CELEX: 62006TJ0386
Konkurencija
Karteliai
Vario jungčių ir vario lydinių jungčių sektorius
Sprendimas, kuriuo nustatytas EB 81 straipsnio pažeidimas
Atsakomybė už neteisėtus veiksmus
Baudos
Atgrasomasis poveikis

Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
2006 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla
Nr. COMP/F-1/38.121 – Jungtys) (santrauka OL L 283, 2007, p. 63, toliau – ginčijamas sprendimas) Europos bendrijų Komisija
konstatavo, jog vykdydamos vieną, sudėtinį ir tęstinį Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą atskirais laikotarpiais nuo
1988 m. gruodžio 31 d. iki 2004 m. balandžio 1 d., t. y. dalyvaudamos antikonkurenciniuose susitarimuose ir derindamos veiksmus
vario jungčių ir vario lydinių jungčių rinkoje, apimančioje EEE teritoriją, kelios įmonės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį
ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį. Pažeidimas apėmė kainų nustatymą, kainoraščių sudarymą, kainų
sumažinimą ir nuolaidų taikymą, kainų didinimo mechanizmų įgyvendinimą, nacionalinių rinkų ir klientų pasidalijimą, keitimąsi
kita komercine informacija bei dalyvavimą reguliariuose susitikimuose, taip pat kitokius kontaktus, palengvinančius pažeidimo
darymą.
Ieškovė
Pegler Ltd
ir
Tomkins plc
, kuri vykstant faktinėms aplinkybėms buvo jos patronuojanti bendrovė, nurodytos tarp ginčijamo sprendimo adresatų.
1986 m. birželio 17 d.–2004 m. sausio 31 d. ieškovė buvo 100 %
Tomkins
priklausanti dukterinė bendrovė. 2004 m. vasario 1 d. ieškovė buvo parduota jos vadovams. 2005 m. rugpjūčio 26 d.
Pegler Holdings Ltd
ir ieškovė buvo parduotos
Aalberts Industrines NV
, t. y. kitai ginčijamo sprendimo adresatei.
2001 m. sausio 9 d. kita vario jungčių gamintoja
Mueller Industries Inc
. pranešė Komisijai apie kartelį jungčių sektoriuje, taip pat kitose susijusiose pramonės šakose vario vamzdžių rinkoje bei
apie savo norą bendradarbiauti pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996,
p. 4, toliau – 1996 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) (ginčijamo sprendimo 114 konstatuojamoji dalis).
Pradėjusi tyrimą dėl vario vamzdžių ir jungčių 2001 m. kovo 22 d. ir 23 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Reglamento
Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnio 3 dalimi, kelių įmonių patalpose atliko patikrinimus, apie kuriuos nebuvo iš anksto pranešta
(ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamoji dalis).
Atlikusi pirmuosius patikrinimus 2001 m. balandžio mėn. Komisija išskyrė savo tyrimą dėl vario vamzdžių į tris atskiras procedūras,
būtent procedūrą byloje COMP/E-1/38.069 (Variniai vandentiekio vamzdžiai), procedūrą byloje COMP/F-1/38.121 (Jungtys) ir procedūrą
byloje COMP/E-1/38.240 (Pramoniniai vamzdžiai) (ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamoji dalis).
2001 m. balandžio 24 ir 25 d. Komisija atliko kitus netikėtus patikrinimus
Delta plc
, tarptautinės inžinerinės grupės pagrindinės bendrovės, kurios padaliniui „Inžinerija“ priklausė kelios jungčių gamintojos,
patalpose. Šie patikrinimai buvo susiję tik su jungtimis (ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamoji dalis).
Nuo 2002 m. vasario–kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, vėliau 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos
reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu, išsiuntė atitinkamoms šalims kelis prašymus
pateikti informacijos (ginčijamo sprendimo 122 konstatuojamoji dalis).
2003 m. rugsėjo mėn.
IMI plc
pateikė prašymą leisti pasinaudoti 1996 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo. Tokius prašymus taip pat pateikė grupė
Delta
(2004 m. kovo mėn.) ir
FRA.BO SpA
(2004 m. liepos mėn.). Paskutinį prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti 2005 m. gegužės mėn. pateikė
Advanced Fluid Connections plc
(ginčijamo sprendimo 115–118 konstatuojamosios dalys).
2005 m. rugsėjo 22 d. Komisija pradėjo pažeidimo tyrimo procedūrą byloje COMP/F-1/38.121 (Jungtys) ir priėmė pranešimą apie
kaltinimus, kurį, be kita ko, išsiuntė ieškovei (ginčijamo sprendimo 123 ir 124 konstatuojamosios dalys).
2006 m. rugsėjo 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo, kad 1988 m. gruodžio 31 d.–2001 m. kovo 22 d. ieškovė ir
Tomkins
pažeidė EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio nuostatas.
Už šį pažeidimą Komisija ginčijamo sprendimo 2 straipsnio h punkte skyrė ieškovei solidariai su
Tomkins
5,25 mln. EUR baudą.
Apskaičiuodama kiekvienai įmonei skirtinos baudos dydį Komisija taikė metodą, įtvirtintą Baudų, skiriamų pagal Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [AP] sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. gairės).
Nustatydama pradines baudas pagal pažeidimo sunkumą Komisija dėl pažeidimo pobūdžio ir geografinio masto kvalifikavo jį kaip
labai sunkų (ginčijamo sprendimo 755 konstatuojamoji dalis).
Tuomet nusprendusi, kad tarp nagrinėjamų įmonių yra didelių skirtumų, Komisija jas vertino diferencijuodama ir šiuo tikslu
rėmėsi jų svarba atitinkamoje rinkoje, kurią lemia užimamos rinkos dalys. Šiuo pagrindu ji suskirstė atitinkamas bendroves
į šešias kategorijas (ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamoji dalis).
Ieškovė ir jos patronuojanti bendrovė buvo priskirtos šeštai kategorijai, t. y. kategorijai, kuriai nustatyta 2 mln. EUR pradinė
bauda (ginčijamo sprendimo 765 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgusi į
Tomkins
bendrą apyvartą, kuri 2005 m., t. y. iki ginčijamo sprendimo priėmimo buvusiais metais, buvo 4 635 mln. EUR, Komisija, siekdama
atgrasyti, pritaikė 1,25 dauginimo koeficientą ir padidino ieškovei skirtos pradinės baudos dydį iki 2,5 mln. EUR (ginčijamo
sprendimo 771–773 konstatuojamosios dalys).
Vėliau atsižvelgusi į ieškovės dalyvavimo darant pažeidimą trukmę (dvylika metų ir du mėnesiai) Komisija padidino baudą 110 %,
t. y. po 5 % už pirmuosius dvejus metus ir po 10 % už likusius dešimt papildomų metų skaičiuojant nuo 1991 m. sausio 31 d.
(ginčijamo sprendimo 775 konstatuojamoji dalis), ir skyrė galutinę 5,25 mln. EUR baudą.
Komisija ieškovės atžvilgiu nenustatė nei sunkinančių, nei lengvinančių aplinkybių.

Procesas ir šalių reikalavimai
2006 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai ieškovė pateikė šį ieškinį.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
Per 2010 m. sausio 28 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, 2 straipsnio h punktą ir 3 straipsnį,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti jai skirtą baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdama ieškinį ieškovė nurodo šešis pagrindus.
Pirmajame pagrinde ieškovė ginčija tai, jog atsakomybė už pažeidimą 1988 m. gruodžio 31 d.–1989 m. sausio 20 d. laikotarpiu
gali būti jai priskirta remiantis vien tuo, kad 1989 m. sausio 20 d. ji gavo „Pegler Ltd“ pavadinimą. Iš tiesų iki 1989 m.
sausio 20 d. Anglijos įmonių teisės požiūriu ji buvo „mieganti“
Tomkins
grupės dukterinė bendrovė. Antrajame pagrinde ji ginčija atsakomybę už pažeidimą, kurį kaltinama padariusi nuo 1989 m. sausio
20 d. iki 1993 m. spalio 29 dienos. Per šį laikotarpį ji buvo „mieganti“
FHT Holding Ltd
(toliau – FHT), kito
Tomkins
grupės subjekto, atstovė, neturėjusi nei turto, nei samdomų darbuotojų. Trečiasis pagrindas susijęs su tuo, jog Komisija aiškiai
nenurodė ginčijamo sprendimo adresatų. Kaip ketvirtąjį pagrindą ieškovė nurodo kelis argumentus, kuriais siekiama įrodyti,
jog solidari atsakomybė už EB 81 straipsnio pažeidimą buvusioms patronuojančiai bendrovei ir dukterinei bendrovei iš principo
priskirta neteisėtai. Kaip penktąjį pagrindą ieškovė nurodo, jog bauda turėjo būti skirta tik jos buvusiai patronuojančiai
bendrovei. Galiausiai šeštasis pagrindas susijęs su vienodo požiūrio principo pažeidimu nustatant baudos dydį.
Kadangi trečiasis ir penktasis pagrindai yra labai susiję, nes grindžiami beveik tapačiais argumentais, juos reikia nagrinėti
kartu. Be to, reikia išanalizuoti trečiąjį ir penktąjį pagrindą, paskui ketvirtąjį.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia klaida vertinant faktines aplinkybes ir teisės klaida priskiriant ieškovei
atsakomybę už pažeidimą, padarytą 1988 m. gruodžio 31 d.–1989 m. sausio 20 d., vien todėl, kad 1989 m. sausio 20 d. ji gavo
„Pegler“ pavadinimą.
Šalių argumentai
Pirmiausia ieškovė nurodo, kad per visą ginčijamame sprendime nurodytą pažeidimo laikotarpį „
Pegler
įmonės istoriją“ galima suskirstyti į tris atskirus etapus: laikotarpį iki 1989 m. sausio 20 d., laikotarpį nuo 1989 m. sausio
20 d. iki 1993 m. spalio 29 d. ir laikotarpį nuo 1993 m. spalio 29 dienos.
Konkrečiai tariant, ieškovė taip trumpai nurodo faktines aplinkybes:
–        iki 1989 m. sausio 20 d. „įmonės
Pegler
“ paslaugomis naudojosi
Tomkins
grupės subjektas FHT, kuris ją valdė per savo atstovę, kitą grupės
Tomkins
juridinį subjektą pavadinimu
Pegler Ltd
. 1989 m. sausio 20 d. ieškovė, vadinama
The Steel Nut & Joseph Hampton Ltd
, ir
Pegler Ltd
(toliau –
Old Pegler
) pakeitė savo pavadinimus. Todėl nuo šios datos
Pegler
pavadinimas buvo suteiktas ieškovei, o jos ankstesnis pavadinimas suteiktas
Old Pegler
. Ši bendrovė, kuri egzistavo ir po 1989 m. sausio 20 d., nors buvo „mieganti“ Anglijos teisės požiūriu, galiausiai išnyko
2000 m. gegužės 29 d.,
–        1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 d. „įmonės
Pegler
“ paslaugomis toliau naudojosi FHT, valdžiusi ją per ieškovę, kuri buvo jos be atlygio dirbanti atstovė,
–        1993 m. spalio 29 d. „įmonė
Pegler
“ buvo perduota ieškovei, kuri nuo šios dienos perėmė dalį FHT turto ir veiklos, susijusių su juodųjų metalų čiaupais, vožtuvais
ir santechninėmis jungtimis, ir tapo atsakinga už „įmonę
Pegler
“.
Ieškovė nurodo, jog už pažeidimą iki 1989 m. sausio 20 d. gali būti atsakinga tik
Tomkins
, nes ji valdė ir kontroliavo 100 % FHT kapitalo.
Ji tvirtina, jog Komisija neatsižvelgė į aplinkybę, kad dviem bendrovėms pasikeičiant pavadinimais ir vienai iš jų tą pačią
dieną perimant kitos atstovavimo sutartį, pagal „nustatytus teisės principus“ fizinis arba juridinis asmuo, vadovavęs nagrinėjamai
įmonei pažeidimo metu, turi už jį atsakyti, net jei priimant pažeidimą konstatuojantį sprendimą už įmonės veiklą buvo atsakingas
kitas asmuo.
Ieškovė taip pat nurodo, kad iki 1993 m. spalio 29 d. ji nebuvo įmonė, nes neturėjo nei turto, nei darbuotojų, todėl neturėjo
jokių pagrindinių ekonominės autonomijos požymių, kuriuos privalo turėti įmonė, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį.
Visų pirma Komisija teigia, kad visame ginčijamame sprendime rėmėsi tuo, jog kelių
Tomkins
grupei priklausančių bendrovių, šiuo atveju ieškovės,
Old Pegler
, FHT ir
Tomkins
, veikla – tai vieno ūkio subjekto veikla, vykdoma darant pažeidimą.
Komisija pastebi, kad nepriskyrė ieškovei atsakomybės už pažeidimą nuo 1988 m. gruodžio 31 d. iki 1989 m. sausio 20 d. vien
dėl to, kad 1989 m. sausio 20 d. ji įgijo
Pegler
pavadinimą.
Pirma, Komisija nurodo, kad nuo 1988 m. gruodžio 31 d., t. y. pažeidimo pradžios, iki 1989 m. sausio 20 d. funkcijų požiūriu
ieškovė buvo susijusi su „įmone
Pegler
“.
Šiuo klausimu Komisija pažymi, jog egzistavo „funkcinis ir personalo tęstinumas“. Grįsdama šį teiginį ji nurodo, kad W. buvo
Old Pegler
direktorius nuo 1980 m. birželio 15 d. iki 1989 m. sausio 20 d., t. y. datos, kai buvo paskirtas ieškovės direktoriumi.
Be to, mažai tikėtina, kad 1989 m. sausio 20 d. ieškovė būtų perėmusi
Pegler
pavadinimą ir bent kažkiek nedalyvavusi įmonės veikloje per iki šios datos buvusias 20 dienų, t. y. nuo 1988 m. gruodžio
31 d., dienos, kai prasidėjo Komisijos konstatuotas pažeidimas. Komisijos nuomone, labai tikėtina, jog šiam perdavimui tuo
pat metu reikėjo pačios ieškovės ir jos pasirengimo perimti pavadinimą „įmonė
Pegler
“, todėl yra funkcinis ryšis tarp ieškovės juridinio statuso ir pažeidimo.
Be to, pati ieškovė pripažino, kad sprendimą perduoti „įmonę
Pegler
“ „
Tomkins
grupės lygmeniu priėmė šios grupės vadovai, kurie taip pat vadovavo ieškovei“.
Antra, Komisija tvirtina, kad net jei ieškovė nedalyvavo darant pažeidimą nuo 1989 m. sausio 20 d., akivaizdu, kad ji perėmė
pagrindinį tiesiogiai pažeidimą vykdžiusio subjekto turtą, valdymą ir komercinį pavadinimą, kuriuo buvo vykdomi neteisėti
veiksmai, todėl remiantis teismo praktika ji „paveldėjo“ teisinę atsakomybę už pažeidimą.
Galiausiai Komisija pastebi, jog atsižvelgimas į 20 dienų laikotarpį, buvusį iki 1989 m. sausio 20 d., neturėjo jokios įtakos
nustatant baudos dydį.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš ginčijamo sprendimo 682 ir 683 konstatuojamųjų dalių, skaitomų kartu su minėto sprendimo 647 ir 734 konstatuojamosiomis
dalimis, matyti, jog ieškovė laikoma atsakinga už pažeidimą dėl to, kad 1988 m. gruodžio 31 d.– 2001 m. kovo 22 d. tiesiogiai
dalyvavo jį vykdant.
Tačiau šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog iš ieškovės per administracinę procedūrą bei nagrinėjant šį ieškinį pateiktų dokumentų
matyti, kad 1988 m. gruodžio 31 d.–1989 m. sausio 20 d. Anglijos įmonių teisės požiūriu ieškovė buvo „mieganti“ bendrovė.
Iš tiesų nustatyta, kad iki 1989 m. sausio 20 d. ieškovė neturėjo nei turto, nei darbuotojų.
Nors ieškovė pripažįsta, kad perėmė pavadinimą, kuriuo rinkoje buvo vykdomi skundžiamame sprendime nurodyti neteisėti veiksmai,
ir sutinka, kad nuo 1989 m. sausio 20 d. tapo be atlygio dirbanti FHT atstove, vis dėlto iki šios datos ji nevykdė ūkinės
veiklos ir neturėjo darbuotojų, išskyrus pagal įstatus dirbantį direktorių, kaip to reikalaujama pagal Anglijos įmonių teisę.
Be to, pažymėtina, kad per nurodytą laikotarpį ieškovė buvo viena iš penkių FHT, kurios pačios 100 % kapitalo priklausė
Tomkins
, dukterinių bendrovių, komerciniu pavadinimu
Pegler
vykdanti veiklą, be kita ko, jungčių sektoriuje. Iš bylos medžiagos priedų, būtent Jungtinės Karalystės valdžios institucijoms
pateiktos metinės atskaitomybės, kurios autentiškumo Komisija neginčija, matyti kad per minėtą laikotarpį Anglijos įmonių
teisės požiūriu ieškovė buvo „mieganti“ bendrovė, nevykdžiusi ūkinės veiklos ir neturėjusi jokios apyvartos.
Šiuo klausimu primintina, kad Bendrijos konkurencijos teisė taikoma įmonių veiklai (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 59 punktas) ir kad sąvoka „įmonė“
apima bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus (2005 m. birželio
28 d. sprendimų
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 112 punktas; 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Cassa di Risparmio di Firenze ir kt.
, C‑222/04, Rink. p. I‑289, 107 punktas bei 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo
FENIN prieš Komisiją
, C‑205/03 P, Rink. p. I‑6295, 25 punktas).
Taip pat primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ūkine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje
siūlomos prekės ar paslaugos (žr. 2000 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Pavlov ir kt.
, C‑180/98–C‑184/98, Rink. p. I‑6451, 75 punktą ir nurodytą teismo praktiką bei 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Wouters ir kt.
, C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 47 punktą).
Todėl turint omenyje, kad 1988 m. gruodžio 31 d.–1989 m. sausio 20 d. ieškovė buvo ūkinės veiklos nevykdantis juridinis subjektas,
nes nesiūlė konkrečioje rinkoje už atlygį prekių ar paslaugų ir atitinkamai neprisiėmė su šios veiklos vykdymu susijusios
rizikos, Komisija negalėjo padaryti išvados, kad ieškovė iki pavadinimo pakeitimo datos tiesiogiai dalyvavo vykdant pažeidimą
(žr. ankstesniame punkte nurodytą teismo praktiką).
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, jog per šį laikotarpį ieškovė priklausė
Tomkins
grupei.
Tas pats pasakytina apie tai, kad ankstesnis
Old Pegler
direktorius W. 1989 m. sausio 20 d. buvo paskirtas ieškovės direktoriumi, tačiau 1989 m. gegužės 26 d. atsistatydino iš pareigų.
Be to, pažymėtina, jog reikia atmesti Komisijos argumentą, kad iš kai kurių įrodymų aišku, jog apytiksliai per šį laikotarpį
W. asmeniškai dalyvavo kartelyje. Šiuo klausimu Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 74 ir 187 konstatuojamąsias dalis.
Tačiau ginčijamo sprendimo 74 konstatuojamojoje dalyje pažymėta tik tai, kad 1989 m. W. buvo
Pegler
pirmininkas ir generalinis direktorius, o 187 konstatuojamojoje dalyje yra informacijos apie
Delta
atstovo bendravimą su W. po
British Plumbing Fittings Manufacturers Association
(BPFMA, Jungtinės Karalystės vamzdžių jungčių gamintojų asociacija) susitikimo 1989 m., t. y. po byloje aptariamo laikotarpio
įvykusio susitikimo.
Paskui Komisijos teiginys, kad per 20 dienų laikotarpį iki pavadinimo pakeitimo ieškovė vykdė „tam tikrą veiklą“, neturi reikšmės.
Aišku, keičiant komercinį pavadinimą reikia laikytis teisinių ir sutartinių formalumų. Tačiau laikantis šių formalumų nebūtina
vykdyti ūkinės, juo labiau antikonkurencinės, veiklos.
Galiausiai papildomas Komisijos argumentas, jog ieškovė bet kuriuo atveju yra „įmonės
Pegler
“ teisių perėmėja ekonominiu požiūriu, nepriimtinas.
Tiesa, pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jei vienas subjektas perduoda kitam tos pačios grupės subjektui savo neteisėtą
veiklą, perėmėjas gali būti patrauktas atsakomybėn už pažeidimą, net jei pirmasis subjektas teisiškai vis dar egzistuoja (2007 m.
gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ETI ir kt.
, C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 48 punktas; 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 132 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 47 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
358 punktą).
Tačiau reikia konstatuoti, kad Komisija nei pranešime apie kaltinimus, nei ginčijamame sprendime netvirtino, jog laiko ieškovę
atsakinga už pažeidimą, nes ši perėmė savo patronuojančios bendrovės tarpininkės FHT arba kitos susijusios bendrovės
Old Pegler
ūkinę veiklą.
Atvirkščiai, ginčijamo sprendimo 718 konstatuojamojoje dalyje Komisija apibūdino ieškovę kaip tiesioginę dalyvę, kuri nuo
1988 m. gruodžio 31 d. palaikydavo antikonkurencinius santykius su savo konkurentėmis.
Be to, atsakydama į Komisijos pateiktus klausimus ieškovė per administracinę procedūrą pateikė informacijos apie
Tomkins
grupę ir vidaus restruktūrizaciją, kurios objektas ji buvo vykstant faktinėms aplinkybėms. Atsakydama į 2005 m. lapkričio
25 d. pranešimą apie kaltinimus ieškovė taip pat nurodė, kad Anglijos įmonių teisės požiūriu iki 1993 m. ji buvo „mieganti“
įmonė, ir patvirtino šią informaciją per 2006 m. vasario 27 d. posėdį. Galiausiai šis teiginys buvo patvirtintas rimtais įrodymais,
kaip antai kompetentingai valdžios institucijai pateiktomis ieškovės ir FHT atskaitomybėmis, kuriose buvo nurodyta, jog atitinkamais
finansiniais metais ieškovė buvo „mieganti“ bendrovė, nes nevykdė ūkinės veiklos.
Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad ginčijamame sprendime Komisija neatsakė į šiuos argumentus. Kaip pripažino vykstant posėdžiui,
ji manė, jog ieškovė nuo pat pradžių tiesiogiai dalyvavo kartelyje.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pirmasis pagrindas pagrįstas.

Dėl antrojo pagrindo, susijusio su akivaizdžia klaida vertinant faktines aplinkybes ir teisės klaida priskiriant ieškovei
atsakomybę už pažeidimą, padarytą 1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 dieną
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, jog 1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 d. ji neturėjo pagrindinių įmonės požymių, todėl negali būti laikoma
atsakinga už per šį laikotarpį jos vardu patronuojančios bendrovės padarytus pažeidimus. Anot jos, remiantis konkurencijos
teisės normomis atsakinga už šį laikotarpį turi būti pripažinta FHT ir (arba)
Tomkins
.
Šiuo atžvilgiu ji primena, kad pradėjo „dalyvauti“ „įmonės
Pegler
“ veikloje nuo 1989 m. sausio 20 d., tačiau tik tiek, kad gavo savo dabartinį pavadinimą ir tapo slapta ir be atlygio dirbančia
FHT atstove, neturinčia jokio turto ir darbuotojų.
Remdamasi 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
(40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 475–483 punktai) ir 1995 m. spalio 24 d. Sprendimu
Volkswagen ir VAG Leasing
(C‑266/93, Rink. p. I‑3477, 19 punktas), taip pat Vertikaliųjų apribojimų gairėmis (OL C 291, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 390) ieškovė mano, kad Komisija arba nesuprato atstovavimo santykių, kurie ją siejo su FHT, pobūdžio,
arba vengdama problemos ir tinkamai neatsižvelgusi į jai pateiktus įrodymus padarė klaidą.
Anot ieškovės, nors ji negalėjo pateikti atstovavimo sutarties kopijos, Komisija turėtų rimčiau atsižvelgti į dokumentus,
kuriuos ji galėjo pateikti, kaip antai
Old Pegler
valdybos protokolą, patvirtinantį FHT įgaliojimų nutraukimą 1989 m. sausio 20 d., FHT atskaitomybę, iš kurios matyti, jog
iki 1993 m. spalio 29 d. FHT priklausė „įmonės
Pegler
“ turtas ir ji buvo atsakinga už visas šios įmonės skolas, taip pat ieškovės atskaitomybę, parodančią, kad ji perėmė „įmonės
Pegler
“ turtą ir įsipareigojimus tik 1993 m. spalio 29 d. ir kad iki šios datos jos turimas turtas ir įsipareigojimai buvo nežymūs,
kad ji nevykdė svarbių apskaitos operacijų, ir galiausiai 1995 m. vasario 16 d. dokumentą, kuriuo aiškiai įrodoma, jog FHT
perdavė ieškovei „įmonę
Pegler
“ 1993 m. spalio 29 dieną.
Galiausiai ieškovė priduria, kad jos argumentai galioja ir
Old Pegler
, kaip FHT atstovės iki 1989 m. sausio 20 d., atžvilgiu, nes neturi reikšmės tai, jog
Old Pegler
, kurią 2000 m. gegužės 29 d.
Tomkins
panaikino, nebeegzistavo priimant ginčijamą sprendimą.
Komisija prašo šį pagrindą atmesti.
Komisijos nuomone, ieškovės argumentus, kad ji buvo „mieganti“ ir kartu „veikė kaip“ kitos susijusios bendrovės „atstovė“,
galima paneigti išsamia analize. Ieškovė nepateikė jokio svarbaus kokį nors susitarimą dėl atstovavimo patvirtinančio dokumento,
nors buvo paprašyta tai padaryti.
Ieškovės pateiktuose dokumentuose daroma bendra nuoroda į atstovavimo santykius, nepatikslinant susitarimų pobūdžio ir neįrodant
jos nedalyvavimo darant pažeidimą iki 1993 m. spalio 29 dienos.
Komisija priduria, jog net jei ieškovė įrodytų atstovavimo sutarties egzistavimą, tai nesutrukdytų jai priimti jos atžvilgiu
ginčijamą sprendimą.
Komisija taip pat remiasi oficialiu
Tomkins
atsakymu į prašymą pateikti informacijos, išsiųstą jai pagal Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnį. Šiame atsakyme, kuriuo paneigiami
ieškovės argumentai, nurodoma, kad „nuo 1987 m. iki 2004 m. sausio 31 d.
Pegler Ltd
buvo
Tomkins
(buvusi
FH Tomkins plc
) visiškai priklausanti dukterinė bendrovė“, „valdoma kaip atskira įmonė, savarankiškai priimanti sprendimus techniniais,
gamybos ir pardavimo / rinkodaros klausimais“.
Be to, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 135, 145 ir 187 konstatuojamąsias dalis Komisija pabrėžia, kad kiti kartelio
dalyviai suvokdavo, jog veikia kartu su ieškove ir kad nebuvo atsižvelgta į (visiškai vidinį) užduočių pasiskirstymą tarp
ieškovės,
Old Pegler
, FHT arba bet kurio kito
Tomkins
grupei priklausančio subjekto.
Apibendrindama Komisija nurodo, jog akivaizdu, kad ieškovė atsakinga už pažeidimą 1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 d.
laikotarpiu, nes, kaip ji jau paaiškino nagrinėjant pirmąjį pagrindą, ieškovė yra „įmonės
Pegler
“ teisių perėmėja ekonominiu požiūriu.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl 1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 d. laikotarpio reikia pažymėti, jog iš prie ieškinio pridėtų dokumentų, kaip antai
FHT ir ieškovės Jungtinės Karalystės valdžios institucijoms pateiktų atskaitomybės dokumentų, ant kurių yra išorės auditoriaus
viza, matyti, kad per visus atitinkamo laikotarpio finansinius metus ieškovė neturėjo nei pelno, nei nuostolio. Išsamiose
FHT atskaitomybės dokumentuose nuolat nurodoma, jog ieškovė nevykdo ūkinės veiklos. Be to, iš ieškovės apskaitos matyti, kad
per aptariamą laikotarpį ji neatliko nė vienos apskaitos operacijos.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Anglijos įmonių teisę žodis „mieganti“ vartojamas kalbant apie bendrovę, kuri teisiniu
požiūriu finansiniais metais neatliko nė vienos svarbios apskaitos operacijos. Svarbių apskaitos operacijų nebuvimas patvirtinamas
įrašų bendrovės apskaitos registruose nebuvimu. Iš tikrųjų vienintelė apskaitos operacija, kurią galima atlikti nepraradus
„miegančios“ bendrovės statuso, yra bendrovės įregistravimo ir metinės atskaitomybės kompetentingai valdžios institucijai,
būtent
Companies House
(Įmonių registras), pateikimo sąnaudų fiksavimas. Kadangi visos sąlygos įvykdytos nepažeidžiant Anglijos įmonių teisės, neginčytina,
kad ieškovė buvo „mieganti“ bendrovė ir todėl nevykdė veiklos rinkoje.
Be to, kaip per posėdį pripažino pati ieškovė, nėra jokių abejonių, jog 1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 d. veikla buvo
vykdoma
Pegler
pavadinimu. Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, jog iš šio sprendimo 73 punkte nurodytų dokumentų taip pat matyti, kad FHT
ir (arba)
Tomkins
per FHT samdomus darbuotojus prekiavo jungčių sektoriaus prekėmis komerciniu pavadinimu
Pegler
tiek iki ieškovės pavadinimo pakeitimo, tiek po jo. Taigi pažymėtina, jog remiantis tokiu samprotavimu negalima daryti išvados,
kad ieškovė vykdė veiklą.
Dėl Komisijos nurodytų vadovybės susirinkimų (
Executive Meetings
) protokolų, kuriuos Komisija paminėjo siekdama paneigti ieškovės argumentą, kad ji nevykdė komercinės veiklos, pabrėžtina,
jog iš pirmo žvilgsnio šie protokolai rodo ieškovės komercinę veiklą.
Tačiau pastebėtina, jog, priešingai nei tvirtina Komisija, aplinkybė, kad protokoluose paminėtos
Tomkins Plc
ir
Pegler Ltd
, savaime neturi reikšmės šiuo klausimu. Ji tiesiog parodo, kad komercinė veikla buvo vykdoma komerciniu pavadinimu
Pegler
, tačiau nereiškia, kad ieškovė tiesiogiai vykdė šią veiklą.
Be to, aplinkybė, jog ieškovės vadovai, daugelis kurių taip pat vadovavo FHT, dalyvavo minėtuose susirinkimuose ir turėjo
vykdyti tam tikras papildomas funkcijas, susijusias su kitų
Tomkins
grupės subjektų veikla, taip pat nereiškia, kad ieškovė per aptariamą laikotarpį tiesiogiai dalyvavo kartelyje, juo labiau
kad minėti vadovai negaudavo iš ieškovės atlyginimo.
Galiausiai iš protokolų turinio negalima daryti išvados, kad ieškovė iš tiesų vykdė su jungtimis susijusią veiklą. Be to,
pastebėtina, kad visi Komisijos nurodyti protokolai yra nepasirašyti. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad, kalbant apie ieškovės
veiklos nevykdymą, šie protokolai turi turėti mažesnę reikšmę nei auditorių patvirtinti FHT ir ieškovės atskaitomybės dokumentai,
pagal Anglijos teisę pateikti kompetentingoms institucijoms.
Dėl Komisijos ginčijamo sprendimo 135 ir 145 konstatuojamosiomis dalimis pagrįsto teiginio, pagal kurį kiti kartelio dalyviai
suvokdavo, jog veikia kartu su ieškove, primintina, kad minėtoje 135 konstatuojamojoje dalyje pateikiamas
Delta
pareiškimas, kuriame ji paaiškina kartelio mechanizmą, o minėtoje 145 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda į IMI pareiškimą,
kuriame ši nurodė, jog
Pegler
buvo viena iš kartelio Europos lygmeniu dalyvių. Priešingai nei teigia Komisija, iš to neišplaukia, kad minėtose konstatuojamosiose
dalyse kalbama būtent apie ieškovę. Be to, nors neabejojama, kad FHT vykdė veiklą komerciniu pavadinimu
Pegler
, minėtose konstatuojamosiose dalyse nėra jokios užuominos apie tai, kad šiuos prisipažinimus padariusios įmonės žinojo apie
Tomkins
grupės vidaus struktūrą.
Dėl ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamosios dalies, kurioje kalbama apie
Delta
atstovo bendravimą su W. po BPFMA susitikimo, pažymėtina, jog aplinkybės, kad W. sutiko su šio
Delta
atstovo pasiūlymu atsisakyti agresyvios
Pegler
strategijos, nepakanka tam, kad ieškovei būtų priskirta atsakomybė už pažeidimą. Visiškai neįrodyta, kad W. veikė kaip ieškovės
atstovas, nes per atitinkamą laikotarpį jis nebuvo ieškovės samdomas darbuotojas, ir Komisija to neginčija.
Be to, nors ieškovė nesugebėjo pateikti atstovavimo sutarties kopijos, iš šio sprendimo 64 punkte nurodytų dokumentų aišku,
kad ji atstovavo FHT iki 1993 m. spalio 29 d., t. y. dienos, kai perėmė „įmonės
Pegler
“ su jungtimis susijusį turtą ir įsipareigojimus, įskaitant samdomus darbuotojus. Tai, kad ieškovė negaudavo už atstovavimą
atlyginimo, matyti iš šio sprendimo 73 punkte paminėtų įrodymų.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad sąvoka „dormant companies acting as agents“ („miegančios“ atstovaujančios bendrovės),
kaip antai numatyta Anglijos 1985 m. Įmonių įstatymo 4 priedo 51 dalyje „Apskaitos registrų forma ir turinys“ bei Anglijos
1985 m. Įmonių įstatymo 8 priedo 58 A dalyje „Mažų įmonių apskaitos registrų forma ir turinys“, skiriasi nuo Bendrijos konkurencijos
teisės sąvokų „atstovaujamasis“ ir „atstovas“.
Taigi konstatuotina, kad ieškovės ir jos patronuojančios bendrovės arba paskutinės patronuojančios bendrovės santykiai skiriasi
nuo atstovaujamojo ir atstovo santykių pagal Bendrijos konkurencijos teisę. Iš tiesų remiantis šia teise atstovaujant būtina
vykdyti ūkinę veiklą, o ieškovės atveju taip nėra. Todėl tiek ieškovės, tiek Komisijos rėmimasis teismų praktika, kalbant
apie atstovaujamojo ir jo atstovo santykius, neturi reikšmės, nes šiuo atveju nagrinėjami santykiai grupės viduje.
Ginčijamame sprendime Komisija pripažino ieškovę tiesiogine dalyve. Iš minėto sprendimo 718 konstatuojamosios dalies taip
pat matyti, kad Komisija nusprendė, jog nėra įrodymų, patvirtinančių, kad palaikydama pažeidimo laikotarpiu šiuos antikonkurencinius
kontaktus ieškovė vykdė veiklą kitos įmonės pavadinimu.
Iš šios konstatuojamosios dalies taip pat matyti, kad Komisija neteisingai aiškina santykius
Tomkins
grupės viduje ir jos veiklą, ir todėl atsakingu už EB 81 straipsnio pažeidimą laiko teisės subjektą, kuris nevykdė ūkinės
veiklos, tad nedalyvavo ir kartelyje.
Todėl dėl 1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio 29 d. laikotarpio darytina išvada, kad Komisija nepagrįstai nusprendė, jog ieškovė
yra atsakinga už neteisėtus veiksmus, kuriuos atliko kiti
Tomkins
grupės subjektai.
Be to, dėl Komisijos argumento, kad ieškovė, kaip teisių perėmėja ekonominiu požiūriu, yra atsakinga už pažeidimą iki 1993 m.
spalio 29 d., pakanka nurodyti šio sprendimo 54–59 punktus.
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad šis pagrindas pagrįstas.

Dėl trečiojo ir penktojo pagrindų, susijusių atitinkamai su aiškumo nebuvimu ir klaida, nustatant ginčijamo sprendimo adresatus
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde ieškovė kaltina Komisiją, kad ši aiškiai nenustatė ginčijamo sprendimo adresatų.
Šiuo klausimu ieškovė teigia, kad nurodžiusi jai kartu su
Tomkins
sumokėti visą 5,25 mln. EUR baudą, nors jos yra du atskiri tai pačiai įmonei nebepriklausantys teisės subjektai, Komisija
aiškiai neapibrėžė, kiek yra atsakingas kiekvienas iš šių subjektų. Anot ieškovės, šie du subjektai negali būti atsakingi
ir jiems negali būti nurodyta sumokėti visą 5,25 mln. EUR baudą, nes tokiu atveju Komisija „gautų dvigubai didesnę sumą, nei
priklauso“. Ginčijamame sprendime Komisija aiškiai nenurodė subjekto, kuriam reikia priskirti atsakomybę už pažeidimą.
Be to, atsakomybės ieškovei priskyrimas vien dėl to, kad ji yra
Tomkins
dukterinė bendrovė, prieštarauja ginčijamame sprendime pateiktai analizei, pagal kurią
Tomkins
yra įmonė, kuriai reikia priskirti atsakomybę už pažeidimą, nes per pažeidimo laikotarpį ji kontroliavo 100 % jai priklausančio
„įmonės
Pegler
“ kapitalo. Ieškovės nuomone, neteisinga laikyti ją atsakinga už pažeidimą, padarytą tuomet, kai kita dukterinė bendrovė buvo
atsakinga už bendrovės, pripažintos pažeidėja, valdymą (1988 m. gruodžio 30 d.–1989 m. sausio 20 d. laikotarpis), arba tuomet,
kai pagal Anglijos teisę ji buvo „mieganti“ bendrovė, neturinti nei darbuotojų, nei turto (1989 m. sausio 20 d.–1993 m. spalio
29 d. laikotarpis).
Kaip penktąjį pagrindą ieškovė nurodo, kad tik
Tomkins
turi būti pripažinta atsakinga už pažeidimą. Grįsdama šį teiginį ieškovė daro nuorodą į 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimą
Enichem Anic prieš Komisiją
(T‑6/89, Rink. p. II‑1623) ir 2002 m. vasario 28 d. Sprendimą
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(T‑354/94, Rink. p. II‑843). Anot jos, iš šių sprendimų aišku, kad grupės patronuojanti bendrovė yra teisės subjektas, turintis
atsakyti už pažeidimą. Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad tik esant ypatingoms aplinkybėms Komisija turi teisę priskirti
atsakomybę už pažeidimą ne nagrinėjamai įmonei, o kitam subjektui (minėto Sprendimo
Enichem Anic prieš Komisiją
237 punktas).
Ieškovė taip pat nurodo, kad šiuo atveju pažeidimą padarė
Tomkins
. Per pažeidimo laikotarpį „įmonė Pegler“ priklausė įvairiems
Tomkins
grupės teisės subjektams. Ji pabrėžia, kad
Tomkins
, kaip paskutinė patronuojanti bendrovė, nustatė konkretų teisės subjektą, kontroliuosiantį įmonę šiuo laikotarpiu. Be to,
ji mano, kad ją reikia laikyti atskira, individualiai už konkurencijos taisyklių pažeidimą atsakinga įmone tik nuo momento,
kai ji nustojo būti
Tomkins
grupės dalimi, t. y. kai pažeidimas buvo nutrauktas.
Komisija prašo atmesti šiuos du pagrindus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pagrindo, susijusio su aiškumo nustatant ginčijamo sprendimo adresatus nebuvimu, konstatuotina, kad jie yra aiškiai paminėti
ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje.
Be to, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 682 konstatuojamojoje dalyje Komisija apibrėžė ieškovę kaip teisės subjektą, kuris
tiesiogiai dalyvavo darant pažeidimą, ir pripažino ją atsakinga už jį, o
Tomkins
buvo pripažinta atsakinga už neteisėtus ieškovės veiksmus tik kaip patronuojanti bendrovė (ginčijamo sprendimo 683 konstatuojamoji
dalis).
Todėl reikia atmesti pagrindą dėl tariamai nesančio aiškumo nustatant ginčijamo sprendimo adresatus.
Be to, kalbant apie pagrindą, susijusį su klaida, padaryta nustatant ginčijamo sprendimo adresatus, negalima pritarti ieškovės
argumentui, kad jos negalima pripažinti atsakinga už pažeidimą, nes ji nepriklauso
Tomkins
grupei, arba argumentui, kad tik
Tomkins
turi būti pripažinta atsakinga, kaip paskutinė pažeidimą padariusios įmonės patronuojanti ir jai vadovaujanti bendrovė.
Aplinkybė, jog neteisėtą veiklą vykdžiusi „įmonė“ nutraukus pažeidimą buvo suskaidyta, o šią įmonę sudarantys teisės subjektai
buvo atskirti, neturi įtakos solidariai atsakomybei už padarytą pažeidimą.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką įmonės gali būti laikomos solidariai atsakingos, net jei teisės subjektai, kurie darant
pažeidimą sudarydavo įmonę, jau nebepriklauso tai pačiai grupei (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
KNP BT prieš Komisiją
, C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641, 71 punktą).
Remiantis tuo darytina išvada, kad, priešingai negu tvirtina ieškovė, dviejų teisės subjektų
Pegler
ir
Tomkins
, kurie priklausė įmonei pažeidėjai, atskyrimas jau nutraukus EB 81 straipsnio pažeidimą, tačiau dar nepriėmus ginčijamo sprendimo,
nepašalina ieškovės atsakomybės.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką Komisija turi galimybė priskirti atsakomybę už neteisėtą elgesį patronuojančiai
bendrovei, dukterinei bendrovei arba patronuojančiai bendrovei solidariai su jos dukterine bendrove (šiuo klausimu žr. 2006 m.
gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, T‑259/02–T‑264/02 ir T‑271/02, Rink. p. II‑5169, 331 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Reikia pastebėti, kad ieškovė
neginčija šios galimybės.
Iš to darytina išvada, jog ieškovė negali remdamasi šio sprendimo 93 punkte minėtu Sprendimu
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
teigti, kad vienintelis juridinis asmuo, kurį galima laikyti atsakingu už pažeidimą, yra
Tomkins
, nes valdė pažeidimą padariusią įmonę.
Todėl teiginys, kad įgyvendindama savo diskreciją ir priskyrusi atsakomybę už ginčijame sprendime nurodytus neteisėtus veiksmus
ieškovei Komisija padarė akivaizdžią faktų ir teisės vertinimo klaidą, nes ieškovė nebėra už pažeidimą atsakingai įmonei priklausantis
juridinis asmuo, yra nepagrįstas.
Galiausiai dėl argumento, kad ieškovė ir
Tomkins
negali būti kartu pripažintos atsakingos už pažeidimą, nes tokiu atveju Komisija „gautų dvigubai didesnę sumą, nei priklauso“,
pakanka pažymėti, jog jis grindžiamas klaidingu bendros ir solidarios dviejų įmonių atsakomybės sąvokos, pagal kurią vienai
iš jų sumokėjus visą baudą kita atleidžiama nuo pareigos mokėti minėtą sumą, supratimu.
Iš to, kas išdėstyta matyti, kad trečiąjį ir penktąjį pagrindus reikia atmesti kaip nepagrįstus.

Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su realiais arba galimais vienodo požiūrio principo pažeidimais taikant Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnį, 1998 m. gaires ir 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, jog dėl Komisijos ginčijamame sprendime išreikšto požiūrio, kad jai solidariai su
Tomkins
reikia skirti baudą, nustatytą atsižvelgiant į tik su viena jų, būtent
Tomkins
, susijusias aplinkybės, nors jos yra dvi atskiros įmonės, ji atsiduria nepalankesnėje padėtyje, palyginti su
Tomkins
, ir taip pažeidžiamas vienodo požiūrio principas.
Siekdama įrodyti, kad savo požiūriu Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, ieškovė daro nuorodą į Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnį, kiek tai susiję su atsižvelgimu į pažeidimo trukmę, atgrasymą, sunkinančias ar lengvinančias aplinkybes, į 1998 m.
gaires ir galiausiai į 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ieškovė nurodo, jog nors maksimalus baudos dydis, kurį galima skirti jai
ir
Tomkins
, nėra „materialusis veiksnys“ nustatant šiuo atveju skirtinos baudos dydį, dėl Komisijos požiūrio, pagal kurį apskaičiuojant
baudas ji kartu su
Tomkins
grupe laikoma viena įmone, nors ir nebepriklauso šiai grupei, ji atsiduria „potencialiai nepalankesnėje padėtyje“.
Dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies ieškovė primena, kad pagal šį straipsnį nustatant baudos dydį atsižvelgiama
į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Norėdama pripažinti solidariai atsakingais teisės subjektus, kurie nebepriklauso tai pačiai
įmonei, ji turėjo atskirti pradinį FHT dalyvavimą darant pažeidimą ir ne tokį sunkų ieškovės dalyvavimą tęsiant pažeidimą.
Dėl atsižvelgimo į pažeidimo trukmę taikant 1998 m. gaires ieškovė nurodo, jog vienintelis laikotarpis, kuriuo ji galėjo būti
pagrįstai laikoma ūkio subjektu, galinčiu vykdyti veiklą kaip nepriklausoma įmonė, tai laikotarpis nuo 1993 m. spalio 29 dienos.
Tačiau per šį laikotarpį ji buvo visiškai kontroliuojama
Tomkins
, kuri darė jai lemiamą įtaką, todėl pažeidimą reikėjo inkriminuoti
Tomkins
. Ieškovė primena, jog teismų ir Komisijos sprendimuose įtvirtintoje praktikoje aiškiai nustatyta, kad konstatuodama pažeidimą
Komisija turi apsiriboti laikotarpiu, dėl kurio turi pažeidimo įrodymų. Anot ieškovės, remiantis tuo darytina išvada, kad
visa „solidari“ atsakomybė negali apimti ilgesnio negu septynerių su puse metų laikotarpio, t. y. 1993 m. spalio 29 d.–2001 m.
kovo 22 d., o jos nubaudimas solidariai su
Tomkins
ta pačia bauda nepateisinamas, nes „iš esmės skyrėsi“ jų galimos atsakomybės už pažeidimą trukmė.
Dėl pakankamai atgrasančio baudos dydžio nustatymo ieškovė mano, kad sunku numatyti tokį atvejį, kai Komisijos pasirinktas
požiūris nepažeistų šio 1998 m. gairių aspekto, nes tai reikštų, jog buvusi dukterinė bendrovė ir buvusi patronuojanti bendrovė
bus „iš esmės tapačioje“ padėtyje. Šioje byloje siekiant atgrasyti pritaikytas baudos padidinimas buvo nustatytas remiantis
atskiros įmonės, būtent
Tomkins
, dydžiu ir nebuvo susijęs su ekonomine arba finansine ieškovės padėtimi. Atsakydama į Komisijos atsiliepime į ieškinį nurodytus
argumentus ieškovė atsikerta, kad ginčijamo sprendimo 771 konstatuojamojoje dalyje kalbama tik apie
Tomkins
dydį ir pajėgumus ir visai nekalbama apie jos padėtį bei nepateikiama jokių jos, kaip buvusios
Tomkins
dukterinės bendrovės, padėtimi pagrįstų padidinimo siekiant atgrasyti pateisinimų.
Ieškovė praneša apie kitą su Komisijos požiūriu susijusį sunkumą, būtent, kad sunkinančios ar lengvinančios aplinkybės, į
kurias reikia atsižvelgti nustatant baudos dydį, dažnai yra labai skirtingos, kai kalbama apie dvi nepriklausomas įmones,
kaip antai
Tomkins
ir ją. Anot ieškovės, šiomis aplinkybėmis gali būti ne tik paties pažeidimo sukeltos problemos, bet taip pat veiksniai, kurie
su laiku, įskaitant laikotarpį, po kurio ji nustojo būti
Tomkins
grupės dalimi, gali pasikeisti, kaip antai bendradarbiavimas su Komisija vykstant tyrimui, pažeidimo nutraukimas arba bet
koks elgesys, kurį galima laikyti sunkinančia aplinkybe.
Iš tikrųjų, ieškovės nuomone, nagrinėjamiems subjektams taikomos sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės „gali skirtis“,
o Komisija į šiuos skirtumus neatsižvelgė. Šiuo klausimu, nors šis aspektas nelaikomas „materialiuoju veiksniu“, ieškovė šioje
byloje, kiek tai susiję su baudos dydžiu, remiasi ginčijamo sprendimo 601 konstatuojamąja dalimi, kurioje Komisija nurodė,
kad pagrindinės jungčių gamintojos, įskaitant ją, per visą pažeidimo laikotarpį nuolat, ilgai ir aktyviausiai, palyginti su
kitais dalyviais, dalyvavo susitarimuose. Anot ieškovės, kadangi pagal Anglijos įmonių teisę pirmaisiais kartelio egzistavimo
metais ji buvo „mieganti“ bendrovė, faktiškai jos vaidmuo apsiribodavo duotų nurodymų vykdymu. Kitą „galimą skirtumą“ nulemia
tai, kad visa dėl kartelio gaunama finansine nauda naudojosi
Tomkins
, o ne ieškovė, turint omenyje tai, kaip
Tomkins
grupė elgėsi su pinigų likučiais.
Galiausiai dėl 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo ieškovė nurodo, kad dėl Komisijos požiūrio taip pat „gali kilti
sunkumų“ ir šio pranešimo, susijusio su įmonių padėtimi vykstant tyrimui, o ne darant pažeidimą, atžvilgiu.
Komisija prašo atmesti šį pagrindą. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, jog ieškovė neįrodė, kad taikant Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnį,
1998 gaires ar 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo buvo kaip nors pažeistas vienodo požiūrio principas.
Dėl atgrasymo veiksnio Komisija, remdamasi ginčijamo sprendimo 766 ir 771 konstatuojamosiomis dalimis, teigia, kad nustatydama,
kiek reikia padidinti baudą siekiant atgrasomojo poveikio, atsižvelgė į du veiksnius: į
Tomkins
grupės dydį bei į teisines ir ekonomines žinias ir infrastruktūras, kurios padeda didelėms įmonėms lengviau atpažinti pažeidimus
savo veikloje. Komisija tvirtina, jog
Tomkins
atveju pagrindinis veiksnys, lėmęs sprendimą didinti siekiant atgrasyti, buvo būtent jos 4 635 mln. EUR apyvarta. Tačiau
ieškovei pritaikytas padidinimas siekiant atgrasyti buvo grindžiamas jos teisinėmis ir ekonominėmis žiniomis ir infrastruktūromis,
o tai reiškia, kad darant pažeidimą buvo atsižvelgta į
Tomkins
grupės dydį, struktūrą, apyvartą ir organizavimą. Gautas dauginimo koeficientas 1,25 buvo tapatus patronuojančiai bendrovei
Tomkins
pritaikytam koeficientui, nes teisines, ekonomines žinias ir infrastruktūras apimantis veiksnys susijęs su laikotarpiu iki
ieškovės pardavimo kitai grupei.
Bendrojo Teismo vertinimas
Nagrinėjant šį pagrindą ieškovė kritikavo Komisijos požiūrį į baudos dydžio nustatymą tuo atveju, kai įmonė suskaidoma per
laikotarpį tarp pažeidimo nutraukimo ir sprendimo, kuriuo skiriama bauda, priėmimo.
Pirma, dėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos 10 % apyvartos ribos konstatuotina, kad, kaip pripažįsta
pati ieškovė, šiuo atveju ji nebuvo viršyta. Todėl šiuo klausimu pateiktas ieškovės argumentas netinkamas. Be to, pastebėtina,
jog tuo atveju, jei būtų pasiektas maksimalus tik ieškovei skiriamos baudos dydis, ji turėtų teisę į nagrinėjamos ribos taikymą
jos atžvilgiu (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir 91/03, neskelbto Rinkinyje, 390 punktas).
Antra, dėl ieškovės argumento, susijusio su atsižvelgimu į pažeidimo trukmę nustatant baudos dydį tiek pagal Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 3 dalį, tiek pagal 1998 m. gaires, pažymėtina, kad ji nepateikė jokio konkretaus argumento, kuriuo remiantis
būtų galima konstatuoti vienodo požiūrio principo pažeidimą. Kadangi ieškovė teigia, jog visa solidari ir bendra atsakomybė
negali viršyti apytiksliai septynerių su puse metų laikotarpio, t. y. 1993 m. spalio 29 d.–2001 m. kovo 22 d., ir todėl negalima
pateisinti jos nubaudimo solidariai su
Tomkins
ta pačia bauda, nes „iš esmės skiriasi“ jų dalyvavimo darant pažeidimą trukmė ir galima atsakomybė, pakanka paminėti pirmojo
ir antrojo pagrindų nagrinėjimą, kuomet buvo nustatyta, jog ieškovė negali būti laikoma atsakinga už pažeidimą iki 1993 m.
spalio 29 dienos.
Trečia, dėl kitų dėl solidarios ieškovės ir
Tomkins
atsakomybės pateiktų kaltinimų, būtent susijusių su sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių vertinimu, taip pat kaltinimo
dėl 1996 m. pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo tuo atveju, jei patronuojanti bendrovė ir dukterinė bendrovė nebepriklauso
tai pačiai įmonei pagal EB 81 straipsnį, pažymėtina, kad šioje byloje jais keliami nesvarbūs hipotetinio pobūdžio klausimai.
Iš tikrųjų pabrėžtina, kad ieškovės ir jos patronuojančios bendrovės atžvilgiu nebuvo pripažinta jokių sunkinančių ar lengvinančių
aplinkybių. Be to, nei ieškovė, nei
Tomkins
nepateikė Komisijai prašymo taikyti 1996 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Dėl ieškovės argumento dėl pakankamai atgrasančio baudos dydžio nustatymo visų pirma primintina, jog 1998 m. gairėse yra numatyta,
kad, be pažeidimo pobūdžio, jo konkrečios įtakos rinkai ir šios rinkos geografinio dydžio, būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę
pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams bei nustatyti tokio dydžio
baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasantį poveikį (1998 m. gairių 1 punkto A skirsnio ketvirta pastraipa).
Taip pat reiktų atkreipti dėmesį į tai, kad didelės įmonės paprastai turi teisinių ir ekonominių žinių ir infrastruktūrų,
kurios padeda joms lengviau atpažinti pažeidimus savo veikloje ir suvokti iš to kylančias konkurencijos teisėje nusakomas
pasekmes (1998 m. gairių 1 punkto A skirsnio penkta pastraipa).
Kalbant apie pirmąjį veiksnį, pažymėtina, kad įmonės finansiniai ištekliai turi būti įvertinti skiriant baudą. Kalbant apie
antrąjį veiksnį, pabrėžtina, kad apyvarta, kuria remdamasi Komisija nustato nagrinėjamų įmonių baudos dydį, turi atspindėti
jų padėtį darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 379 ir 382 punktus). Nors šie du veiksniai glaudžiai susiję su įmonės dydžiu, tai yra du atskiri
pagrindai didinti pradinę baudą.
Šiuo atveju pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 766 konstatuojamojoje dalyje Komisija trumpai užsimena apie savo teisę taikyti
dauginimo koeficientą koreguojant pradinį baudos dydį ir siekiant užtikrinti pakankamai atgrasantį poveikį (pagal 1998 m.
gairių 1 punkto A dalies ketvirtą pastraipą), taip pat atkreipti dėmesį į tai, kad didelės įmonės paprastai turi teisinių
ir ekonominių žinių ir infrastruktūrų, kurios padeda joms lengviau atpažinti pažeidimus savo veikloje (pagal 1998 m. gairių
1 punkto A dalies penktą pastraipą). Be to, Komisija nurodė, jog siekė atsižvelgti į šiuos du veiksnius.
Dėl ūkio subjekto
Tomkins-Pegler
visų pirma reikia priminti, jog nustatydama ieškovei, kaip pažeidėjai, ir
Tomkins
, kaip už savo dukterinės bendrovės pažeidimą atsakingai patronuojančiai bendrovei, skirtiną baudą Komisija rėmėsi ieškovės
užimama rinkos dalimi, nes jos dydis jungčių rinkoje yra svarbus kriterijus nustatant pradinį baudų dydį atitinkamoms įmonėms.
Pagal tai ieškovė ir atitinkamai jos patronuojanti bendrovė buvo priskirtos šeštai kategorijai, kuriai nustatyta 2 mln. EUR
pradinė bauda. Paskui, siekdama atgrasyti, Komisija pritaikė remiantis
Tomkins
apyvarta nustatytą 1,25 dauginimo koeficientą ir padidino nagrinėjamam ūkio subjektui skirtos pradinės baudos dydį.
Triplike Komisija paaiškino, jog siekdama pateisinti pradinės baudos padidinimą
Tomkins
atžvilgiu pritaikė 1998 m. gairių 1 punkto A dalies ketvirtą pastraipą, o ieškovei – 1998 m. gairių 1 punkto A dalies penktą
pastraipą.
Neginčijama, kad Komisija turi teisę pasirinkti iš šių kriterijų vieną, kuris, jos nuomone, vertinant yra svarbiausias.
Tačiau, pirma, pastebėtina, jog iš ginčijamo sprendimo 771 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija rėmėsi tik
Tomkins
2005 m., t. y. iki ginčijamo sprendimo priėmimo buvusiais metais, pasiekta apyvarta ir manė, jog šia apyvarta pateisinamas
pradinės baudos dydžio padidinimas siekiant atgrasyti.
Pažymėtina, jog ginčijamame sprendime Komisija neužsimena apie tai, kad būtų pritaikiusi ieškovės atžvilgiu teisinių ir ekonominių
žinių ir infrastruktūrų kriterijų, taip pat nenurodo nagrinėjamos įmonės dydžio pažeidimo metu, kuris yra svarbus kriterijus
pateisinant padidinimą pagal 1998 m. gairių 1 punkto A dalies penktą pastraipą. Kita vertus, ji negalėjo to padaryti šioje
byloje, nes 1998 m. gairių 1 punkto A dalies ketvirtoje pastraipoje ir 1 punkto A dalies penktoje pastraipoje numatyti veiksniai
buvo įvertinti dviem skirtingais momentais, būtent skiriant baudą ir pažeidimo metu.
Bet kuriuo atveju atrankinis šių veiksnių taikymas dviem tą patį ūkio subjektą sudarančioms bendrovėms, iš kurių vieną yra
kitos patronuojanti bendrovė ir tik dėl šios priežasties laikoma atsakinga už pažeidimą, prieštarauja įmonės sąvokai pagal
EB 81 straipsnį.
Tiesa, nustatydama pradinės baudos dydį Komisija gali atsižvelgti į iki sprendimo, kuriuo konstatuojamas minėtas pažeidimas,
priėmimo ėjusių metų apyvartą (taikydama pirmąjį kriterijų) arba į darant pažeidimą buvusią apyvartą (taikydama antrąjį kriterijų).
Tačiau Komisija negali remtis tam tikru kriterijumi taikydama jį tik vienam iš dviejų kadaise vieną pažeidimą padariusį ūkio
subjektą sudariusių subjektų. Todėl jei priimant sprendimą, kuriuo patronuojančiai bendrovei ir jos dukterinei bendrovei skiriama
bauda už padarytą pažeidimą, jos nebėra vienas ūkio subjektas, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, Komisija negali
remtis buvusios patronuojančios bendrovės apyvarta iki minėto sprendimo priėmimo ėjusiais metais, siekdama nustatyti atgrasantį
veiksnį, taikytiną dviem bendrovėms, kurios vykstant faktinėms aplinkybėms buvo viena įmonė, bet vėliau išardyta. Iš tikrųjų
ši apyvarta neparodo faktinės ekonominės minėtos įmonės galimybės pažeidžiant padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad šis pagrindas iš dalies pagrįstas, kiek tai susiję su kaltinimu dėl atgrasymo veiksnio.

Dėl šeštojo pagrindo, susijusio su skaičiavimo klaida ir vienodo požiūrio principo pažeidimu nustatant baudą
Šalių argumentai
Be to, ieškovė nurodo, pirma, kad nustatydama baudą (solidariai su
Tomkins
ar atskirai) Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, antra, kad bet kuriuo atveju nustatydama jai skirtinos baudos (solidariai
su
Tomkins
ar atskirai) dydį Komisija padarė klaidą.
Dėl jau nurodytų priežasčių ieškovė mano, kad normalus tik jai skirtinos baudos dydis būtų 1 mln. EUR (pagrindinė bauda),
netaikant padidinimo atgrasymo tikslais, ir 70 % padidinimas, atitinkantis jos dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, kitaip
tariant iš viso 1,7 mln. EUR.
Be to, ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime suklysta nustatant baudos dydį. Ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 777 konstatuojamojoje
dalyje nustatyta 5,2 mln. EUR bauda, gauta padidinus ją siekiant atgrasomojo poveikio ir atsižvelgus į pažeidimo trukmę, tačiau
skirta yra 5,25 mln. EUR bauda. Jokių argumentų, pateisinančių, kodėl buvo skirta 50 000 didesnė bauda, nepateikta.
Komisija prašo atmesti šį pagrindą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma dėl tariamos klaidos nustatant baudos dydį konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 777 konstatuojamojoje dalyje
Komisija suapvalino pagrindinę baudą. Minėto sprendimo 877 konstatuojamojoje dalyje ir jo rezoliucinėje dalyje aiškiai nurodyta,
jog
Tomkins
solidariai su ieškove skiriama 5,25 mln. EUR bauda.
Be to, ginčijamo sprendimo 765 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai nustatė 2 mln. EUR pradinę baudą, o minėto sprendimo
771 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nustatė 1,25 dauginimo koeficientą, taikomą siekiant atgrasyti, dėl kurio pradinė bauda
padidėjo iki 2,5 mln. EUR. Galiausiai ginčijamo sprendimo 775 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai nurodė sumas, kurias
reikia pridėti prie pagrindinės baudos, kad būtų atsižvelgta į ieškovės dalyvavimą darant pažeidimą, t. y. padidinti pagrindinę
baudą po 5 % už 1989  m. ir 1990 m. (125 000 EUR) ir po 10 % už iki 2000 m. likusius dešimt metų (250 000 EUR). Remiantis
tuo darytina išvada, kad ieškovė puikiai ir be papildomų paaiškinimų paskaičiavusi galėjo suprasti priežastis, dėl kurių yra
nustatyta ginčijamo sprendimo 877 konstatuojamojoje dalyje ir 2 straipsnio h punkte nurodyta bauda.
Dėl argumento, kad normalus skirtinos baudos dydis turėtų būti 1,7 mln. EUR, pakanka nurodyti vėlesnius šio sprendimo punktus.
Be to, atkreiptinas dėmesys, jog nėra jokio pagrindo mažinti 2 mln. EUR pradinę baudą. Šiuo klausimu primintina, kad ši suma
yra nustatyta atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir kad nevienodas požiūris nustatant pradinius baudų dydžius pateisinamas
dideliu nagrinėjamų įmonių skirtumu.

Dėl galutinės baudos dydžio nustatymo
Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 46–60, 73–98 ir 123–134 punktų, reikia pakeisti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs
su 1,25 didinimo koeficientu, taikomu siekiant atgrasyti, ir 110 % didinimu už dalyvavimo darant pažeidimą trukmę.
Dėl likusios dalies pažymėtina, kad ginčijamame sprendime pateikti Komisijos samprotavimai bei šiuo atveju pritaikytas baudų
nustatymo metodas nereikalauja, kad Bendrasis Teismas padarytų kitų pakeitimų.
Taigi galutinė bauda nustatoma taip: kadangi ieškovės padaryto pažeidimo trukmė yra septyneri metai ir penki mėnesiai (o ne
dvylika metų ir du mėnesiai, kaip nustatyta ginčijamame sprendime), pradinė bauda (2 mln. EUR), netaikant padidinimo atgrasymo
tikslais, turi būti padidinta 70 % (o ne 110 %), ir taip gaunamas 3,4 mln. EUR baudos dydis.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o
dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai iš jų padengti savo išlaidas.
Šioje byloje reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2006 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimo C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
53 straipsnį (Byla Nr. COMP/F-1/38.121 – Jungtys) 1 straipsnį tiek, kiek jame konstatuojama, kad
Pegler Ltd
dalyvavo darant pažeidimą nuo 1988 m. gruodžio 31 d. iki 1993 m. spalio 29 dienos.
2.
Sprendimo C (2006) 4180 2 straipsnio h punkte
Pegler
solidariai skiriama 3,4 mln. EUR bauda.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Martins Ribeiro
Wahl
Dittrich
Paskelbta 2011 m. kovo 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.