčijamos prezumpcijos logikos. Taigi, kaip ir kitų konkurencijos teisėje pripažįstamų
nuginčijamų prezumpcijų atveju, jei Komisija gali teisėtai preziumuoti faktinę aplinkybę, ji laikoma įrodyta, kol aptariama
įmonė nepaneigs prezumpcijos pateikdama įtikinamų priešingų įrodymų (žr. 82 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
121 ir 126 punktus bei 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 162 ir 167 punktus). Be to, atsižvelgiant į jos nuginčijamumą, minėta prezumpcija, kuri kiekvienu
atveju gali būti paneigta, nesudaro prielaidos atsakomybę automatiškai priskirti visą dukterinės bendrovės įstatinį kapitalą
valdančiai patronuojančiai bendrovei, nes tai prieštarautų asmeninės atsakomybės principui, kuriuo grindžiama konkurencijos
teisė.
Taigi Komisija laikėsi dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei reglamentuojančių taisyklių,
kai iš esmės nusprendė, kad SCC ir
Dimon Inc.
, po kurių susijungimo
Alliance One
tapo jų teisių perėmėja, atsakingos už jų dukterinių bendrovių
Transcatab
ir
Dimon Italia
padarytą pažeidimą.
Reikia konstatuoti, kad tokia išvada negali būti paneigta
Alliance One
argumentais, išdėstytais atsakyme į Bendrojo Teismo raštu pateiktą klausimą dėl išvadų, kurias reikia padaryti atsižvelgiant
į 80 punkte minėtą Sprendimą
Akzo Nobel prieš Komisiją
. Jos nuomone, pirma, tame sprendime Teisingumo Teismas klaidingai aiškino ankstesnę teismų praktiką, būtent 70 punkte minėtą
Sprendimą, ir bet kuriuo atveju teismų praktika šiuo klausimu yra nevienareikšmė. Antra, bylos, kurioje priimtas 80 punkte
minėtas Sprendimas
Akzo Nobel prieš Komisiją
, faktinės aplinkybės skiriasi nuo šios bylos faktinių aplinkybių, nes kartelyje dalyvavo daug dukterinių bendrovių ir todėl
buvo sunkiau įrodyti, kad patronuojanti bendrovė nežinojo apie antikonkurencinę veiklą. Kalbant apie pirmąjį argumentą, pažymėtina,
kad pakanka konstatuoti, jog remiantis 80 punkte minėtu Sprendimu
Akzo Nobel prieš Komisiją
(šiuo klausimu taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje, kurioje priimtas 80 punkte minėtas Sprendimas
Akzo Nobel prieš Komisiją
, Rink. p. I‑8241, 60 ir 61 punktus) darytina išvada, kad Teisingumo Teismas ne tik atsižvelgė į teismų praktiką, kuria
Alliance One
grindžia didžiąją dalį argumentų, ir, be kita ko, į 70 punkte minėtą Sprendimą
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, bet ir vienareikšmiškai išaiškino ankstesnę teismų praktiką (80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
58–62 punktai). Kalbant apie antrąjį argumentą, pakanka konstatuoti, kad tariamas bylos, kurioje priimtas 80 punkte minėtas
Sprendimas
Akzo Nobel prieš Komisiją
, ir šios bylos skirtumas yra nereikšmingas, nes pirmoje byloje atsakomybės priskyrimo kriterijus visiškai nebuvo patronuojančios
bendrovės tiesioginio ar netiesioginio žinojimo apie dukterinės bendrovės ar bendrovių įgyvendinamus veiksmus kriterijus.
Bet kuriuo atveju, kaip visiškai teisingai nurodo Komisija, šiame sprendime į tokį elementą visiškai nebuvo atsižvelgta.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.
Dėl antros dalies, susijusios su neatsižvelgimu į „SCC“ ir „Dimon Inc“. pateiktus įrodymus prezumpcijai paneigti
a)     Šalių argumentai

Alliance One
teigia, kad
SCC
ir
Dimon Inc.
pateikė, nors ir neprivalėjo to daryti, įvairių ir išsamių įrodymų, kad jos nei dalyvavo kartelyje, nei darė įtaką dukterinių
bendrovių veiksmams, ir aiškiai įrodė, kad nė viena teismų praktikoje patvirtinta situacija šioje byloje neegzistavo. Taigi
šie įrodymai liudija, kad SCC ir
Dimon Inc.
nedarė ir neturėjo galimybių daryti lemiamos įtakos Italijoje esančioms dukterinėms bendrovėms.
Be to,
Alliance One
kaltina Komisiją, kad neteisingai išaiškino SCC ir
Dimon Inc.
pateiktus įrodymus. Taigi ji kritikuoja ne tik atskiras ginčijamo sprendimo ištraukas, kuriose Komisija nagrinėja ir atmeta
tuos įrodymus, bet ir naudojimąsi dokumentais, kuriais ji rėmėsi.
Jos teigimu, SCC ir
Dimon Inc.
atsakymai į pranešimą apie kaltinimus aiškiai parodo, kad abiejų grupių struktūra buvo labai decentralizuota, ypač atsižvelgiant
į Italijos žaliavinio tabako rinkai būdingas ypatybes. Taigi patronuojančios bendrovės lemiama įtaka būtų nesuderinama su
rinkos poreikiais. Beje, kadangi šios dvi grupės turi įvairių šalių nacionalinėse tabako rinkose, turinčiose savų ypatumų,
veikiančias dukterines bendroves, jos neturi galimybės daryti jokios įtakos dukterinėms bendrovėms.
Savo ruožtu
Transcatab
ir
Dimon Italia
, paaiškino, kad jos visada buvo savarankiškos bendrovės aptariamoje rinkoje ir kad pačios nustatinėjo prekybos politiką šioje
srityje. Dėl perdirbto tabako pardavimo
Alliance One
primena, kad dukterinės bendrovės klientų atžvilgiu veikė kaip savarankiškos bendrovės. Šiuo aspektu ji atkreipia dėmesį,
kad perdirbto tabako pardavimas grupės viduje 1995 m. rugsėjo mėn.–2001 m. birželio mėn. sudarė tik mažąją viso
Dimon Italia
pardavimo dalį (nuo 20 iki 30 %), o didžioji tabako dalis buvo tiesiogiai parduota kitiems klientams.
Be to, dublike
Alliance One
pažymi, kad, priešingai nei teigia Komisija, teismų praktikoje nėra jokio precedento, kuriuo remiantis procedūros šalių būtų
reikalaujama įrodyti jų grupės specifiką kaip dukterinės bendrovės savarankiškumo pagrindą. Beje, SCC ir
Dimon Inc.
aiškiai įrodė, kad nė vienas teismų praktikoje nurodytas elementas jų atveju nebuvo įrodytas.
Kalbant konkrečiau apie SCC pateiktus įrodymus, kad nebuvo daroma jokia lemiama įtaka Italijoje esančiai dukterinei bendrovei
Transcatab
,
Alliance One
teigia, kad:
–
Transcatab
valdybą sudarė daugiausiai buhalteriai italai, iš kurių nė vienas nei anksčiau, nei vėliau neturėjo jokio tiesioginio ar netiesioginio
ryšio su SCC; be to, SCC vaidmuo pasirenkant narius apsiribojo formaliu
Transcatab
generalinio direktoriaus, kuris visiškai nesusijęs su SCC, nurodytų asmenų paskyrimu,
–
Transcatab
įstatų 19 straipsnyje nustatyta, kad jos valdyba turi plačiausius su įmonės valdymu susijusius įgaliojimus,
–        nuo 1994 m. rugpjūčio 4 d., t. y. prieš SCC įgijant visišką
Transcatab
kontrolę, už
Transcatab
veiklą buvo atsakingas išimtinai jos generalinis direktorius, kuriam, kaip nurodyta tos pačios dienos
Transcatab
valdybos posėdžio protokole, buvo patikėti visi minėtame įstatų 19 straipsnyje nurodyti įgaliojimai dėl bendrovės įprastos
ir specialiosios veiklos valdymo; SCC niekada nekeitė tos situacijos ir generalinis direktorius visada buvo tas pats,
–        taigi visus
Transcatab
prekybos politikos reikalus sprendė išimtinai jos generalinis direktorius, kaip patvirtinta valdybos posėdžių, per kuriuos
jis paprastai tik informuodavo kitus valdybos narius apie bendrovės prekybos padėtį, o jie formaliai ir
a posteriori
patvirtindavo direktoriaus raštus, protokoluose.
Šių įrodymų pakaktų Komisijos prezumpcijai paneigti.

Alliance One
taip pat ginčija Komisijos argumentus, kad SCC nesugebėjo įrodyti, jog
Transcatab
generalinis direktorius buvo ne jos paskirtas; bet kuriuo atveju kiti
Transcatab
valdybos nariai turėjo vykdomuosius įgaliojimus, o SCC neįrodė, kad tuos narius paskyrė ne ji, o juos pasirinko generalinis
direktorius.
Kalbant, pirma, apie generalinio direktoriaus nepriklausomumą,
Alliance One
vėl pakartoja įrodžiusi, kad nėra jokio tos dukterinės bendrovės direktoriaus, kuris buvo paskirtas gerokai iki jos perdavimo
SCC, ryšio su įsigijusia bendrove. Bet kokiu atveju Komisija turėtų įrodyti, kad
Transcatab
vadovybę paskyrė SCC prieš šiai įgijant visą jos kontrolę.
Kalbant, antra, apie kitų valdybos narių vykdomuosius įgaliojimus, ji visų pirma primena, kad įprastų ir specialiųjų bendrovės
valdymo įgaliojimų perdavimo Komisija neginčijo. Antra, ji atmeta tariamus išsamius įrodymus, kad kiti valdybos nariai, pavyzdžiui,
S. M., užėmė vykdomąsias pareigas, ir nelaiko jų reikšmingais, nes, viena vertus, jais remiantis negalima padaryti išvados,
kad
Transcatab
veiklai vadovavo ne vienas asmuo, ir, kita vertus, juose nėra jokių požymių, rodančių, kad valdybos nariai dalyvavo nustatant
įmonės pirkimo politiką. Bet kuriuo atveju Komisija negali pagrįstai remtis šiais dokumentais, nes jie ankstesni už ginčijamo
kartelio pradžią.
Be to, remiantis vienu valdybos posėdžių protokolu, kurį
Alliance One
pridėjo prie bylos, darytina išvada, kad generalinis direktorius informuodavo kitus valdybos narius apie bendrovės prekybinę
padėtį ir kad jie automatiškai
a posteriori
patvirtindavo visus jo raštus. Kita vertus, nėra jokių įrodymų apie bet kokį kitų valdybos narių dalyvavimą bendrovės prekybos
politikoje.
Trečia,
Alliance One
teigia, kad klausimas, ar
Transcatab
valdybos narius paskyrė SCC, neturi jokios reikšmės, nes net jei kitus valdybos narius būtų paskyrusi SCC, jie nebūtų turėję
jokių įgaliojimų vadovauti
Transcatab
veiklai.
Be to, remiantis tam tikrais prie bylos pridėtais dokumentais, galima daryti išvadą, kad akcininkai pasitenkindavo metinių
ataskaitų patvirtinimu. Beje, nėra jokių įrodymų, kad generalinis direktorius diskutuodavo su kitais valdybos nariais ar,
juo labiau su patronuojančia bendrove apie
Transcatab
pirkimo politiką. Tam tikrų visiškai su dukterinės bendrovės valdymu nesusijusių būtinų kontaktų buvimas negali būti patronuojančios
bendrovės daromos įtakos dukterinei bendrovei įrodinėjimo kriterijus.
Kita vertus, kalbant apie
Dimon Inc.
pateiktus įrodymus, kad ji nedarė jokios lemiamos įtakos dukterinei bendrovei
Dimon Italia, Alliance One
primena, kad:
–
Dimon Italia
valdybą sudarė Italijos žaliavinio tabako rinkos ekspertai ir kad
Dimon Inc.
nepaskyrė nė vieno valdybos nario po to, kai įgijo
Dimon Italia
kontrolę, išskyrus du asmenis, kurie vykdė su finansiniais reikalais susijusias užduotis, ir V. R. (paskirtas 1998 m.), kuris
buvo
Reditab Srl
, bendrovės, kurios 50 % akcijų priklausė jo šeimai, o likę 50 % –
Dibrell Brothers Inc.
, kurią 1995 m. pabaigoje įsigijo
Dimon Inc.
, vykdomasis direktorius; tai pastaroji
Dimon Italia
valdymą perdavė asmenims, turintiems puikių žinių apie vietos rinką,
–        už pirkimą atsakingi direktoriai, t. y. V. R. ir F. R. (R. šeimos nariai) ir B. (buvęs
Dibrell Italia
direktorius), net po to, kai
Dimon Inc.
perėmė kontrolę, turėjo visišką savarankiškumą nustatant
Dimon Italia
pirkimo strategiją,
–        nebuvo jokio
Dimon Italia
direktorių bei pirkimo skyriaus personalo dubliavimosi su
Dimon Inc
. ar bet kokios kitos
Dimon
grupės bendrovės direktoriais, ir nė vienas valdybos narys niekada nebuvo nei kitos grupės įmonės valdybos narys, nei užėmė
vadovaujančias pareigas tose įmonėse.
Dublike
Alliance One
atmeta kaip nepagrįstą Komisijos argumentą, kad ji neginčijo, jog
Dimon Inc.
paskyrė
Dimon Italia
valdybos narius po to, kai įgijo išimtinę jos kontrolę.
Šiuo aspektu, pirma, ji kaltina Komisiją, kad nepažymėjo, kad kai
Dimon Inc
. įsigijo
Dimon Italia
(tuo metu –
Reditab
), visi trys
Reditab
valdybos nariai buvo palikti eiti pareigas, ir iki 1996 m. sausio 1 d. nebuvo paskirtas nė vienas naujas
Dimon Italia
valdybos narys. Būtent nuo tos datos valdybos narių skaičius padidėjo nuo trijų iki penkių –
Dimon Inc.
paskyrė V. R., buvusį
Reditab
vadovą ir bendrovę įsteigusios šeimos narį, ir N., pirkimo ekspertą, kuris niekada iki tol neturėjo kontaktų su
Dimon
grupe.
Perėmusi visą
Dimon Italia
valdymą,
Dimon Inc.
paskyrė tik du finansų ekspertus – W. M., vėliau pakeistą C., kurie nesikišo į dukterinės bendrovės pirkimo politiką ir nebuvo
jokios kitos
Dimon
grupės bendrovės valdybos nariai, ir 1998 m. –F. R., kuris turėjo ryšių su bendrove dar iki to laiko, kai ją nupirko
Dimon Inc
.
Priešingai nei tvirtina Komisija, W. M. buvo
Dimon International Services Ltd
, su
Dimon Italia
susijusios įmonės, darbuotojas ir neturėjo jokio ryšio su
Dimon International
, o įmonėje
Dimon Italia
nėjo vadovaujančių pareigų. Todėl W. M. paskyrimu negalima įrodyti, kad
Dimon Inc.
„vykdė“
Dimon Italia
prekybos politikos kontrolę.
Antra,
Alliance One
ginčija Komisijos teiginį, kad pakanka įrodyti, jog patronuojanti bendrovė paskyrė bent vieną valdybos narį, kad būtų įrodyta,
jog ji darė realią įtaką dukterinės bendrovės veiksmams. Teismų praktikoje patvirtinta, kad remiantis tik reikšmingais įrodymais
galima nustatyti, ar paskirtas asmuo turėjo įgaliojimus vadovauti įmonės veiklai ir ar tuo pat metu jis buvo kitų grupės įmonių
valdybos narys, tačiau taip nėra
Dimon Inc.
paskirtų asmenų atveju.
Trečia,
Alliance One
primena R. šeimos atliekamą vaidmenį. Priešingai nei teigia Komisija, V. R., kaip anksčiau
Reditab
valdžiusios šeimos narys, tvarkė šios bendrovės veiklą, kol ją įsigijo
Dimon Inc.
, ir ją vykdė vėliau, visų pirma kaip pirkimų direktorius, vėliau – kaip valdybos narys.
Ketvirta,
Alliance One
primena, kad B. buvo valdybos narys, kol bendrovę įsigijo
Dimon Inc
., ir kad nėra jokių įrodymų dėl kitokių jo ryšių su
Dimon Inc.
Tai, kad B., Komisijos teigimu, dalyvavo kartelyje, nieko nepasako apie jo galimus ryšius su patronuojančia bendrove ir tai
neįrodo, kad patronuojanti bendrovė toje veikloje dalyvavo ar žinojo apie antikonkurencinius veiksmus.
Penkta, ji kaltina Komisiją, kad neatsižvelgė į tai, jog
Dimon Italia
ir jos pirkimų skyriaus veikla nesidubliavo su
Dimon Inc.
vadovybės arba kurios nors kitos
Dimon
grupės bendrovės veikla.
Galiausiai, kalbant apie ginčijamame sprendime nurodytus dokumentus, susijusius su tariamu
Dimon Italia
bendravimu su likusia
Dimon
grupės dalimi,
Alliance One
visų pirma pabrėžia, jog šių dokumentų nepakanka, kad
Dimon Inc.
būtų galima priskirti atsakomybę už dukterinės bendrovės veiksmus, nes tie dokumentai nesusiję su
Dimon Italia
prekybos politika.
Konkrečiai kalbant,
Alliance One
teigia, kad su APTI susirinkimu susiję dokumentai yra labai bendro pobūdžio ir neatspindi
Dimon Italia
prekybos politikos. 2002 m. vasario 12 d. C. išsiųstame elektroniniame laiške S. tik nurodyta, kad nacionalinėje žaliavinio
tabako rinkoje
Dimon Italia
veikė kaip savarankiškas subjektas. Kalbėdama apie 2001 m. gegužės 10 d. B. elektroninį laišką S.,
Alliance One
neigia atsiliepime į ieškinį Komisijos pateiktą aiškinimą, t. y. kad jis įrodo, jog
Dimon Inc.
žinojo apie kartelį, nes kalbama apie naują ir nepriimtiną prieštaravimą. Be to, šiame dokumente nepaaiškinamas ir niekaip
neįrodomas Komisijos teiginys, kad S. žinojo apie kartelį. Šis teiginys, be kita ko, visiškai nepagrįstas, nes, remiantis
šiuo dokumentu darytina išvada, kad jame kalbama apie perdirbto tabako pardavimą, o ne apie žaliavinio tabako pirkimą, ir
kad jame siūlomo susitikimo pagrindinis tikslas yra diskusija apie vieną klientą tabako gamintoją. Dėl dokumentų, kuriais
siekiama pagrįsti Komisijos teiginį, kad kitoms
Dimon
grupės bendrovėms
Dimon Italia
rengė periodines ataskaitas apie derlių, pažymėtina, kad
Alliance One
neigia jais remiantis Komisijos padarytą išvadą, nes pastaroji remiasi pagrindo neturinčia prezumpcija. Be to, šiais dokumentais
negalima pagrįsti išvados, kad nustatydama pirkimo politiką
Dimon Italia
priklausė nuo
Dimon Inc
. įtakos, nes juose kalbama apie kitą, perdirbto tabako, rinką ir juose pateikta informacija tik apie pardavimą ir bendrą
Italijos ekonominę padėtį, nedarant jokios nuorodos į tiekėjus, kainas ar susitarimus su konkurentais. Konkrečiai kalbant,
tame dokumente visiškai neminima
Dimon Italia
politika žaliavinio tabako pirkimo srityje.
Alliance One
atkreipia dėmesį, kad nors ginčijamame sprendime kaip papildomą patronuojančios bendrovės ir jos dukterinės bendrovės įrodymą
Komisija mini dokumentus 2892–2893, atsiliepime į ieškinį ji taip pat mini, beje, pirmą kartą, dokumentus 2894–2902. Kadangi
šie dokumentai buvo parengti dėl galimo
Dimon Italia
ir
Transcatab
susijungimo, jais remiantis negalima įrodyti, kad
Dimon Inc.
kišosi į
Dimon Italia
„valdymą“ ir kad jos prekybos politika buvo nustatoma grupės lygiu. Kalbant apie elektroninį laišką, kuriame pateiktas
Dimon Inc.
atliktas
Dimon Italia
veiklos vertinimas, ir apie prie jo pridėtą N. parengtą ataskaitą, pažymėtina, kad iš tikrųjų tai tarsi kadenciją baigiančio
prezidento „testamentas“, kuriame apibūdinama bendra
Dimon Italia
padėtis. Galiausiai dėl S. adresuoto B. elektroninio laiško, kuriame kalbama apie metinį valdybos posėdį, pažymėtina, jog
Alliance One
teigia, kad jame pateikiama per minėtą metinį posėdį konstatuota bendra įmonės padėties vizija ir kad juo remiantis negalima
įrodyti, jog
Dimon Inc.
paprastai gaudavo „išsamią informaciją“ iš
Dimon Italia
.

Alliance One
galiausiai ginčija išvadą, kurią Komisiją daro remdamasi prie atsiliepimo į ieškinį pridėtais dviem naujais dokumentais,
t. y. kad S. buvo „
Dimon
įmonių grupėje aukštas pareigas užimantis atsakingas asmuo“ ir kad
Alliance One
bandė sumenkinti jo vaidmenį. Jos nuomone, šiais dokumentais tik patvirtinama, jog S. buvo atsakingas už Europoje perdirbto
tabako pardavimo koordinavimą.
Galiausiai remiantis šiais dokumentais darytina išvada, kad
Dimon Italia
buvo savarankiška, kai nustatinėjo prekybos politiką, ir kad vienintelė informacija, kuria ji pasikeitė su grupe, buvo bendro
pobūdžio ar daugių daugiausia susijusi su konkrečiais klausimais, neturinčiais nieko bendra su jos prekybos politika.

Alliance One
galų gale mano įrodžiusi, kad dokumentais, kuriais Komisija rėmėsi tvirtindama, jog SCC ir
Dimon Inc
. yra atsakingos, neįrodyta, kad šios dvi bendrovės galėjo atitinkamai
Transcatab
ir
Dimon Italia
veiksmams daryti įtaką ar ją darė. Šiais dokumentais net negalima pagrįsti išvados, kad minėtos bendrovės palaikė tiesioginį
ryšį.
Jos nuomone, dokumentai, į kuriuos Komisija daro nuorodą, yra bendro pobūdžio ir jais remiantis negalima įrodyti, kad patronuojančios
bendrovės žinojo apie nagrinėjamą kartelį. Komisija faktiškai nerado nė vieno dokumento, kuriame būtų informacijos, kad SCC
arba
Dimon Inc.
Italijoje esančioms dukterinėms bendrovėms būtų davusios nurodymus arba prašiusios ar net gavusios informacijos apie jų politiką
pirkimo srityje.
Komisija prašo atmesti šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip minėta šio sprendimo 86 ir 87 punktuose, kai visą dukterinės bendrovės kapitalą valdo
patronuojanti bendrovė, Komisija gali preziumuoti, kad ji daro lemiamą įtaką tos dukterinės bendrovės veiksmams, ir neprivalo
pateikti papildomų įrodymų, kad patronuojanti bendrovė tikrai darė tokią įtaką ar žinojo apie pažeidimą arba dukterinės bendrovės
dalyvavimą darant tą pažeidimą. Tai nuginčijama prezumpcija, kurią galima paneigti priešingais įrodymais. Todėl patronuojanti
bendrovė, kurią Komisija laiko solidariai atsakinga už jos dukterinei bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, turi paneigti tą
prezumpciją pateikdama įrodymų, kad jos dukterinė bendrovė savarankiškai nustato veiksmų rinkoje politiką ir šios dvi bendrovės
nėra vienas ūkio subjektas. Priešingu atveju kontrolė laikoma įrodyta tuo, kad prezumpcija, grindžiama viso kapitalo valdymu,
nebuvo paneigta (šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
60–62 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką; 2009 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, T‑175/05, Rink. p. II‑0000, 93 punktą).
Siekiant nustatyti, ar dukterinė bendrovė savarankiškai sprendžia dėl savo veiksmų rinkoje, reikia atsižvelgti į visus reikšmingus
duomenis apie ekonominius, organizacinius ir teisinius ryšius, kurie sieja šią dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove
ir kurie gali skirtis, nelygu konkretus atvejis (šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
74 punktą ir 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
, C‑407/08 P, Rink. p. I‑0000, 100 punktą).
Šiuo atveju reikia išsiaiškinti, ar Komisija padarė vertinimo klaidą, kai nusprendė, kad argumentai ir įrodymai
Transcatab
ir
Dimon Italia
savarankiškumui įgyvendinat prekybos politiką įrodyti yra nepakankami, kad būtų galima įrodyti, jog šios dukterinės bendrovės
veikė nepriklausomai nuo patronuojančių bendrovių ir kad jos nesudarė vieno ūkio subjekto su patronuojančiomis bendrovėmis.
Ginčijamo sprendimo 335–346 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja SCC ir
Dimon Inc
. atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus pateiktus argumentus ir įrodymus, kad jos nedarė lemiamos įtakos dukterinių bendrovių
prekybos politikai. Konkrečiai kalbant, 335–340 konstatuojamosiose dalyse ji nagrinėja ir atmeta bendro pobūdžio argumentus,
kuriuos SCC ir
Dimon Inc.
sieja su tuo, kad jų dukterinės bendrovės turėjo visiškai savarankišką vietos vadovybę. Ginčijamo sprendimo 341–346 konstatuojamosiose
dalyse Komisija nagrinėja ir atmeta konkretesnius SCC ir
Dimon Inc
. argumentus, pateiktus minėtai prezumpcijai paneigti.
Dėl bendro pobūdžio informacijos, pateiktos prezumpcijai paneigti
Visų pirma,
Alliance One
pabrėžia, kad grupių SCC ir
Dimon Inc
. sandara buvo labai decentralizuota, jos turėjo vietines visiškai savarankiškas vadovybes, kurioms buvo perduotos visos funkcijos
atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės žaliavinio tabako rinkų ypatybes. Tabako gamintojai turėjo, be kita ko, įrodyti
asmeninį ryšį su klientais, t. y. perdirbėjais, todėl patronuojančios bendrovės lemiama įtaka buvo visiškai nesuderinama su
rinkos poreikiais.
Tačiau, kaip visiškai teisingai ginčijamo sprendimo 338 konstatuojamojoje dalyje nurodė Komisija, tai, jog dukterinė bendrovė
turi vietos vadovybę ir savo išteklius, savaime neįrodo, jog elgesį rinkoje ji nustato nepriklausomai nuo patronuojančios
bendrovės. Tai, kad einamosios veiklos valdymas perduotas visiškai valdomos dukterinės bendrovės vietos vadovybei, yra įprasta
praktika ir todėl tuo remiantis negalima įrodyti realaus dukterinių bendrovių savarankiškumo. Tas pats pasakytina ir apie
argumentą, kad SCC ir
Dimon Inc
. veikia dešimtyse šalių.
Be to, reikia pažymėti, kaip tai daro Komisija, kad SCC ir
Dimon Inc
. vadovavo vertikaliai integruotoms grupėms, kuriose dukterinės bendrovės užsiėmė žaliavinio tabako pirkimu, o patronuojančių
bendrovių užduotis buvo parduoti perdirbtą tabaką, o tai juo labiau įrodo, kad
Dimon Italia
ir
Transcatab
sudarė vieną ūkio subjektą su patronuojančiomis bendrovėmis (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Shell prieš Komisiją
, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 312 punktą). Todėl negalima daryti jokios išvados iš to, kad patronuojančios bendrovės veikė skirtingose
rinkose ir neturėjo tiekėjų ir klientų santykiams būdingų ryšių. Dukterinių bendrovių ir jų patronuojančių bendrovių užduočių
pasidalijimas yra įprasta praktika vertikaliai integruotose grupėse, kuria remiantis negalima paneigti prezumpcijos, kad SCC
ir
Dimon Inc
. tikrai darė lemiamą įtaką atitinkamai
Transcatab
ir
Dimon Italia
veiksmams. Be to, kalbant apie argumentą, kad
Dimon Italia
ne visą produkciją pardavė
Dimon
grupės įmonėms, pakanka pažymėti, kad nors dublike pateikta lentele patvirtinama, kad 1995–2000 m. jos pardavimas grupės viduje
sudarė 20–30 % viso pardavimo, šiais duomenimis negalima paneigti ginčijamo sprendimo 340 konstatuojamojoje dalyje Komisijos
padarytos išvados, kad aptariamos grupės „dažniausiai įsigydavo ir parduodavo Italijoje esančių dukterinių bendrovių nupirktą
tabaką“.
Dėl argumento, kad nėra nė vieno precedento, pagal kurį būtų reikalaujama šalių įrodyti jų grupės specifiką kaip dukterinės
bendrovės savarankiškumo pagrindą, pakanka konstatuoti, pirma, kad visi
Alliance One
minėti precedentai susiję su atvejais, kai patronuojanti bendrovė buvo pripažinta atsakinga, ir visiškai nesusiję su prezumpcijos
paneigimu. Antra, nors ginčijamo sprendimo 339 konstatuojamojoje dalyje Komisija patvirtino, kad SCC ir
Dimon Inc
. nepateikė jų grupės specifikos įrodymų, tai nereiškia, kad Komisija reikalavo pateikti tokių įrodymų. Išnagrinėjusi SCC
ir
Dimon Inc
. pateiktus bendrus argumentus, Komisija galėjo tik konstatuoti, kad jos pateikė įrodymų, kuriais negalima įrodyti, kad jų
grupėse buvo specifinė padėtis, t. y. ypatinga ir neįprasta padėtis (kadangi prezumpcija grindžiama būtent dedukciniu samprotavimu,
pagrįstu patirties taisykle), kuria remiantis būtų atsiradusi galimybė Italijoje esančių dukterinių bendrovių veiklą laikyti
nepriklausoma nuo patronuojančių bendrovių įtakos. Šiuo požiūriu Italijos žaliavinio tabako rinkos savybės savaime nesudaro
prielaidos pagrįsti tokios specifikos egzistavimo.
Dėl konkrečios informacijos, pateiktos prezumpcijai paneigti

Alliance One
taip pat remiasi konkrečiais argumentais, susijusiais su SCC ir
Transcatab
bei su
Dimon Inc
. ir
Dimon Italia
ryšiais, kurie įrodo, kad nei SCC, nei
Dimon Inc
. nedarė lemiamos įtakos Italijoje esančioms dukterinėms bendrovėms.
–       Dėl SCC ir
Transcatab
ryšių
Visų pirma,
Alliance One
atkreipia dėmesį, kad
Transcatab
valdybą iš esmės sudarė buhalteriai italai, neturėję jokio tiesioginio ar netiesioginio ryšio su SCC, ir kad ši bendrovė
tik formaliai patvirtino
Transcatab
generalinio direktoriaus, kuris taip pat buvo visiškai nepriklausomas nuo SCC, paskirtus asmenis.
Antra, ji pažymi, kad nuo 1994 m. rugpjūčio 4 d., t. y. prieš pat bendrovei SCC perduodant visą
Transcatab
valdymą, dėl
Transcatab
prekybos politikos ir apskritai
Transcatab
„veiksmų“ sprendimus priėmė jos generalinis direktorius (it. k. –
presidente del consiglio di amministrazione e amministratore delegato
), kuriam šios įmonės valdyba buvo suteikusi visus jam priklausančius įgaliojimus pagal savo įstatų 19 straipsnį. Iš esmės,
pasak
Alliance One
, aplinkybė, kad pažeidimo darymo metu pareigas ėjęs generalinis direktorius buvo paskirtas prieš SCC įsigijant
Transcatab
, rodo, atsižvelgiant iš esmės į jo turimus plačius įgaliojimus, kad SCC niekada nedarė įtakos Italijoje esančios dukterinės
bendrovės veiksmams.
Reikia konstatuoti, kad šį argumentą, kuris beveik paraidžiui sutampa su atsakyme į pranešimą apie kaltinimus išdėstytais
SCC teiginiais, Komisija išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 341 ir 342 konstatuojamosiose dalyse. Ji pažymi, pirma, kad prieš
įsigydama visą
Transcatab
kapitalą SCC jau kontroliavo šią bendrovę su Italijoje esančiu partneriu ir kad faktas, jog ji nieko nekeitė jos vadovybėje
perėmusi visišką kontrolę, negali būti laikomas įrodymu, kad tapusi vienintele jos savininke ji nedarė jokios įtakos dukterinei
bendrovei. Antra, Komisija teigia, kad vykdomųjų pareigų delegavimas
Transcatab
generaliniam direktoriui, kuris, nesant tai paneigiančių įrodymų, galėjo pagrįstai būti laikomas paskirtu SCC, nesutrukdė
kitiems valdybos nariams užimti vykdomųjų pareigų ir atlikti vykdomųjų funkcijų.
Reikia atkreipti dėmesį, kad negavusi SCC paaiškinimų Komisija visiškai teisingai suteikė reikšmę faktui, kad SCC, tapusi
vienintele akcininke, turėjo visas galias iš dalies arba visiškai atnaujinti valdybą, tačiau tuo klausimu nesiėmė jokių priemonių.
Todėl darytina išvada, kad sprendimą valdybos narius ir, svarbiausia, J. palikti eiti pareigas galėjo priimti tik SCC, kaip
vienintelė
Transcatab
akcininkė. Be to, valdybos narių pilietybė ar tapatybė visiškai neturi reikšmės vertinant, ar SCC ir
Transcatab
sudarė vieną ūkio subjektą.
Be to, aplinkybė, kad vienas asmuo, t. y. generalinis direktorius, turi valdybos jam deleguotus didelius įgaliojimus, gali,
atvirkščiai, reikšti, kad patronuojanti bendrovė norėjo supaprastinti dukterinės bendrovės kontrolę, valdybai suteikdama įgaliojimus
veikti nereikšmingose veiklos srityse, o visą galią sutelkdama į „patikimo žmogaus“ rankas. Iš tikrųjų neįtikėtina, kaip antai
Transcatab
atveju, kad tarptautinė bendrovė visus sprendimus nacionalinėje rinkoje priimančios bendrovės įgaliojimus deleguotų, t. y.
įgijusi visišką kontrolę nekeistų, kaip teigia
Alliance One
, buvusio įgaliojimų delegavimo fiziniam asmeniui, kuris, veikdamas visiškai savarankiškai ir tariamai nepaskirtas vienintelio
akcininko, savo ruožtu pasirinktų valdybos narius, o visiems kitiems asmenims neleistų daryti jokios įtakos įmonės valdymui,
ir kuris, jei pritartume
Alliance One
teiginiui, faktiškai niekam neteiktų ataskaitos apie savo veiksmus.
Dėl šių priežasčių ir atsižvelgiant į tai, kad įgaliojimų delegavimas dukterinės bendrovės generaliniam direktoriui nėra neįprastas,
šiuo argumentu negalima paneigti patronuojančios bendrovės vykdomos
Transcatab
kontrolės.
Beje, Komisija, turėdama įvertinti tam tikrus atsakyme į pranešimą apie kaltinimus SCC pateiktus įrodymus, visiškai teisingai
atsižvelgė, kad įsitikintų SCC teiginių patikimumu, į dokumentus, kaip antai minėtieji ginčijamo sprendimo 342 konstatuojamojoje
dalyje, kuriuose vis dėlto nurodyta, kad S. M., kitas valdybos narys, buvo bendrovės vykdomasis viceprezidentas, o J. buvo
jos generalinis direktorius, kiekvieną savaitę į posėdžius kviesdavęs visų bendrovės skyrių vadovus, kad aptartų bendrovės
politiką ir pateiktų nurodymus dėl daugelio klausimų.
Alliance One
teiginiui, kad šie dokumentai yra ankstesni už pažeidimo darymo laikotarpį, negalima pritarti. Reikia konstatuoti, kad Komisija
juos naudojo vertindama atsakyme į pranešimą apie kaltinimus SCC išdėstyto ir
Alliance One
raštuose perimto teiginio, kad dėl įgaliojimų delegavimo generaliniam direktoriui visi kiti asmenys nebegalėjo daryti įtakos
bendrovės valdymui, įtikimumą. Kadangi šiais dokumentais įrodyta, kad tuo metu, kad įgaliojimai jau buvo deleguoti J., kitas
Transcatab
valdybos narys, šiuo atveju S. M., atliko reikšmingą vaidmenį bendrovės prekybos politikos valdymo srityje, tai, kad jie susiję
su laikotarpiu iki pažeidimo darymo, neturi reikšmės.
–       Dėl
Dimon Inc
. ir
Dimon Italia
ryšių
Kalbėdama apie
Dimon Inc
. ir
Dimon Italia
ryšius,
Alliance One
teigia, pirma, kad
Dimon Inc
. įgijus dukterinės bendrovės Italijoje kontrolę, ji nepaskyrė nė vieno tos įmonės valdybos nario, išskyrus du asmenis, kurie
vykdė iš esmės su finansų klausimais susijusias užduotis ir niekaip nebuvo susiję su bendrovės pirkimų politika. Ji tvirtina,
antra, kad šių dviejų bendrovių personalas, visų pirma
Dimon Italia
direktoriai, pirkimų skyrius ar valdybos nariai ir
Dimon Inc.
ar bet kurios kitos
Dimon
grupės bendrovės direktoriai ar valdybos nariai, buvo skirtingi asmenys. Galiausiai ji pabrėžia, kad joks centrinis
Dimon Inc
. skyrius nevadovavo dukterinių bendrovių pirkimo strategijai. Visi šie duomenys rodo, kad ji nedarė jokios lemiamos įtakos
Italijoje esančiai dukterinei bendrovei.
Ginčijamo sprendimo 341 konstatuojamojoje dalyje Komisija visiškai teisingai
Dimon Inc
. taip pat priminė, kad prieš įsigydama visą
Dimon Italia
kapitalą ji ją jau kontroliavo. Todėl aplinkybė, jog perėmusi kontrolę
Dimon Inc
. nekeitė
Dimon Italia
vadovybės, negali būti laikoma įrodymu, kad
Dimon Inc
., tapusi vienintele Italijoje esančios dukterinės bendrovės savininke, nedarė jokios įtakos jos vadovams.
Tos pačios ginčijamo sprendimo 341 konstatuojamosios dalies pabaigoje Komisija, be kita ko, nurodo, kad, „remiantis (
Dimon Inc
.) pateiktu atsakymu į pranešimą apie kaltinimus, taip pat darytina išvada, jog po 1995 m. valdyba buvo sudaryta tik iš
Dimon
grupės atstovų ir kad vienas iš jų (B.) buvo paskirtas išimtinai nuolat vadovauti bendrovei“. Be to, remiantis bylos dokumentais
darytina išvada, kad net paskyrus F. R. į
Dimon Italia
valdybą, B. buvo susijęs su visais bendrovės valdymo aspektais, įskaitant žaliavinio tabako sutarčių vykdymą.
Tačiau Komisijos atsiliepime į ieškinį nurodyto teiginio savaime pakanka net nesiremiant aptariama prezumpcija įrodyti, kad
Dimon Inc
. kontroliavo
Dimon Italia
. Pagaliau atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Alliance One
neneigia, kaip tai daro
Dimon Inc
., kad
Dimon Italia
valdybos narius paskyrė
Dimon Inc
. po to, kai įgijo išimtinę jos kontrolę.
Dėl argumento, grindžiamo valdybos narių užimamomis tvirtomis pozicijomis vietos rinkoje ir jų patirtimi, darytina nuoroda
į šio sprendimo 130 punkte išdėstytus argumentus. Konkrečiai kalbant, teiginiui, kad „visos su žaliavinio tabako pirkimu Italijoje
susijusios funkcijos ir atsakomybė buvo deleguota vietinei
Dimon Italia
vadovybei“, pritarti negalima.
Alliance One
nurodyta aplinkybė, net jei laikytume ją tikslia, visiškai nereiškia, kad
Dimon Inc
. negalėjo daryti arba realiai nedarė lemiamos įtakos
Dimon Italia
verslo reikalams, visų pirma kiek jie susiję su jos veikla, nesusijusia su žaliavinio tabako pirkimu Italijos rinkoje. Tas
pats pasakytina ir apie argumentą, kad
Dimon Italia
turėjo atskirus nuo
Dimon Inc.
ar bet kurios kitos
Dimon
grupės bendrovės direktorius ir pirkimų skyriaus personalą.
Dėl Komisijos tariamai naudotų įrodymų
Transcatab
ir
Dimon Italia
savarankiškumo stokai pagrįsti

Alliance One
kritikuoja ginčijamo sprendimo 343–346 konstatuojamąsias dalis ir teigia, kad dokumentai, kuriais šioje byloje rėmėsi Komisija,
yra nereikšmingi.
Ji daro išvadą, pirma, kad šie dokumentai neįrodo, kad patronuojančios bendrovės turėjo galimybių daryti ar darė įtaką
Transcatab
ir
Dimon Italia
veiksmams, ir, antra, kad tai bendri dokumentai, neįrodantys, jog patronuojančios bendrovės žinojo apie nagrinėjamą kartelį.
Tačiau, kaip jau minėta šio sprendimo 125 punkte, Komisija gali daryti prielaidą, kad visiškai valdomos dukterinės bendrovės
veiksmams tikrai daroma lemiama įtaka, ir neprivalo pateikti papildomų įrodymų, kad patronuojanti bendrovė tikrai tokią įtaką
darė arba žinojo apie pažeidimą ar minėtos dukterinės bendrovės dalyvavimą jį darant.
Priešingai nei teigia
Alliance One
, minėtose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse nurodytais dokumentais nebuvo siekiama nei įrodyti, kad patronuojančios
bendrovės galėjo arba iš tikrųjų darė įtaką Italijoje esančių dukterinių bendrovių veiksmams, nei juo labiau, įrodyti, kad
patronuojančios bendrovės žinojo apie aptariamą kartelį. Priešingai, Komisija tam tikrus administracinėje byloje esančius
dokumentus panaudojo tik tam, kad nustatytų atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus SCC ir
Dimon Inc
. pateiktų įrodymų ir argumentų prezumpcijai, kad jos darė lemiamą įtaką dukterinėms bendrovėms, paneigti įtikimumą.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Komisija nepadarė klaidos, kai minėtose konstatuojamosiose dalyse išdėstė įrodymus, kad
patronuojančios bendrovės ir jų dukterinės bendrovės bendravo.
Remiantis bylos dokumentais darytina išvada, kad yra daug įrodymų, jog vyko toks bendravimas.
Kalbant visų pirma apie
Transcatab
ir SCC bendravimą, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 344 konstatuojamojoje dalyje ir 281 išnašoje Komisija visiškai teisingai
daro nuorodą į J. kabinete rastus dokumentus, kuriais remiantis galima daryti išvadą, jog
Transcatab
veikla buvo laikoma SCTC (
Transcatab
nurodoma arba kaip priklausanti SCC grupei, arba kaip SCTC bendrovė) veikla, ir kad ji buvo analizuojama atsižvelgiant į
visos grupės veiklą, į kurią patenka SCC pardavimai cigarečių gamintojams. Šiuo atveju visiškai neturi reikšmės, kad šie dokumentai
nebuvo paminėti pranešime apie kaltinimus, nes jais buvo siekiama tik paneigti argumentą, jog dukterinė bendrovė nebendravo
su patronuojančia bendrove. Dėl
Alliance One
argumento, kad šiuose dokumentuose esančia informacija SCC turėjo pasinaudoti konsoliduodama
Transcatab
rezultatus, pakanka konstatuoti, kaip tai daro Komisija, jog aptariami dokumentai yra ne sąskaitybos dokumentai grupės metinėms
ataskaitoms rengti, o su prekybos veikla susiję dokumentai, kuriais remdamasi SCC tikrai negalėjo konsoliduoti
Transcatab
rezultatų.
Kalbant, antra, apie
Dimon Italia
ir
Dimon Inc.
Bendravimą, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 345 konstatuojamojoje dalyje ir 282 bei 283 išnašose Komisija taip pat visiškai
teisingai daro nuorodą į periodines derliaus ataskaitas, kuriose pateikiama informacija apie Italijoje
Dimon Italia
pasiektus rezultatus ir kurios skirtos
Dimon
grupės bendrovėms, perkančioms iš
Dimon Italia
, ir į kitus dokumentus, kuriais remiantis įrodoma tiesioginė
Dimon International
vadovybės ir kitų
Dimon
grupės bendrovių įtaka
Dimon Italia
veiklai.
Kalbant, pirma, apie „derliaus ataskaitas“ ir apie 2000 m. sausio mėn.
Dimon
parengtą „bendrą padėtį Italijoje“ (žr. ginčijamo sprendimo 282 išnašą), reikia atkreipti dėmesį, kad atsižvelgiant į tai,
jog pirkimai dažniausiai vykdomi grupės viduje (ginčijamo sprendimo 340 konstatuojamoji dalis), šie dokumentai buvo parengti
ir skirti
Dimon
grupės bendrovėms, vykdančioms tuos pirkimus. Net jei
Alliance One
teiginys, kad šie dokumentai buvo išsiųsti
Dimon
grupei nepriklausantiems klientams, būtų teisingas, vis dėlto ji nenurodo, kam jie buvo išsiųsti, juo labiau, kad tose ataskaitose
buvo pateikta išsami informacija apie žaliavinio tabako pirkimą ir konfidenciali informacija apie
Dimon Italia
strategiją bei rezultatus.
Kalbant, antra, apie
Dimon International
parengtą dokumentą, kuriame palyginami
Dimon Italia
ir
Transcatab
įrenginiai (žr. ginčijamo sprendimo 283 išnašą), reikia atkreipti dėmesį, kad, neatsižvelgiant į jo turinį, t. y. bendros
Transcatab
ir
Dimon
įmonės Italijoje planą, jame nurodyta, jog strateginiai klausimai, turintys įtakos
Dimon Italia
prekybos strategijai, buvo sprendžiami grupės lygmeniu. Todėl į jį buvo visiškai teisingai atsižvelgta siekiant nuginčyti
Dimon Inc.
pateiktą argumentą ir įrodyti, kad tarp
Dimon Italia
ir
Dimon Inc
. vyko bendravimas, o ne įrodyti, kaip teigia
Alliance One
, kad
Dimon Inc
. darė lemiamą įtaką
Dimon Italia
prekybos politikai.
Kalbant, trečia, apie buvusio bendrovės prezidento N. ataskaitą „The Present and Future of
Dimon Italia
“, reikia pažymėti, kad joje nagrinėjamos pirkimų iš gamintojų sąnaudos ir kokybė, bendrovės silpnosios vietos, įrenginiai,
būtinybė samdyti naują gamyklos direktorių ir jį apmokyti „geriausiai dirbančioje
Dimon
gamykloje Pietų Amerikoje arba Afrikoje“, jos pirkimų skyriaus narių profesiniai gebėjimai ir valdymo struktūra. Kaip nurodyta
ginčijamo sprendimo 283 išnašoje, ši ataskaita, kuri buvo išsiųsta
Dimon International
, o jos kopijos pateiktos patiems aukščiausiems
Dimon
grupės vadovams, rodo, kad išsami informacija apie Italijoje esančią dukterinę bendrovę ir jos prekybos politiką buvo žinoma
grupės lygmeniu. Šiuo aspektu taip pat reikia konstatuoti, kad šios ataskaitos 4 puslapyje N. Skundžiasi, „(jo) supratimu,
pertekliniais naujais
Dimon International
reikalavimais dėl ataskaitų apie visus (dukterinės bendrovės) veiklos apsektus“. Tame pačiame puslapyje jis pripažįsta, kad
nors B. yra vienas geriausių Europoje santykiams su klientais, šis įmonės privalumas „vis labiau praranda svarbą, nes organizacija
Dimon Jungtinė Karalystė
stiprina visų grupės bendrovių pardavimo sandorių kontrolę“. Be to, elektroniniame laiške, prie kurio prisegta ataskaita,
nurodyta, kad dabar
Dimon Italia
lygmeniu kylančius klausimus gali išspręsti jos vadovybė „su
Dimon International
įgaliojimu“, ir siūloma „leisti
Dimon Italia
vadovams tęsti įmonės reorganizavimo procesą“.
Alliance One
nurodyta aplinkybė, jog šią ataskaitą parengė
Dimon Italia
prezidentas, kad joje pateiktų kadencijos pabaigos rezultatus, nepaneigia teiginio, kad net atsižvelgiant į jos turinį ja
remiantis įrodoma, jog
Dimon Italia
„bendravo“ su patronuojančia bendrove.
Kalbant, ketvirta, apie
Dimon Italia
ir S. keitimąsi informacija, reikia pažymėti, kad, kaip teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 283 išnašoje, remiantis
bylos dokumentais darytina išvada, jog bendraujant buvo pateikiama išsami informacija apie
Dimon Italia
veiklą ir diskutuojama apie jos gautus nurodymus dėl tam tikrų prekybinės veiklos aspektų.
Šiuo aspektu reikia visų pirma konstatuoti, kad, kalbant apie S. vaidmenį
Dimon
grupėje, ginčijamame sprendime neteigiama daugiau, nei teigia pati
Alliance One
, kuri tvirtina, kad jis buvo atsakingas už perdirbto tabako pardavimo Europoje koordinavimą. Remiantis bylos dokumentais
taip pat darytina išvada, kad grupėje S. atliko „regioninio vykdomojo direktoriaus Europai“ vaidmenį (žr., pavyzdžiui, 2000 m.
sausio mėn.
Dimon
parengtą „bendrą padėtį Italijoje) ir kad dėl savo užimamų pareigų buvo vienas pagrindinių
Dimon
grupės vadovų. Elektroniniame laiške, kurį jam atsiuntė
Dimon Italia
prezidentas B., nurodyta, kad S. turėjo susitikti su
Deltafina
prezidentu ir su juo aptarti „ateities perspektyvas“.
Jei, kaip teigia
Alliance One
, iš tikrųjų S. formaliai buvo tik darbuotojas vienoje iš
Dimon
grupės įmonių, vis dėlto jo atsakomybė ir vykdomos užduotys
Dimon
grupėje buvo labai aukšto lygmens, ypač kiek jos susijusios su vienu iš pagrindinių šio grupės veiklos sektoriumi ir visos
Europos teritorija.
Tai, kad S., atsižvelgiant į jo vaidmenį grupėje, buvo tiesiogiai ir asmeniškai informuojamas apie
Dimon Italia
veiklą, gali tik patvirtinti, jog ši įmonė ir patronuojanti bendrovė daug bendravo.
Šiuo aspektu, dėl, pirma, B. nusiųsto elektroninio laiško S., kuriame kalbama apie valdybos metinį posėdį, reikia konstatuoti,
kad, priešingai nei teigia
Alliance One
, šis dokumentas akivaizdžiai nesusijęs su
Dimon Italia
sąskaitų rengimu ir konsolidavimu – jame pateikta strateginė informacija apie jos veiklą ir poziciją konkurentų atžvilgiu.
Kalbant, antra, apie taip pat B. nusiųstą dokumentą S., kuriame
power point
formatu parengta prezentacija APTI posėdžiui, pakanka konstatuoti, kad, priešingai nei teigia
Alliance One
, remiantis tuo dokumentu darytina išvada, jog per tą posėdį buvo diskutuojama apie kainas (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo
213 konstatuojamąją dalį). Be to, lydinčiajame elektroniniame laiške B. informuoja S. apie šio posėdžio tikslą ir taip pat
nurodo M. iš
Deltafina
ir S. susitikimą tuo klausimu.
Kalbant, trečia, apie C. nusiųstą elektroninį laišką S. ir B., reikia konstatuoti, kad jame nurodyta, taip nustatant ryšį
tarp pirkimo ir pardavimo, jog:
“Naujoji (
Dimon Italia
) pirkimų strategija pareikalaus
Dimon
europietiškosios dalies vykdomosios vadovybės paramos ir dalyvavimo, nes tai gali turėti didelės įtakos mūsų pardavimo sandoriams“.
Galiausiai dėl 2001 m. gegužės 10 d. B. nusiųsto elektroninio laiško S. (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 209 konstatuojamąją
dalį) reikia konstatuoti, kad juo įrodoma, jog S. gaudavo išsamią informaciją apie
Dimon Italia
prekybos politiką, susijusią, be kita ko, su pirkimais, įskaitant karteliui reikšmingus aspektus.
Dėl įrodymų, kuriais galima paneigti prezumpciją, aiškinimo atsižvelgiant į teismų praktiką
Pasak
Alliance One
, 80 punkte minėtame 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendime
Akzo Nobel prieš Komisiją
išaiškinta, „kokius įrodymus ar argumentus turėtų pateikti patronuojanti bendrovė, kad nuginčytų prezumpciją“. Dėl to ji identifikuoja
dvi veiksnių grupes, kurių pirmoji susijusi su dukterinės bendrovės veiksmais rinkoje, o antroji – su ekonominiais, organizaciniais
ir teisiniais ryšiais, kurie sieja dukterinę bendrovę su patronuojančia bendrove, ir teigia, kiek tai susiję su pirmąja veiksnių
grupe, kad neginčijama, jog SCC ir
Dimon Inc
. įrodė, kad jų dukterinės bendrovės rinkoje veikė nepriklausomai.
Šiuo aspektu pakanka konstatuoti, kad vieninteliai 80 punkte minėtame 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendime
Akzo Nobel prieš Komisiją
nurodyti reikšmingi veiksniai yra „ekonominiai, organizaciniai ir teisiniai ryšiai“, kurie sieja patronuojančią bendrovę
su dukterine bendrove (žr. šio sprendimo 126 punktą).

Alliance One
siūlomą šiems ryšiams būdingų veiksnių aiškinimą remiantis 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Metsä-Serla prieš Komisiją
(T‑339/94–T‑342/94, Rink. p. II‑1727) ir 2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo Sprendimu
Aristrain prieš Komisiją
(C‑196/99 P, Rink. p. I‑11005) bei 80 punkte minėtu Sprendimu
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
reikia atmesti. Jos nuomone, remiantis šiais sprendimais darytina išvada, kad bet kokio ekonominio, organizacinio ar teisinio
ryšio nepakanka padaryti išvadą, jog patronuojanti bendrovė atsakinga už dukterinės bendrovės veiksmus, tačiau tai padaryti
galima remiantis tik tokio pobūdžio ryšiais, galinčiais sieti dukterinės bendrovės veiksmus su patronuojančios bendrovės nurodymais.
Tačiau, kalbant, pirma, apie 167 punkte minėto Sprendimo
Metsä-Serla prieš Komisiją
ištraukas, reikia priminti, kad toje byloje buvo kalbama apie asociaciją
Finnboard
, kuri iš esmės nebuvo dukterinė bendrovė ir negalėjo nei būti įmonės dalimi, nei turėti prekybos politiką (dėl šios asociacijos
ir jos narių tikslių teisinių ryšių žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, T‑338/94, Rink. p. II‑1617, 271–281 punktus). Kalbant, antra, apie 79 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
ir 167 punkte minėto Sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
ištraukas, reikia atkreipti dėmesį, kad jos nesusijusios su atsakomybės priskyrimo patronuojančiai bendrovei problematika.
Byla, kurioje priimtas 80 punkte minėtas Sprendimas
Dansk Rørindustri
, susijusi su bendrovių
Henss
ir
Isoplus
, kurios neturėjo bendros patronuojančios bendrovės, atsakomybe (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
HFB prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 55–61 punktus). Byloje, kurioje priimtas 167 punkte minėtas Sprendimas
Aristrain prieš Komisiją
, Teisingumo Teismas taip pat nesutiko, kad susijusiai bendrovei, kuri nebuvo pripažinta grupei vadovaujančiu juridiniu asmeniu,
būtų priskirta atsakomybė už dukterinės bendrovės veiksmus (šiuo klausimu žr., be kita ko, 167 punkte minėto Sprendimo
Aristrain prieš Komisiją
98 punktą).
Galiausiai, kaip visiškai teisingai pažymi Komisija, bylos, kuriose priimti trys
Alliance One
nurodyti sprendimai, visiškai nesusijusios su klausimu dėl atsakomybės už dukterinės bendrovės neteisėtus veiksmus priskyrimo
patronuojančiai bendrovei. Šiuose trijuose sprendimuose tik pateikiami kitų situacijų, kurioms esant gali būti nustatyta solidari
atsakomybė, net jei tarp bendrovių nėra kontrolės ryšio, išaiškinimai. Tai reiškia, kad
Alliance One
negali jais pagrįstai remtis.
Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia daryti išvadą, jog prezumpcija, kad SCC ir
Dimon Inc
. tikrai darė lemiamą įtaką dukterinių bendrovių veiksmams, nepaneigta pakankamais įrodymais. Todėl šio ieškinio pagrindo
antra dalis turi būti atmesta.
3.
Dėl trečios dalies, susijusios su teisės į gynybą pažeidimu
Pirmojo ieškinio pagrindo trečia dalis iš esmės sudaryta iš dviejų kaltinimų. Pirmasis kaltinimas susijęs su tuo, kad ginčijamą
sprendimą Komisija grindė, kalbant apie patronuojančių bendrovių atsakomybę, dokumentais, kurių ji net nepaminėjo pranešime
apie kaltinimus. Antrasis kaltinimas susijęs su tuo, kad Komisija taip pat pažeidė SCC ir
Dimon Inc
. teisę į gynybą, nes jų atsakomybei įrodyti naudojo dokumentus, su kuriais nebuvo galima susipažinti.
Per teismo posėdį atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą
Alliance One
vis dėlto pareiškė, kad atsisako antrojo kaltinimo, ir tai buvo užregistruota teismo posėdžio protokole. Todėl jo nagrinėti
nebereikia.
a)     Šalių argumentai

Alliance One
ginčija argumentus, kuriuos ginčijamame sprendime Komisija pateikė SCC ir
Dimon Inc
. pateiktiems įrodymams atmesti. Ji teigia, kad Komisija pažeidė tų bendrovių, taigi ir pačios
Alliance One
, teisę į gynybą. Konkrečiai kalbant, ji teigia, kad sprendimą dėl patronuojančių bendrovių atsakomybės Komisija grindė dokumentais,
kurie net nebuvo paminėti pranešime apie kaltinimus.
Šiuo aspektu ji primena, pirma, kad nei SCC, nei
Dimon Inc
. negalėjo pateikti nuomonės apie tuos dokumentus, nes Komisija niekada jos neinformavo apie tai, kokią svarbą gali jiems
suteikti. Todėl SCC ir
Dimon Inc
. nusprendė, kad tie dokumentai šioje byloje yra nereikšmingi, ir atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus jų nekomentavo.
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, būtų galima daryti išvadą, kad tokie dokumentai negali būti laikomi priimtinais įrodymais
prieš
Alliance One
, nes ji neturėjo galimybės išreikšti nuomonės apie juos, o aplinkybė, jog šalys su tais dokumentais susipažinusios, yra nepakankama
nuspręsti, kad jos galėjo atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus juos pakomentuoti.
Dublike
Alliance One
ginčija Komisijos teiginį, kad kaltinimų pobūdis liko nepakitęs. Lygindama pranešimą apie kaltinimus su ginčijamu sprendimu,
Alliance One
nurodo, kad būtent ginčijamo sprendimo 339–343 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė įvairią informaciją ir padarė nuorodą
į anksčiau neminėtus kaltę įrodančius dokumentus. „Kaltinimų pobūdis“ iš bendros prezumpcijos, kad buvo daroma lemiama įtaka,
buvo pakeistas naujais dokumentais grindžiamu teiginiu, kad tokia įtaka tikrai buvo daroma. Tačiau, remiantis teismų praktika,
Komisija negali remtis pranešime apie kaltinimus neišdėstytais įrodymais, nesuteikusi galimybės aptariamoms įmonėms pateikti
pastabas apie naujus dokumentus. Kadangi, pasak
Alliance One
, šie dokumentai yra vieninteliai įrodymai, kuriais remiasi Komisija, patronuojančių bendrovių atsakomybė negali būti įrodyta,
o ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas dėl šio aspekto.
Dublike
Alliance One
, be kita ko, teigia, pirma, kad dokumentai 2894–2902, kuriuos Komisija pirmą kartą nurodo atsiliepime į ieškinį, yra nauji
ir todėl nepriimtini, ir, antra, kad atsiliepime į ieškinį laisvai iš naujo aiškindama 2001 m. gegužės 10 d. B. išsiųstą elektroninį
laišką S. taip, kad jame yra įrodymų, jog
Dimon Inc.
buvo informuota apie kartelio veiklą, Komisija pateikė visiškai naują ir todėl nepriimtiną kaltinimą.
Komisija prašo atmesti šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad teisės į gynybą paisymas vykdant administracines procedūras konkurencijos politikos srityje yra bendrasis
Europos Sąjungos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Sąjungos teismai (žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją
, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Remiantis teismų praktika, teisės į gynybą paisymas reikalauja, kad suinteresuotajai įmonei per administracinę procedūrą būtų
suteikta galimybė veiksmingai pareikšti nuomonę dėl nurodomų faktų ir aplinkybių tikrumo bei tinkamumo, taip pat dėl Komisijos
pateiktų dokumentų teiginiui dėl Sutarties pažeidimo pagrįsti (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique Diffusion française prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 10 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, C‑310/93 P, Rink. p. I‑865, 21 punktas).
Šis principas įgyvendinamas Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalimi, joje nustačius, kad šalims siunčiamas pranešimas
apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai išdėstyti pagrindiniai argumentai, kuriais Komisija remiasi toje procedūros stadijoje
(šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland prieš Komisiją
67 punktą), kad suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos
kaltina, ir tinkamai apsiginti prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą. Šio reikalavimo laikomasi, kai minėtame sprendime
suinteresuotieji asmenys nekaltinami pranešime apie kaltinimus nenurodytais pažeidimais ir jame pateikiami tik tie faktai,
dėl kurių suinteresuotieji asmenys galėjo pasiaiškinti (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
CMA CGM prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 109 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Vis dėlto ta informacija gali būti pateikta glaustai, o galutinis sprendimas nebūtinai turi visiškai atitikti pranešimą apie
kaltinimus (179 punkte minėto Sprendimo
Musique Diffusion française prieš Komisiją
14 punktas), nes pranešimas yra parengiamasis dokumentas, kuriame išdėstytas faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimas yra
tik laikinas (šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
British American Tobacco ir Reynolds Industries prieš Komisiją
, 142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487, 70 punktą). Taigi leidžiama papildyti pranešimą apie kaltinimus atsižvelgiant į šalių,
iš kurių argumentų matyti, kad jos galėjo veiksmingai įgyvendinti teisę į gynybą, atsakymą. Per administracinę procedūrą Komisija
taip pat gali pakeisti ir papildyti faktinius bei teisinius argumentus suformuluotiems kaltinimams pagrįsti (šiuo klausimu
žr. 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie générale maritime prieš Komisiją
, T‑86/95, Rink. p. II‑1011, 448 punktą ir 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo
Schneider Electric prieš Komisiją
, T‑310/01, Rink. p. II‑4071, 438 punktą).
Beje, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad atsižvelgimas į per administracinę procedūrą įmonės pateiktą argumentą, nesuteikus
jai galimybės šiuo klausimu išsakyti nuomonės prieš priimant galutinį sprendimą, negali būti savaime laikomas teisės į gynybą
pažeidimu (2001 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo nutarties
Irish Sugar prieš Komisiją
, C‑497/99 P, Rink. p. I‑5333, 24 punktas).
Galiausiai taip pat reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, teisė į gynybą pažeidžiama, kai egzistuoja galimybė,
jog dėl Komisijos padaryto pažeidimo jos vykdytos administracinės procedūros rezultatas galėjo būti kitoks. Ieškove esanti
įmonė įrodo, kad toks pažeidimas padarytas, jei pateikia pakankamai įrodymų ne kad Komisijos sprendimo turinys būtų buvęs
kitoks, o kad ji būtų galėjusi geriau apsiginti, jei nebūtų buvę pažeidimo, pavyzdžiui, dėl to, kad gynybai ji būtų galėjusi
panaudoti dokumentus, su kuriais per administracinę procedūrą jai nebuvo leista susipažinti (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio
2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 126 punkte minėto Sprendimo
Knauf Gips prieš Komisiją
28 punktą).
Šiuo atveju
Alliance One
kaltina Komisiją ginčijamame sprendime rėmusis dokumentais, kurie nebuvo paminėti pranešime apie kaltinimus. Dublike ji papildomai
teigia, kad atsiliepime į ieškinį Komisija nurodė naujus dokumentus, kurie dėl to yra nepriimtini, taip pat, kad Komisija
iš naujo laisvai aiškino dokumentą, o tą naują aiškinimą ji laiko nauju kaltinimu, kuris yra nepriimtinas.
Reikia atkreipti dėmesį, kad pranešime apie kaltinimus Komisija, grįsdama SCC ir
Dimon Inc
. atsakomybę už Italijoje esančių dukterinių bendrovių, kurių 100 % kapitalo jos valdė, padarytus kartelių teisės pažeidimus,
iš esmės galėjo, atsižvelgdama į šio sprendimo 86–88 punktuose nurodytus teismų praktikos principus, tik nurodyti, kaip buvo
pasiskirstęs kapitalas tarp dukterinių bendrovių ir patronuojančių bendrovių (žr. pranešimo apie kaltinimus 336–338 punktus).
Galutiniame sprendime taikydama šiuos teismų praktikoje nustatytus principus Komisija turėjo išreikšti nuomonę apie atsakymuose
į minėtą pranešimą aptariamai prezumpcijai paneigti pateiktus šalių argumentus (žr. ginčijamo sprendimo 335 ir kitas konstatuojamąsias
dalis).
Be to, reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia
Alliance One
, ginčijamame sprendime Komisija teisine ir faktinių aplinkybių prasme niekaip nepakeitė kaltinimų, atsakomybės priskyrimo
SCC ir
Dimon Inc
. kriterijaus ar įrodymų, kuriais remiasi. Šiuo atveju kartu skaitant ginčijamo sprendimo 328–334 konstatuojamąsias dalis
darytina išvada, kad Komisija nepakeitė pranešimo apie kaltinimus 336–338 punktuose aiškiai išdėstytos išvados, jog SCC ir
Dimon Inc
. atsakomybė iš esmės kyla dėl to, kad jos visiškai valdė dukterines bendroves, o
Alliance One
šio fakto, be kita ko, neginčija. Tik vertindama šalių argumentus ir įrodymus, kuriuos per administracinę procedūrą jos pateikė
įgyvendindamos teisę į gynybą, ginčijamo sprendimo 335–346 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja tam tikrus konkrečius
dokumentus ir aspektus, susijusius atitinkamai su SCC ir
Trancatab
bei
Dimon Inc
. ir
Dimon Italia
ryšiais, ir tuo tikslu remiasi administracinėje byloje esančiais dokumentais. Taigi šių aspektų ir dokumentų vertinimas negalėjo
daryti įtakos SCC ir
Dimon Inc
. teisės į gynybą veiksmingumui, juo labiau kad per administracinę procedūrą jos galėjo susipažinti su minėtais dokumentais,
kuriuos bet kuriuo atveju ir taip turėjo.
Pagaliau remiantis bylos dokumentais darytina išvada, kad SCC ir
Dimon Inc
., kurių teises perėmė
Alliance One
, galėjo atsakyti į joms skirtame pranešime apie kaltinimus aiškiai išdėstytą kaltinimą ir per apklausą pas bylas nagrinėjantį
pareigūną išdėstyti gynybos argumentus. Taigi per administracinę procedūrą rungtyniškumo principo buvo laikytasi.
Bet kuriuo atveju taip pat reikia priminti, kad, kaip nustatė Teisingumo Teismas, kalbant apie pažeidimo inkriminavimą, pranešime
apie kaltinimus Komisija neprivalo pateikti duomenų, išskyrus įrodymus dėl patronuojančios bendrovės valdomo dukterinių bendrovių
kapitalo, todėl argumentui dėl teisės į gynybą pažeidimo pritarti negalima (šiuo klausimu žr. 80 punkte minėto 2009 m. rugsėjo
10 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
64 punktą).
Galiausiai dublike pateiktam argumentui dėl tam tikrų dokumentų, kuriuos Komisija pridėjo prie bylos, ir dėl jos pateikiamo
laisvo naujo vieno iš šių dokumentų aiškinimo negalima pritarti. Jis grindžiamas klaidinga prielaida, kad Komisija tuos dokumentus
panaudojo kaip kitą priemonę teiginiui dėl patronuojančių bendrovių atsakomybės pagrįsti. Todėl reikia konstatuoti, kad, priešingai
nei teigia
Alliance One
,
Dimon International
parengti dokumentai, kuriuose lyginami
Dimon
ir
Trancatab
įrenginiai, buvo nurodyti ginčijamo sprendimo 283 išnašoje.
Todėl šio ieškinio pagrindo trečią dalį reikia atmesti.
4.
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su įrodinėjimo naštos paskirstymą reglamentuojančių taisyklių pažeidimu
a)     Šalių argumentai

Alliance One
visų pirma primena, kad Komisijai nesugebėjus įrodyti, jog patronuojančios bendrovės dalyvavo kartelyje, įrodinėjimo našta
tenka jai.
Net pripažinus, kad šiuo atveju taikoma prezumpcija, vis dėlto, atsižvelgiant į SCC ir
Dimon Inc.
atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus pateiktus duomenis, Komisija bet kuriuo atveju privalo įrodyti jų atsakomybę.
Šiais duomenimis buvo paneigta Komisijos daroma prezumpcija. Beje, pastaroji, užuot pateikusi pakankamų įrodymų SCC ir
Dimon Inc.
teiginiams paneigti ir taip įrodžiusi jų atsakomybę, iš esmės rėmėsi kitomis prezumpcijomis, kad nuginčytų argumentus ar paneigtų
jų pateiktų įrodymų vertę.
Atmesdama visus SCC bei
Dimon Inc.
įrodymus ir argumentus tik bendrų teiginių, kad jos nesugebėjo įtikinti Komisijos, pagrindu, ji neišdėstė tam tinkamų argumentų.
Todėl nelengva suvokti, kokius įrodymus, be jau pateiktųjų, įmonė turi pateikti, kad įtikintų Komisiją, jog nedarė jokios
įtakos dukterinei bendrovei, kurios visą įstatinį kapitalą pati valdo.
Komisija reikalauja tikro
probatio diabolica
, t. y. įrodymo, kurio pateikti praktiškai neįmanoma, jei tai turi būti „negatyvus“ įrodymas, kad nagrinėjamos įmonės nedarė
įtakos dukterinių bendrovių sprendimams.
Komisija prašo atmesti šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pasak
Alliance One
, patronuojanti bendrovė iš esmės negali pateikti tiesioginio, „pozityvaus“ ir nenuginčijamo įrodymo, kad nedarė jokios įtakos
dukterinės bendrovės veiksmams rinkoje, nes reikalaujama pateikti
probatio diabolica
.
Šiuo aspektu pakanka nurodyti, kad, priešingai nei teigia
Alliance One
, suinteresuotųjų šalių nereikalaujama pateikti tiesioginių ir nenuginčijamų įrodymų, jog dukterinė bendrovė rinkoje veikia
nepriklausomai, tačiau prašoma pateikti tik įrodymus, kuriais remiantis būtų galima įrodyti jų savarankiškumą (žr. šio sprendimo
125 punktą).
Tai, kad šioje byloje siekdama paneigti atsakomybės prezumpciją
Alliance One
nesugebėjo įrodyti, jog patronuojančių bendrovių, kurių teises ji perėmė, dukterinės bendrovės savarankiškai nustatinėjo
savo elgesį rinkoje, nereiškia, priešingai nei ji teigia, kad minėta prezumpcija niekaip negali būti paneigta.
Beje, taip pat reikia pažymėti, jog, atsižvelgiant į prezumpcijos pobūdį, kuris sudaro galimybę iš žinomos faktinės aplinkybės
daryti išvadą apie nežinomos faktinės aplinkybės įrodymą, yra visiškai logiška, kad asmuo, prieš kurį naudojamasi ta prezumpcija,
iš esmės privalo pateikti priešingą preziumuojamos faktinės aplinkybės įrodymą. Tačiau šis teiginys nereiškia, kad prezumpcija
yra nenuginčijama, nes tokiu atveju tokio įrodymo turi būti ieškoma asmens, prieš kurį naudojamasi prezumpcija, aplinkoje.
Darytina išvada, kad
Alliance One
argumentas yra nepagrįstas ir todėl turi būti atmestas.
Taip pat reikia atmesti atsakyme į raštu užduotą Bendrojo Teismo klausimą
Alliance One
pateiktą teiginį, kad, remiantis 80 punkte minėtu 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimu
Akzo Nobel prieš Komisiją
, vienintelė taikoma prezumpcija yra įrodymų naštos paneigimas, o ne, kaip teigia Komisija, kad kitai šaliai tenkanti įrodymo
našta yra sunkesnė nei Komisijai.
Komisija nenurodė reikalaujamo įrodymų „lygio“, o tik konstatavo, jog SCC ir
Dimon
Inc. pareiktais įrodymais negalima paneigti prezumpcijos.
Todėl ketvirtą šio ieškinio pagrindo dalį taip pat reikia atmesti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, visas pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
B –
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimu
nustatant galutinį baudos dydį
1.
Šalių argumentai

Alliance One
nuomone,
Transcatab
,
Dimon Italia
ir jai, kaip SCC bei
Dimon Inc
. teisių perėmėjai, solidariai nustatyta bauda pažeidžiama Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis, nes ta bauda viršija
kiekvienos dukterinės bendrovės 10 % ribą nuo apyvartos. Atsižvelgdama į jų apyvartas Komisija galėjo skirti daugiausia 3,23 mln.
eurų baudą
Trancatab
ir 3,99 mln. eurų baudą
Dimon Italia
, o ne atitinkamai 14 mln. eurų ir 10 mln. eurų.
Be to, ji teigia, kad jai skirdama iš viso 24 mln. eurų baudą Komisija pažeidė proporcingumo principą. Konkrečiai kalbant,
nustatydama pradinę baudą ji neatsižvelgė į tai, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu SCC ir
Dimon Inc
. jau buvo susijungusios ir kad dėl tos priežasties tik
Transcatab
dar priklausė naujai grupei, o
Dimon Italia
(užėmusi 10 % rinkos) buvo parduota trečiosioms šalims. Kadangi jai liko tik 10 % rinkos,
Alliance One
kaltina Komisiją, kad pažeidė proporcingumo principą, nes jai skyrė baudą, kurios pradinė suma buvo panaši į
Deltafina
(
Universal
) skirtą baudą, nepaisant to, kad ji užėmė 25 % rinkos.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Šį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys. Pirma,
Alliance One
kaltina Komisiją, kad viršijo 10 % ribą nuo
Transcatab
ir
Dimon Italia
apyvartos. Antra, ji ją kaltina, kad buvo pažeistas proporcingumo principas, nes jai skirtos pradinės baudos suma panaši
į
Deltafina
(
Universal
) skirtos baudos sumą, nepaisant didelio dviejų grupių užimamos rinkos dalies skirtumo.
Kalbant apie šio ieškinio pagrindo pirmą dalį, reikia pažymėti, kad ji glaudžiai susijusi su pirmuoju ieškinio pagrindu, nes
jo atmetimas neišvengiamai turi įtakos šios ieškinio pagrindo dalies pagrįstumui. Todėl atsižvelgiant į argumentus, kuriais
remiantis buvo atmestas pirmasis pagrindas, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepadarė klaidos, kai atsižvelgė į 2005 m.
gegužės 13 d. į naują subjektą
Alliance One
susijungusių
Dimon Inc.
(
Dimon Italia
patronuojanti bendrovė pažeidimo laikotarpiu) ir SCC (
Transcatab
patronuojanti bendrovė pažeidimo laikotarpiu) konsoliduotas apyvartas, kad nustatytų 10 % nuo apyvartos ribą, numatytą Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 125 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
114 punktą).
Iš tikrųjų ši riba turi būti skaičiuojama atsižvelgiant bendrai į visų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį subjektą, veikiantį
kaip įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, apyvartą, nes tik visų bendrovių bendra apyvarta gali būti nagrinėjamos
įmonės dydžio ir ekonominės galios rodiklis (šiuo klausimu žr. 168 punkte minėto Sprendimo
HFB prieš Komisiją
528 ir 529 punktus ir 125 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
, 114 punktą).
Todėl antrojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl šio ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su tariamu proporcingumo principo pažeidimu, reikia pažymėti, kad, kaip
visiškai teisingai pabrėžia Komisija, prisidengdama proporcingumo principo pažeidimu
Alliance One
iš tikrųjų kelia klausimą dėl įmonių perleidimo.
Alliance One
iš esmės teigia, kad ji turėtų būti laikoma atsakinga tik už
Transcatab
(SCC) skirtą baudą, o už
Dimon Italia
skirtą baudą – ne, kadangi pastaroji įmonė, pažeidimo darymo laikotarpiu užėmusi 10 % rinkos, nepriklauso naujajai grupei,
nes buvo parduota tretiesiems asmenims prieš priimant ginčijamą sprendimą.
Šiuo atveju yra aišku, kad
Alliance One
buvo pripažinta atsakinga už pažeidimą kaip patronuojančių bendrovių SCC ir
Dimon Inc.
teisių perėmėja. Be to, toks teiginys išdėstytas ir ginčijamo sprendimo 349 konstatuojamojoje dalyje, kurioje nustatyta,
jog
Alliance One
laikoma ginčijamo sprendimo adresate dėl to, kad ji yra (SCC ir
Dimon Inc
.) grupių, kurioms pažeidimo darymo laikotarpiu priklausė
Transcatab
ir
Dimon Italia
, teisių perėmėja.
Reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, už įmonės padarytą pažeidimą iš esmės turi atsakyti tas fizinis
ar juridinis asmuo, kuris vadovavo įmonei pažeidimo darymo laikotarpiu, net jei sprendimo, kuriame nustatytas šis pažeidimas,
priėmimo momentu įmonės valdymas buvo patikėtas kitam asmeniui (70 punkte minėto Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
37 punktas; 168 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB prieš Komisiją
103 punktas ir 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑161/05, Rink. p. II‑3555, 50 punktas).
Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad konkurencijos taisykles pažeidusio subjekto teisinės ar organizacinės reformos nebūtinai
lemia, jog sukuriama nauja įmonė, kuri nėra atsakinga už pirmtakės atliktus konkurencijos taisyklėms prieštaraujančius veiksmus,
jei ekonominiu požiūriu abu subjektai sutampa (žr. 82 punkte minėto Sprendimo
ETI ir kt
. 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Siekiant veiksmingai įgyvendinti konkurencijos taisykles išimtiniais atvejais gali reikėti kartelį inkriminuoti naujajam jame
dalyvavusios įmonės valdytojui, jei, vertinant ekonominiu požiūriu, jis gali būti laikomas pirminio valdytojo teisių perėmėju
(šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados 82 punkte minėtame Sprendime
ETI ir kt
. 75–78 punktus).
Vadinamasis „ekonominio tęstinumo“ kriterijus svarbus ypatingomis aplinkybėmis, kaip antai tuo atveju, kai už įmonės valdymą
atsakingas juridinis asmuo po pažeidimo padarymo nustoja teisiškai egzistavęs (82 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
145 punktas).
Šiuo atveju yra aišku, kad nagrinėjamą pažeidimą padarė subjektai, kuriems faktinių aplinkybių atsiradimo momentu vadovavo
SCC ir
Dimon Inc
. Šie du subjektai nustojo teisiškai egzistavę po pažeidimo padarymo, nes po jų susijungimo 2005 m. atsirado naujas subjektas
–
Alliance One
.
Tačiau jeigu įmonė nustoja egzistavusi dėl to, kad susijungė su įgijėju, pastarasis perima jos aktyvus ir pasyvus, įskaitant
ir atsakomybę už konkurencijos teisės pažeidimą. Tokiu atveju atsakomybė už prijungtos įmonės padarytą pažeidimą gali būti
perkelta įgijėjui (žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 326 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Būtent remiantis šiais principais
Alliance One
yra atsakinga, nepaisant to, kad
Dimon Italia
buvo perduota tretiesiems asmenims, už šios įmonės padarytą pažeidimą.
Mindo
padėtis šiuo atveju yra kitokia, nes, kaip nustatyta teismų praktikoje, asmeninės atsakomybės principo negali užgožti ekonominio
tęstinumo principas, jei, kaip šioje byloje, kartelyje dalyvavusi įmonė buvo perleista trečiajam nepriklausomam asmeniui ir
jei nėra struktūrinių ryšių tarp buvusio ir naujojo valdytojų (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 215 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
61 punktą).
Darytina išvada, kad šiuo atveju Komisija teisingai
Alliance One
inkriminavo atitinkamai
Transcatab
(SCC) ir
Dimon Italia
(
Dimon Inc
.) padarytą pažeidimą.
Be to, reikia pažymėti, kad, kaip pažymi Komisija, nėra jokios prasmės remtis, kaip tai daro
Alliance One
, ginčijamo sprendimo priėmimo momentu šios užimama rinkos dalimi, nes rinkos dalys, kuriomis remiantis nustatytos pradinės
baudos, buvo, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 372 ir 373 konstatuojamųjų dalių, pažeidimo darymo pabaigoje, t. y. 2001 m.,
dalyvavusių įmonių rinkos dalys.
Todėl šio ieškinio pagrindo antrą dalį taip pat reikia atmesti.
Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, visas antrasis ieškinio pagrindas taip pat turi būti atmestas.
C –
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su faktinių aplinkybių bei teisės klaida ir proporcingumo principo pažeidimu bei
nemotyvavimu nustatant dauginimo koeficientą
Trečiasis ieškinio pagrindas sudarytas iš trijų dalių. Pirma dalis iš esmės grindžiama baudos „pakankamu atgrasančiu poveikiu“
ir Komisijos sprendimų priėmimo praktika. Antra dalis susijusi su proporcingumo principo pažeidimu ir nemotyvavimu, kodėl
Alliance One
taikomas dauginimo koeficientas yra didesnis už
Deltafina
taikomą dauginimo koeficientą. Trečia dalis susijusi su nenuosekliu Komisijos argumentavimu dėl
Mindo
taikyto dauginimo koeficiento.
Atsakydama į per posėdį Bendrojo Teismo pateiktą klausimą
Alliance One
vis dėlto pažymėjo, kad šio ieškinio pagrindo antroje dalyje buvo ir materialinė klaida, ir tai, kad ji tą dalį atsiima,
o tai buvo užfiksuota posėdžio protokole. Todėl jos nagrinėti nebereikia.
1.
Dėl pirmos dalies, susijusios su pakankamu atgrasančiu poveikiu ir Komisijos sprendimų šioje srityje priėmimo praktika
a)     Šalių argumentai

Alliance One
ginčija 1,25 dauginimo koeficiento taikymą
Transcatab
ir
Dimon Italia
skirtoms 10 mln. dydžio pradinėms baudoms.
Visų pirma ji mano, kad jų patronuojančių bendrovių apyvartos nepagrindžia dauginimo koeficiento taikymo ir kad 10 mln. eurų
bauda šiuo atveju, atsižvelgiant į jų dydį ir tai, kad jos nežinojo apie Italijoje esančių dukterinių įmonių veiksmus žaliavinio
tabako rinkoje, buvo pakankamai atgrasanti. Be to, Komisija taip pat turėjo atsižvelgti į geografinės rinkos, kurioje padarytas
pažeidimas, nedidelę apimtį.

Alliance One
taip pat remiasi Komisijos sprendimų priėmimo praktika lygindama SCC ir
Dimon Inc.
apyvartas bei jų dukterinėms bendrovėms skirtas baudas su nurodytose bylose Komisijos nubaustų bendrovių apyvartomis ir skirtomis
baudomis, kad įrodytų, jog dauginimo koeficiento taikymas pakankamam atgrasančiam poveikiui pasiekti šiuo atveju buvo nepagrįstas.
Dublike
Alliance One
teigia, kad atskirai taikydama dauginimo koeficientą
Transcatab
ir
Dimon Italia
Komisija viršijo diskrecijos ribas ir taip nesilaikė baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB
sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių (OL 1998, C 9, p. 3, toliau – gairės), pagal kurias daugianacionalinėms
grupėms negalima automatiškai taikyti jokio pagrindinės baudos didinimo, tačiau jis turėtų būti taikomas tik tuo atveju, kai
kyla būtinybė užtikrinti pakankamą atgrasantį poveikį.

Alliance One
daro išvadą, kad 1,25 dauginimo koeficiento taikymas
Transcatab
ir
Dimon Italia
yra nepagrįstas, ir tuo pagrindu prašo sumažinti baudas.
Komisija ginčija
Alliance One
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje numatytų sankcijų tikslas yra nubausti už neteisėtą elgesį ir užkirsti
kelią jam pasikartoti. Taigi atgrasymas yra baudos tikslas (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 218 ir 219 punktus ir jame nurodytą teismo praktiką ir 125 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d.
Sprendimo
Akzo Nobel prieš Komisiją
150 punktą).
Turint omenyje būtinybę užtikrinti pakankamą atgrasantį baudos poveikį, reikia nustatyti tokį jos dydį, kad būtų atsižvelgta
į siekiamą padaryti poveikį įmonei, kuriai ji skiriama, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamos įmonės finansinį pajėgumą ir laikantis
reikalavimo užtikrinti, pirma, baudos veiksmingumą ir, antra, proporcingumo principo laikymąsi, skirta bauda nebūtų nei per
maža, nei per didelė (šiuo klausimu žr. 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 283 punktą; 125 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
379 punktas ir 125 punkte minėto 2009 m. rugsėjo 30 d.
Akzo Nobel prieš Komisiją
154 punktą).
Reikia konstatuoti, jog šiuo atveju Komisija, nors ir aiškiai nenurodydama, kad remiasi gairėmis, taikė jose nustatytą metodą,
o tų gairių 1 dalies A punkte, kuriame kalbama apie pažeidimų sunkumą, minimas atgrasymo tikslas. Konkrečiai kalbant, šio
punkto ketvirtoje pastraipoje nurodyta, kad reikia „nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasantį poveikį“.
Šis tikslas paminėtas ginčijamo sprendimo 2.6.3.2 punkto pavadinime („Konkretus svoris ir atgrasymas“) ir, be kita ko, to
sprendimo 347 bei 375 konstatuojamosiose dalyse. Komisija nusprendė pradinei
Deltafina
(
Universal
) skirtai baudai taikyti dauginimo koeficientą 1,5 (t. y. ją didinti 50 %), o
Dimon Italia
(
Dimon Inc
.) ir
Transcatab
(
SCC
) skirtai baudai – 1,25 (t. y. ją didinti 25 %), kad būtų užtikrintas pakankamas atgrasantis baudos poveikis, kurio nebūtų,
jei pradinė bauda būtų nustatyta tik atsižvelgiant į šių įmonių užimamą rinkos dalį. Ji rėmėsi būtent jų apyvarta pasaulio
mastu, kuri 2005 m. atitinkamai buvo 3,276 mlrd., 1,311 mlrd. ir 0,896 mlrd. JAV dolerių, kad atsižvelgtų į šių grupių „didelius
ekonominius ir finansinius pajėgumus“, kadangi jos taip pat yra pagrindinės pasaulio prekiautojos tabaku, veikiančios įvairiais
veiklos lygmenimis tabako pramonėje ir įvairiose geografinėse rinkose.
Kalbant, pirma, apie argumentą, kurį
Alliance One
sieja su teiginiu, kad pradinė 10 mln. eurų bauda yra pakankamai atgrasanti, reikia konstatuoti, kad ji niekaip nepagrindžia
savo teiginio, kad jei bauda būtų nustatyta neatsižvelgiant į padidinimo koeficientą dėl atgrasomojo poveikio, ji būtų pakankama
tokiam baudos poveikiui užtikrinti (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, C‑413/08 P, Rink. p. I‑0000, 107 punktą).
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad šis argumentas grindžiamas klaidinga prielaida, t. y. kad aptariamas baudos padidinimas
grindžiamas vertinimu, ar konkretus baudos dydis yra tinkamas baudos atgrasymo poveikiui užtikrinti, atsižvelgiant į įmonių
dydį ir bendruosius išteklius.
Tačiau remiantis ginčijamu sprendimu negalima daryti išvados, kad veiksmas, kuriuo siekiama atsižvelgti į dydį ir bendruosius
išteklius dėl atgrasymo, yra tokio vertinimo rezultatas. Ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje padidinusi pradines
baudas Komisija, neatsižvelgdama į jas ir siekdama užtikrinti atgrasantį baudos poveikį, iš esmės tik diferencijavo požiūrį
į to paties kartelio dalyvius, kad būtų atsižvelgta į tai, kiek iš tikrųjų juos paveiks bauda. Šis diferencijavimas atliekamas
taikant dauginimo koeficientus, nustatytus atsižvelgiant į įmonių dydį ir bendruosius išteklius, nepaisant baudų, kurioms
šie koeficientai yra taikomi, dydžių (šiuo klausimu žr. 234 punkte minėto Sprendimo
BASF prieš Komisiją
241 punktą).
Todėl reikia pažymėti, jog Komisija teisingai nusprendė, kad, atsižvelgiant į grupių SCC ir
Dimon Inc.
dydį ir bendruosius išteklius, kurie vertinami pagal 2005 m. kovo 31 d. pasibaigusių finansinių metų bendrą apyvartą, dėl
atgrasymo joms reikėjo taikyti baudos didinimo koeficientą, ir kad, beje, priešingai, nei teigia
Alliance One
, klausimas, ar jos žinojo apie Italijoje veikiančių jų dukterinių bendrovių veiksmus, negalėjo būti laikomas nesvarbiu šioje
byloje (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 125 punktą).
Kalbant, antra, apie argumentą, susijusį su pakankamu atgrasančiu poveikiu atsižvelgiant į Komisijos praktiką nustatant dauginimo
koeficientus, pakanka pažymėti, kad ankstesnė Komisijos sprendimų priėjimo praktika savaime nėra teisinis pagrindas nustatant
baudas konkurencijos srityje, nes toks pagrindas išimtinai apibrėžtas Reglamente Nr. 1/2003 ir gairėse (šiuo klausimu žr.
2009 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Erste Group Bank prieš Komisiją
, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ir C‑137/07 P, Rink. p. I‑8681, 233 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2003 m.
rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 292 punktą).
Kalbant, trečia, apie argumentą, susijusį su ribotu geografinės rinkos dydžiu, visų pirma reikia pažymėti, kad aptariamas
kartelis buvo nacionalinio lygmens ir neapsiribojo, priešingai nei teigia
Alliance One
, tabako gamybos regionais. Perdirbėjų įgyvendintas kartelis iš tikrųjų buvo susijęs su pirkimo, o ne su gamybos rinka, kuri
koncentruojama tam tikruose pusiasalio regionuose (žr. ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamąją dalį). Antra, bet kuriuo atveju
reikia pažymėti, kad šis klausimas nesusijęs su dauginimo koeficiento taikymu. Geografinės rinkos dydis iš tiesų yra rodiklis,
į kurį Komisija atsižvelgia vertindama pažeidimo sunkumą (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 365 ir 366 konstatuojamąsias
dalis). Todėl šis rodiklis atitinka pažeidimo objektyvų ir jam būdingą požymį, o taikant dauginimo koeficientą dėl atgrasymo
atsižvelgiama į dalyvių objektyvias savybes, kaip antai jų dydis ir ekonominiai ištekliai. Be to, šį teiginį pagrindžia gairių
1 skirsnio a punkto ketvirtos pastraipos formuluotė, nes į dalykus, kuriais grindžiamas atgrasymo veiksnio taikymas, atsižvelgiama,
nelygu paties pažeidimo pobūdis, jo konkretus poveikis ir jo geografinis paplitimas (šiuo klausimu žr. 235 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
273 punktą). Todėl šis argumentas turi būti atmestas kaip nereikšmingas.
Kalbant, ketvirta, apie dublike pateiktą argumentą, kad Komisija šiuo atveju nesilaikė gairių, nes pagal jas nebuvo galima
tarptautinėms grupėms automatiškai taikyti pagrindinės baudos padidinimo, reikia konstatuoti, kad jis nepagrįstas faktais.
Remiantis ginčijamu sprendimu, darytina išvada, kad nustatydama pradinį baudos dydį Komisija visų pirma įvertino konkretų
kiekvienos įmonės svorį pagal  užimamą rinkos dalį, paskui atsižvelgė į tarptautinių grupių, kurioms priklausė pažeidimą padariusios
įmonės, ekonominį ir finansinį pajėgumą, kad užtikrintų pakankamą nustatytos baudos atgrasantį poveikį. Taigi baudos padidinimas
nebuvo taikomas automatiškai.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepadarė klaidos, kai padidino pradines SCC ir
Dimon Inc.
skirtas baudas, kad užtikrintų pakankamai atgrasantį jų poveikį.
2.
Dėl trečios dalies, susijusios su nenuosekliu Komisijos argumentavimu dėl „Mindo“ taikyto dauginimo koeficiento
a)     Šalių argumentai

Alliance One
kaltina Komisiją, kad laikėsi nenuoseklaus argumentavimo dėl dauginimo koeficiento netaikymo
Mindo
, nes ši nebeturėjo jokių ryšių su ja ir todėl buvo laikoma atskira įmone. Kadangi ji atsakinga už
Dimon Italia
(
Mindo
) skirtą baudą ir jai netaikomas dauginimo koeficientas, tas koeficientas juo labiau negali būti taikomas jai pačiai.
Atskirai taikydama dauginimo koeficientą
Dimon Italia
ir
Transcatab
dėl to, kad pažeidimo darymo laikotarpiu jos priklausė dviem tarptautinėms grupėms, Komisija neatsižvelgė į tai, kad tuo
metu, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas ir bauda tapo mokėtina, vienintelė
Transcatab
dar priklausė tarptautinei grupei, o
Dimon Italia
iki to laiko buvo parduota.
Be to, atsižvelgiant į dauginimo koeficiento taikymu siekiamą atgrasantį poveikį, tokio koeficiento taikymas būtų pagrįstas,
jei būtų taikomas bendrovei, kuri padarė neteisėtus veiksmus, o ne su karteliu visiškai nesusijusiai bendrovei, kurios vienintelis
ryšys su tiesiogiai kartelyje dalyvavusia bendrove yra tik toks, kad praeityje ji turėjo jos akcijų.
Kadangi
Mindo
nenustojo egzistavusi, jai turėtų būti taikomas dauginimo koeficientas, nes ji tiesiogiai dalyvavo kartelyje. Komisijos taikyto
kriterijaus netoleruotina pasekmė, pasak
Alliance One
, yra tai, kad pažeidimą tiesiogiai dariusi bendrovė baudžiama švelniau, nei anksčiau ją kontroliavusi bendrovė, kuri ne tik
nedalyvavo kartelyje ir net nežinojo apie jo egzistavimą, bet ir nebeturi jokio ryšio su ja.
Galiausiai, pasak
Alliance One
, Komisija negali dviejų įmonių laikyti solidariai atsakingomis už dvi skirtingas ir atskiras tos pačios baudos sumas, kaip
ji padarė šiuo atveju.
Komisija ginčija
Alliance One
argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad šioje byloje apskaičiuodama dauginimo koeficientą Komisija teisingai atsižvelgė į bendrą patronuojančių
bendrovių, t. y.
Dimon Inc
. ir SCC, o ne tik į atitinkamų dukterinių bendrovių apyvartą, nes patronuojanti bendrovė ir dukterinė bendrovė, kaip nustatyta
nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, remiantis EB 81 straipsniu yra viena įmonė (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 49 punktą ir 2008 m. birželio 18 d. Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 379 punktą). Be to, dauginimo koeficientas siekiant atgrasyti šiuo atveju buvo taikomas pagrįstai
būtent dėl to, kad pažeidimą dariusios įmonės priklausė tarptautinėms grupėms (žr. ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamąją
dalį).
Ginčijamo sprendimo 374 konstatuojamosios dalies 291 išnašoje Komisija teigia, kad dauginimo koeficiento taikymas dėl
Mindo
(buvusi
Dimon Italia
) skirtos baudos grindžiamas solidaria
Alliance One
atsakomybe, o kalbant apie pačios
Mindo
atsakomybę, tokio koeficiento taikymas būtų nepagrįstas, nes ji nutraukė visus ryšius su savo akcininku. Tačiau kadangi į
Mindo
atsakomybę reikia atsižvelgti iki 10 % jos apyvartos dydžio, Komisija nusprendė, kad neverta atskirai skirti baudos šiai įmonei.
Darytina išvada, kad argumentas, susijęs su tuo, kad Komisija neatsižvelgė į sprendimo priėmimo momentu buvusią padėtį, nepagrįstas
faktinėmis aplinkybėmis.
Ginčijamo sprendimo 403 ir 404 konstatuojamosiose dalyse (2.6.3.6 punkte „Apskaičiuotos baudos ir baudos didžiausios ribos
taikymas“) Komisija patikslina
Mindo
padėtį. Konkrečiai kalbant, ginčijamo sprendimo 404 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo:
“<…> į (solidariąją)
Mindo
(kuri šiuo metu nepalaiko jokio ryšio su buvusia
Dimon
grupe) atsakomybę turi būti atsižvelgta iki 10 % jos paskutinių finansinių metų apyvartos (t. y. 3,99 mln. eurų)“.
Iš tiesų, kai ekonominis vienetas iki sprendimo priėmimo buvo išformuotas, visi sprendimo adresatai turi teisę į individualią
10 % apyvartos ribą (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, Rink. p. II‑0000, 390 punktas ir 2010 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo
Trioplast Wittenheim prieš Komisiją,
T‑26/06, Rink. p. II‑0000, 113 punktas).
Taigi reikia konstatuoti, kad šioje byloje klausimas dėl dauginimo koeficiento taikymo
Mindo
dėl atgrasymo neturėjo jokios praktinės reikšmės, nes jai skirtos baudos suma negalėjo viršyti 10 % jos apyvartos. Todėl
Alliance One
pateiktas argumentas yra nereikšmingas.
Bet kuriuo atveju įmonės bendrieji ištekliai, siekiant tinkamai pasiekti atgrasymo tikslą ir laikantis proporcingumo principo,
turi būti įvertinti baudos skyrimo momentu, o to
Alliance One
neginčija (šiuo klausimu žr. 235 punkte minėto Sprendimo
Degussa prieš Komisiją
285 punktą).
Todėl negalima kaltinti Komisijos už tai, kad nustatydama padidinimą dėl atgrasymo ji atsižvelgė į grupių, kurios susijungė
laikotarpiu tarp pažeidimo darymo nutraukimo ir ginčijamo sprendimo priėmimo, pasiektas apyvartas.
Komisija taip pat teisingai pripažino
Mindo
solidariai su
Alliance One
atsakinga už baudos iki 3,99 mln. eurų sumokėjimą, o pastaroji taip pat yra atsakinga už visos baudos, t. y. 10 mln. eurų,
sumokėjimą.
Remiantis išdėstytais argumentais, darytina išvada, kad šis ieškinio pagrindas taip pat turi būti atmestas.
Todėl visas ieškinys yra atmestinas ir nėra būtinybės nagrinėti antrojo ir trečiojo
Alliance One
pateiktų reikalavimų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi
Alliance One
pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš
Alliance One International Inc.
bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Paskelbta 2011 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
A –  Administracinė procedūra
B –  Ginčijamas sprendimas
1.  Ginčijamo sprendimo adresatai
2.  Baudų dydžio nustatymas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su dukterinės bendrovės padaryto pažeidimo inkriminavimą jos patronuojančiai
bendrovei reglamentuojančių taisyklių ir teisės į gynybą pažeidimu
1.  Dėl pirmos dalies, susijusios su dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimą jos patronuojančiai bendrovei reglamentuojančių
taisyklių nesilaikymu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl antros dalies, susijusios su neatsižvelgimu į „SCC“ ir „Dimon Inc“. pateiktus įrodymus prezumpcijai paneigti
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bendro pobūdžio informacijos, pateiktos prezumpcijai paneigti
Dėl konkrečios informacijos, pateiktos prezumpcijai paneigti
–  Dėl SCC ir Transcatab ryšių
–  Dėl Dimon Inc. ir Dimon Italia ryšių
Dėl Komisijos tariamai naudotų įrodymų Transcatab ir Dimon Italia savarankiškumo stokai pagrįsti
Dėl įrodymų, kuriais galima paneigti prezumpciją, aiškinimo atsižvelgiant į teismų praktiką
3.  Dėl trečios dalies, susijusios su teisės į gynybą pažeidimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Dėl ketvirtos dalies, susijusios su įrodinėjimo naštos paskirstymą reglamentuojančių taisyklių pažeidimu
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
B –  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimu
nustatant galutinį baudos dydį
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
C –  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su faktinių aplinkybių bei teisės klaida ir proporcingumo principo pažeidimu
bei nemotyvavimu nustatant dauginimo koeficientą
1.  Dėl pirmos dalies, susijusios su pakankamu atgrasančiu poveikiu ir Komisijos sprendimų šioje srityje priėmimo praktika
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl trečios dalies, susijusios su nenuosekliu Komisijos argumentavimu dėl „Mindo“ taikyto dauginimo koeficiento
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.