CELEX: 62013CJ0127
Apellatsioonkaebus
Õigus olla ära kuulatud
Seadusega ette kindlaksmääratud kohtusse pöördumise õigus
Institutsioonide dokumentidega tutvumine
Osaline keeldumine võimaldamast apellandil nimetatud dokumentidega tutvuda
Esialgne keeldumisotsus
Vaikimisi keeldumisotsuse tegemine
Vaikimisi tehtud keeldumisotsuse asendamine sõnaselgete otsustega
Põhjendatud huvi pärast sõnaselgete otsuste vastuvõtmist
Dokumentidega tutvumise võimaldamise suhtes kehtivad erandid
Hea halduse huvide tagamine
Isikuandmete ja ärihuvide kaitse

G. Strack palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu otsuse Strack
vs
. komisjon (T‑392/07,
EU:T:2013:8
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) osas, milles selle kohtuotsusega ei rahuldatud täielikult tema nõudeid tühistada mitu komisjoni otsust seoses dokumentidega tutvumise taotlustega, mida ta oli esitanud vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrusele (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (
EÜT L 145, lk 43
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).
Euroopa Komisjon esitas vastuapellatsioonkaebuse vaidlustatud kohtuotsuse osaliseks tühistamiseks, kuna selles otsuses leidis Üldkohus esiteks, et määruse nr 1049/2001 artiklis 8 sätestatud tähtaegade möödumine tähendab, et on tehtud vaikimisi otsus, mille peale saab esitada tühistamishagi, ning teiseks, et komisjon on rikkunud apellandi õigust saada väljavõte registrist, mille komisjon oleks pidanud määruse artikli 11 kohaselt koostama ja mis oleks pidanud sisaldama loetelu enne 1. jaanuari 2005 tehtud otsustest jätta rahuldamata dokumentidega tutvumise kordustaotlused (edaspidi „väljavõte dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist”).
Vaidluse taust
Apellant esitas 20. juuni 2007. aasta kirjaga komisjonile määruse nr 1049/2001 artikli 7 lõike 1 alusel esialgse taotluse dokumentidega tutvumiseks, mis puudutas kolme liiki dokumente.
Esiteks taotles apellant kõiki dokumente, mis käsitlevad dokumentidega tutvumise kordustaotlusi, mille komisjon jättis alates 1. jaanuarist 2005 osaliselt või täielikult rahuldamata (edaspidi „rahuldamata jäetud kordustaotlusi käsitlevad dokumendid”).
Teiseks taotles ta väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist.
Kolmandaks taotles ta tutvumist kõigi dokumentidega, mis on seotud kohtuasjaga, milles tehti kohtuotsus Sequeira Wandschneider
vs
. komisjon (T‑110/04,
EU:T:2007:78
, edaspidi „kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumendid”).
Komisjoni ja apellandi vahel toimus kirjavahetus seoses dokumentidega tutvumist puudutava esialgse taotlusega, mille komisjon registreeris 3. juulil 2007. Komisjon teatas apellandile 24. juuli 2007. aasta kirjaga, et väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist ei ole olemas.
Pärast seda, kui olid möödunud määruse nr 1049/2001 artiklis 7 sätestatud tähtajad dokumentidega tutvumist puudutavate esialgsete taotluste lahendamiseks ja komisjon oli 13. augustil 2007 võtnud vastu kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumentide väljastamisest keeldumise otsuse, esitas apellant 15. augustil 2007 kordustaotluse vastavalt määruse artikli 7 lõigetele 2 ja 4.
Kordustaotluse kohta tehti mitu taotletud dokumentidega osalist tutvumist võimaldavat otsust, mis võeti vastu pärast määruse nr 1049/2001 artiklis 8 sätestatud tähtaegade möödumist ja pärast vaidlustatud kohtuotsuse aluseks olnud hagiavalduse esitamist, s.o 23. oktoobril 2007, 28. novembril 2007, 15. veebruaril 2008 ja 9. aprillil 2008. Nende otsustega võimaldati apellandil tutvuda suure hulga dokumentidega, mille tekst oli osaliselt varjatud, et tagada isikuandmete või ärihuvide kaitse.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtu kantseleisse 12. oktoobril 2007 saabunud hagiavalduses palus apellant tühistada vaikimisi tehtud ja sõnaselged otsused, millega keelduti võimaldamast tutvuda dokumentidega, mida käsitlesid tema esialgsed ja kordustaotlused nende dokumentidega tutvumiseks. Kui komisjon oli pärast hagiavalduse esitamist võtnud vastu mitu sõnaselget otsust taotletud dokumentidega tutvumise võimaldamisest osalise keeldumise kohta, laiendas apellant oma hagi ka neile dokumentidele.
Vaidlustatud kohtuotsuses tõdes Üldkohus, et kuna komisjon ei teinud kordustaotluste kohta määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõike 1 kohaselt otsust selles sättes sätestatud tähtaja jooksul, oli tegemist vaikimisi otsusega, mille peale võib esitada tühistamishagi. Üldkohus jättis siiski vaikimisi tehtud otsuste osas hagi rahuldamata, kuna apellandil puudus põhjendatud huvi alates hetkest, kui komisjon võttis vastu sõnaselged otsused osalise keeldumise kohta, mis asendasid vaikimisi tehtud otsused.
Üldkohus lubas aga hagi laiendamist sõnaselgetele otsustele, sest hagi oli selle esitamise ajal vastuvõetav.
Üldkohus tunnistas vastuvõetavaks ka haginõuded, mis puudutasid komisjoni 24. juuli 2007. aasta kirja, milles teatati apellandile, et väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist ei ole olemas.
Üldkohus tühistas komisjoni 24. juuli 2007. aasta otsuse, milles komisjon keeldus väljastamast väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist, ja Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) dokumente käsitleva 23. oktoobri 2007. aasta otsuse juriidiliste isikute andmeid puudutavas osas ning 28. novembri 2007. aasta ja 15. veebruari 2008. aasta otsused, mis käsitlesid komisjoni dokumente, välja arvatud OLAF dokumentide ja kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumentide osas.
Lisaks tühistati osaliselt 28. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumentide osas ja 9. aprilli 2008. aasta otsus.
Ülejäänud osas jättis Üldkohus hagi rahuldamata ning jättis komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõistis talt välja kaks kolmandikku apellandi kohtukuludest.
Poolte nõuded
G. Strack palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles kohus ei rahuldanud või ei rahuldanud täielikult tema nõudeid;
—
rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud haginõuded;
—
jätta vastuapellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata;
—
mõista kõik kohtukulud välja komisjonilt ning
—
teise võimalusena tühistada samuti otsus, millega Üldkohtu president määras kohtuasja T‑392/07 Üldkohtu neljandale kojale.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata;
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles see tunnistas vastuvõetavaks rahuldamata jäetud kordustaotlusi käsitlevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise kohta väidetavalt vaikimisi tehtud otsuste vastu suunatud hagi;
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles see tühistas komisjoni 24. juuli 2007. aasta kirja, milles teatati apellandile, et väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist ei ole olemas ning
—
mõista kõik Üldkohtus ja Euroopa Kohtus kantud menetluskulud välja apellandilt.
Vastuapellatsioonkaebus
Vastuapellatsioonkaebuses esitab komisjon kaks väidet, millest esimene käsitleb hagi vastuvõetavust. Järelikult tuleb käesolevas asjas hinnata kõigepealt neid väiteid.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimeseks väiteks on, et määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõikes 3 sätestatud tähtaja möödumisel vaikimisi tehtud keeldumisotsuste tühistamiseks esitatud hagi on vastuvõetamatu.
Komisjon väidab, et määruse nr 1049/2001 artiklis 8 sätestatud tähtaegade möödumine ei saanud kaasa tuua ühtegi vaikimisi otsust, kuna apellant keeldus püüdmast leida õiglast lahendust vastavalt määruse artikli 6 lõikele 3 ja hea halduse huvides ei olnud komisjon kohustatud järgima määruses sätestatud tähtaegu, sest dokumentidega tutvumise taotlus puudutas ebaproportsionaalselt suurt hulka dokumente.
Veel väidab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsus on puudulikult põhjendatud, kuna Üldkohus lähtus selle otsuse punktis 45 oma kohtupraktika väärast tõlgendusest. Peale selle on nimetatud kohtuotsuse punktides 49 ja 144 toodud põhjendused vasturääkivad.
Apellant nõuab komisjoni esimese väite tagasilükkamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu märgitud, et määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõikest 3 nähtub, et kui institutsioon kordustaotlusele ette nähtud tähtaja jooksul ei vasta, võrdub see keeldumisotsusega. Teisalt hakkab sellest vaikimisi tehtud otsusest alates kulgema tähtaeg, mille jooksul võib puudutatud isik esitada selle otsuse peale tühistamishagi. Niisuguseid üldistes huvides kehtestatud tähtaegu ei saa pooled muuta.
Seoses sellega olgu meenutatud, et määrus nr 1049/2001 ei näe ette võimalust kalduda kõrvale määruse artiklites 7 ja 8 sätestatud tähtaegadest ning need tähtajad määravad selle, kuidas kulgeb institutsioonide dokumentidega tutvumise menetlus, mille eesmärk on võimaldada dokumentidega tutvumise taotluste kiiret ja lihtsat lahendamist (vt selle kohta kohtuotsus Internationaler Hilfsfonds
vs
. komisjon, C‑362/08 P,
EU:C:2010:40
, punkt 53).
Kui taotlus käsitleb väga pikka dokumenti või väga paljusid dokumente, on erandjuhul lubatud vaid pikendada 15 tööpäeva võrra määruse artikli 8 lõikes 1 sätestatud tähtaega. Kuigi määruse artikli 6 lõige 3 näeb sellisel juhul ette võimaluse, et institutsioon püüab koos isikuga, kes taotleb institutsiooni dokumentidega tutvumist, leida õiglase lahenduse, saab selline lahendus puudutada üksnes taotletud dokumentide sisu või arvu.
Seda seisukohta ei kummuta komisjoni argument, et institutsioonidel on võimalik leida tasakaal institutsioonide dokumentidega tutvumist taotlevate isikute huvide ja hea halduse huvide vahel. Kohtuotsuse nõukogu
vs
. Hautala (C‑353/99 P,
EU:C:2001:661
) punktist 30 nähtub, et proportsionaalsuse põhimõttest tulenevalt võivad institutsioonid juhul, kui tutvumistaotluse esemeks olevate dokumentide või tsenseeritavate lõikude maht toob kaasa ebamõistlikult palju administratiivtööd, püüda saavutada tasakaalu dokumentidega tutvumist taotleva isiku huvide ja tutvumistaotluse menetlemisega kaasneva töömahu vahel, et tagada hea halduse põhimõtte kohaldamine.
Nii võib institutsioon erandlikel asjaoludel keelduda teatud dokumentidega tutvumise võimaldamisest, põhjendusel et dokumentide avaldamisega kaasnev töömaht oleks tutvumistaotluse eesmärkidega võrreldes ebaproportsionaalne. Proportsionaalsuse põhimõttele tuginemine ei anna siiski võimalust muuta määruse nr 1049/2001 sätestatud tähtaegu, riivamata seejuures õiguskindlust.
Vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste kriitika kohta olgu märgitud, et asjaolu, et Üldkohus jõudis sisuliselt teistsuguse järelduseni kui komisjon, ei tähenda vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste puudumist (kohtuotsus Gogos
vs
. komisjon, C‑583/08 P,
EU:C:2010:287
, punkt 35).
Pealegi põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktide 49 ja 144 väidetav vasturääkivus nende vääritimõistmisel, sest apellandi soov püsida määruse nr 1049/2001 sätestatud tähtaegade piires ei saa käesoleva otsuse punktides 24 ja 28 toodud kaalutlusi arvestades kuidagi tähendada seda, et komisjonil polnud võimalik leida õiglast lahendust.
Järelikult tuleb komisjoni vastuapellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Teise väitega heidab komisjon Üldkohtule ette otsustamist, et komisjon on rikkunud apellandi õigust saada väljavõte dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist.
Komisjon väidab, et Üldkohus järeldas ekslikult, et komisjoni 24. juuli 2007. aasta kiri, millega teatati apellandile sellise väljavõtte puudumisest, tähendab keeldumist võimaldada sellise dokumendiga tutvumist. Seoses sellega toonitab komisjon esiteks, et on võimatu edastada väljavõtet registrist, mida määruse nr 1049/2001 artiklis 11 sätestatud kohustusest hoolimata ei ole olemas, ning teiseks kohaldub see määrus üksnes olemasolevatele dokumentidele. Mingil juhul ei saa tutvumistaotlus tekitada kohustust koostada dokument, mida ei ole olemas.
Komisjon lisab, et Üldkohus otsustas
ultra petita
, kui ta esiteks tühistas sõnaselge keeldumisotsuse, kuigi apellant oli palunud tühistada vaikimisi tehtud keeldumisotsuse, ja teiseks kui ta võttis seisukoha määruse nr 1049/2001 artiklist 11 tuleneva komisjoni kohustuse ulatuse osas.
Apellant palub komisjoni teise väite tagasi lükata, kuna see põhineb määruse nr 1049/2001, eeskätt selle artikli 11 rikkumisel komisjoni enda poolt. Apellant lisab, et komisjon oleks pidanud esitama täiendavaid tõendeid tõestamaks oma väidet, et väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist ei ole koostatud. Juhul kui registrit polnud olemas, pidanuks komisjon kas registri looma või registreerimisele kuuluvad dokumendid üle andma, nagu tulenes tema abistamiskohustusest.
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohtu praktikast nähtuvalt kulgeb institutsioonide dokumentidega tutvumise menetlus kahes etapis ning vastus esialgsele taotlusele määruse nr 1049/2001 artikli 7 lõike 1 tähenduses on vaid esmane seisukohavõtt, mille peale ei saa üldjuhul hagi esitada (vt kohtumäärus Internationaler Hilfsfonds
vs
. komisjon, C‑208/11 P,
EU:C:2012:76
, punktid 30 ja 31). Kui aga institutsioon võtab niisuguses vastuses lõpliku seisukoha, saab selle peale esitada tühistamishagi (vt kohtuotsus Internationaler Hilfsfonds
vs
. komisjon,
EU:C:2010:40
, punkt 62).
Vaidlustatud kohtuotsusest nähtub, et apellant taotles tutvumist osaga registrist, mille koostamine on määruse nr 1049/2001 ette nähtud, ning talle keelduti seda võimaldamast põhjendusel, et niisugust registrit ei ole loodud.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 65 selle kohta märkis, puudutab institutsioonide dokumentidega tutvumise õigus määruse nr 1049/2001 artikli 2 lõike 3 tähenduses üksnes olemasolevaid ja institutsiooni valduses olevaid dokumente.
Vastavalt kohtuliku kaitse põhimõtet konkreetselt väljendavatele määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõigetele 1 ja 3 võib administratsioonilt taotletud dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise vaidlustada kohtus. See kehtib sõltumata põhjendusest, millele viidates keelduti tutvumise võimaldamisest.
Nii ei mõjuta puudutatud isikute kaebeõigust see, kui dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldutakse mõnel määruse nr 1049/2001 artiklis 4 toodud põhjusel või kui väidetakse, et taotletud dokumenti ei ole olemas. Igasugune muu lahendus muudaks liidu kohtul võimatuks kontrollida institutsioonide dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise otsuse põhjendatust, kuna institutsiooni kinnitus, et dokumenti ei ole olemas, oleks kohtuliku kontrolli vältimiseks piisav.
Järelikult tuleb tõdeda, et asjaolu, et dokumenti, millega tutvumist taotletakse, ei ole olemas, või et dokument ei ole institutsiooni valduses, ei too endaga kaasa määruse nr 1049/2001 kohaldamatust.
Vastupidi – institutsioon peab taotlejale vastama ja vajadusel põhjendama oma keeldumist kohtus (vt analoogia alusel kohtuotsus Heylens jt, 222/86,
EU:C:1987:442
, punkt 15).
Käesolevas asjas nähtub aga nii Üldkohtule esitatud komisjoni selgitustest kui ka toimikumaterjalidest selgelt, et kõnesolevat registrit ei olnud koostatud. Järelikult ei saanud komisjon lahendada apellandi taotlust saada väljavõte dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punkt 67 märkis, ei seo määrus nr 1049/2001 määruse artiklist 11 tulenevat kohustust otseselt dokumentidega tutvumise õigusega, mis on sätestatud artikli 2 lõikes 1. Seetõttu ei ole dokumentidega tutvumise taotlusega võimalik tagada registreerimiskohustuse täitmist.
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb tõdeda, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tühistas 24. juuli 2007. aasta sõnaselge otsuse keelduda registriväljavõtet väljastamast.
Nimelt ei saa ei määruse nr 1049/2001 artikkel 11 ega määruse artikli 6 lõikes 2 ette nähtud abistamiskohustus kohustada institutsiooni koostama dokumenti, mida talt taotletakse, kuid mida ei ole olemas.
Eeltoodut arvestades tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada osas, milles Üldkohus otsustas, et komisjon on kohustatud koostama dokumendi, mida ei ole olemas, ning tühistas seetõttu komisjoni 24. juuli 2007. aasta otsuse keelduda väljastamast väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist.
Apellatsioonkaebus
Esimene väide
Poolte argumendid
Kohtukoosseisu pädevuse puudumist käsitlevas esimeses väites märgib apellant, et määrates tema hagi läbivaatamise teisele kojale kui oli esialgu ette nähtud, on Üldkohus rikkunud seadusega ette kindlaksmääratud kohtusse pöördumise õigust, Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikliga 6 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikliga 47 tagatud õigusi, samuti Üldkohtu kodukorra sätteid. Lisaks esitab apellant argumendi, et on rikutud tema õigust olla ära kuulutatud enne tema hagi läbivaatamise määramist teisele kojale.
Komisjoni arvates tuleb see väide tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastupidi apellandi väidetule on Üldkohus oma kodukorda õigesti kohaldanud. Selle kohta olgu märgitud, et kodukorra artikli 12 kohaselt kehtestab Üldkohus kriteeriumid, mille alusel jaotatakse kohtuasjad kodade vahel, ning see otsus avaldatakse
Euroopa Liidu Teatajas
. Kohtuasjade kodadele määramise kriteeriumid kehtestanud otsus, mis oli jõus hagiavalduse esitamise ajal (
ELT 2007, C 269, lk 42
), ja otsus, mis oli jõus hagi teisele kojale määramise ajal (
ELT 2011, C 232, lk 2
), on ühtemoodi sõnastatud. Sellest tulenevalt võib Üldkohtu president teha erandi kohtuasjade kodade vahel jaotamisest nendes otsustes ette nähtud järjekorras, „tagamaks töökoormuse tasakaalustatud jaotust”.
Arvestades et selle erandi kohaldamine ei ole piiratud hagiavalduse esitamise hetkega, ei välista miski kohtuasja teisele kojale määramist mõnel muul hetkel.
Niisugune tõlgendus on eriti oluline seetõttu, et kui töökoormuse tasakaalustatud jaotuse tagamiseks määratakse kohtuasi korrakohase õigusemõistmise huvides teisele kojale, on selle eesmärgiks kohtuasja menetlemine mõistliku aja jooksul kooskõlas harta artikli 47 teise lõiguga.
Alusetu on ka apellandi argument, et on rikutud tema õigust olla enne tema hagiavalduse uuesti määramist ära kuulatud. Sarnaselt kohtuasja algse määramisega ei anna kohtuasja algsest kohtukoosseisule erinevale koosseisule määramine pooltele õigust väljendada sellise kohtukorraldusmeetme kohta eelnevalt oma seisukohta,
Olgu lisatud, et antud juhul ei ole apellant seadnud kordagi kahtluse alla tema hagiavaldust lahendanud kohtukoosseisu erapooletust.
Seega tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Teises väites väljendab apellant seisukohta, et vaidlustatud kohtuotsusega on rikutud erinevaid menetlusnorme.
Esiteks heidab apellant Üldkohtule ette, et see jättis rahuldamata tema taotluse kiirendatud menetluse kohaldamiseks, ja teiseks väidab ta, et menetlus oli ebamõistlikult pikk ning seetõttu oleks Üldkohus pidanud kas määramata talle hüvitise või andma tema taotluse üle pädevale kohtuorganile.
Teiseks väidab apellant, et Üldkohus rikkus tema õigust olla ära kuulatud. Üldkohus ei võtnud arvesse tema esitatud kahte täiendavat menetlusdokumenti ega tema taotlust parandada kohtuistungi ettekannet. Lisaks piirati kohtuistungil tema esinemise aega 30 minutini ja Üldkohus lubas komisjonil esitada uue argumendi, mis tugines Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2000. aasta määrusele (EÜ) nr 45/2001 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta (
EÜT 2001, L 8, lk 1
; ELT eriväljaanne 13/26, lk 102), kuid ei võimaldanud apellandil sellele kirjalikult vastata. Veel leiab apellant, et Üldkohus ei võimaldanud tal võtta asjakohaselt seisukohta dokumentide osas, mida esitas OLAF vastavalt 23. oktoobri 2007. aasta otsusele.
Kolmandaks väidab apellant, et Üldkohus ei kontrollinud igat komisjoni edastatud dokumenti, et teha kindlaks, kas andmete kustutamine, mida komisjon määruse nr 1049/2001 artikli 4 kohaselt tegi, oli õigustatud.
Neljandaks väidab apellant, et Üldkohus ei selgitanud välja, kas komisjon on kõik rahuldamata jäetud kordustaotlusi käsitlevad dokumendid talle tõepoolest edastanud.
Komisjon nõuab teise väite tagasilükkamist vastuvõetamatuse või ilmselge põhjendamatuse tõttu.
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et juhul, kui puuduvad tõendid selle kohta, et Üldkohtu menetluse liiga pikk kestus on mõjutanud vaidluse tulemust, ei too lahendi tegemise mõistliku aja järgimata jätmine endaga kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist (kohtuotsus Groupe Gascogne
vs
. komisjon, C‑58/12 P,
EU:C:2013:770
, punkt 73).
Käesolevas asjas ei väida apellant, et Üldkohtu menetluse kestus oleks mõjutanud vaidluse tulemust. Järelikult ei too Üldkohtu keeldumine kiirendatud menetluse kohaldamisest ega menetluse väidetavalt liiga pikk kestus kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist.
Tagasi tuleb lükata ka argument, et menetluse ülemäära pika kestusega seoses esitatud kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmine oli õigusvastane. Nimelt nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et selliste hüvitamisnõuete üle peab otsustama Üldkohus, kellel on selleks pädevus ELTL artikli 256 lõike 1 alusel, ning ta peab seda tegema erinevas kooseisus kui see, mis lahedas selle menetluse aluseks olevat vaidlust, mille kestust kritiseeritakse (kohtuotsus Groupe Gascogne
vs
. komisjon,
EU:C:2013:770
, punkt 90).
Järelikult oli Üldkohtul õigus, kui ta jättis menetluse kestusel põhineva hüvitamisnõude vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata ja otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et see oleks tulnud esitada iseseisva nõudena.
Tagasi tuleb lükata ka argumendid, mis käsitlevad kahe täiendava menetlusdokumendi tagasilükkamist ja Üldkohtu keeldumist pikendamast apellandi kõneaega kohtuistungil üle 30 minuti, kuna vaidlustatud kohtuotsusest nähtub selgelt, et apellandil oli võimalik ennast hagiavalduses toodud tühistamisaluste osas piisavalt väljendada.
OLAF dokumentide kohta nähtub vaidlustatud kohtuotsusest, et 23. oktoobri 2007. aasta otsusega anti apellandile võimalus nende dokumentidega osaliselt tutvuda. Sellegipoolest väitis apellant, et tal oli alles pärast repliigi esitamist võimalik kõigi selles otsuses käsitletud dokumentidega tutvuda, mistõttu ta ei saanud võtta Üldkohtu kirjaliku menetluse ajal seisukohta nende dokumentide sisu osas.
Toimikumaterjalidest nähtub siiski, et apellant sai vastavad dokumendid kätte piisavalt aegsasti enne kohtuistungit, st hiljemalt 2008. aasta oktoobris, nii et tal oli võimalik neid uurida ja kujundada nende osas välja oma seisukoht (vt selle kohta kohtuotsus Corus UK
vs
. komisjon, C‑199/99 P,
EU:C:2003:531
, punkt 21).
Tagasi tuleb lükata ka apellandi argument, et Üldkohus arvestas määrusega nr 45/2001 seotud argumenti, mille komisjon esitas esmakordselt alles kohtuistungil.
Nimelt nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et kui määruse nr 1049/2001 alusel esitatud taotlusega soovitakse saada juurdepääsu isikuandmeid sisaldavatele dokumentidele, kohaldatakse kõiki määruse nr 45/2001 sätteid (kohtuotsus komisjon
vs
. Bavarian Lager, C‑28/08 P,
EU:C:2010:378
, punkt 63).
Järelikult on argument, mille komisjon esitas määruse nr 45/2001 alusel, et põhjendada määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis b isikuandmete kaitse tagamiseks sätestatud erandi kohaldamist, täienduseks põhjendusele, mis juba kaudselt sisaldus otsustes, millega komisjon andis juurdepääsu teatud dokumentidele, mille sisu isikuandmete kaitsmiseks osaliselt varjati, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 123, ning seetõttu oli Üldkohtul õigus, kui ta seda argumenti arvesse võttis.
Veel väidab apellant, et Üldkohtul oli kohustus kontrollida igat dokumenti, millega tutvumine keelati täielikult või osaliselt, ning Üldkohus ei teinud seda.
Seoses sellega olgu meenutatud, et Üldkohus on kohustatud nõudma dokumendi esitamist ja dokumenti kontrollima vaid siis, kui vaieldakse vastu sellele, et teave, mida puudutab dokumendiga tutvumise võimaldamisest keeldumine, kuulub määruse nr 1049/2001 artiklis 4 sätestatud erandite alla (kohtuotsus Jurašinović
vs
. nõukogu, C‑576/12 P,
EU:C:2013:777
, punktid 27 et 29).
Kuna apellant on vaidlustanud sellistes otsustes toodud põhjenduste põhjendatuse, milles komisjon andis loa tutvuda dokumentidega, mille sisu isikuandmete kaitsmiseks osaliselt kustutati, ega ole väitnud, et kõnesolevas artiklis 4 sätestatud erandid ei ole neile dokumentidele kohaldatavad, ei olnud Üldkohus kohustatud neid dokumente kontrollima (vt selle kohta kohtuotsus Jurašinović
vs
. nõukogu,
EU:C:2013:777
, punktid 28–30).
Apellant heidab Üldkohtule ette veel seda, et Üldkohus ei kontrollinud, kas andmete kustutamine komisjoni poolt piirdus tõepoolest vaid teabega, mis kuulus komisjoni viidatud erandite kohaldamisalasse.
Erinevalt kohtuasjadest, milles tehti otsused IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds
vs
. komisjon (C‑135/11 P,
EU:C:2012:376
) ja Jurašinović
vs
. nõukogu (
EU:C:2013:777
), on käesolevas asjas apellandi valduses dokumendid, mida ta taotles. Seetõttu oli tal võimalik kindlaks teha, kas on tõendeid, mis annavad alust kahelda selles, et komisjoni kustutatud andmed kuuluvad mõne määruse nr 1049/2001 artiklis 4 sätestatud erandi alla.
Seoses sellega olgu meenutatud, et ainult Üldkohus otsustab, kas talle lahendada antud asjades tema käsutuses olevat teavet on vaja täiendada. Seda, kas toimikus olevad tõendid on või ei ole tõendusliku väärtusega, kaalub Üldkohus iseseisvalt asjaolusid hinnates (kohtuotsus E.ON Energie
vs
. komisjon, C‑89/11 P,
EU:C:2012:738
, punkt 115).
Arvestades liidu aktide õiguspärasuse presumptsiooni ja seda, et apellant ei ole toonud esile midagi, mis annaks alust kahelda selles, et komisjoni kustutatud andmed kuuluvad mõne määruse nr 1049/2001 artiklis 4 sätestatud erandi alla, ei olnud Üldkohus kohustatud nõudma kõigi kõnesolevate dokumentide esitamist ega neid kontrollima.
Seoses argumendiga, et rahuldamata jäetud kordustaotlusi käsitlevate dokumentide edastamine ei olnud täielik, olgu meenutatud, et ainult Üldkohus on pädev tuvastama ja hindama asjas tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid ning hindama tõendeid, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (kohtuotsus Rousse Industry
vs
. komisjon, C‑271/13 P,
EU:C:2014:175
, punkt 81). Sellise moonutamisega on tegemist eelkõige juhul, kui Üldkohus on tõendite mõistliku hindamise piire ilmselgelt ületanud.
Käesolevas asjas väitis apellant Üldkohtus, et komisjoni enda statistikat silmas pidades on komisjon edastanud vaid osa otsustest, millega on keeldutud kõnesolevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest. Komisjon vastas, et selline lahknevus tuleneb esiteks asjaolust, et üks dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise otsus võib hõlmata mitut tutvumistaotlust, ja teiseks sellest, et osa tutvumistaotlusi oli aasta lõpus veel lahendamata.
Üldkohtule esitatud toimikumaterjalidest ei nähtu, et Üldkohtu hinnang kõigile asjaoludele oleks olnud moonutatud.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Kolmandas väites toob apellant esile mitu argumenti, mis käsitlevad õigusnormi rikkumist kõigi komisjoni vaikimisi ja sõnaselgete otsuste hindamisel.
Kõigepealt väidab apellant, et Üldkohus oleks pidanud võtma seisukoha, kas vaikimisi tehtud otsused, millega keelduti kõnesolevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest, olid õiguspärased. Apellant märgib selle kohta, et ka pärast sõnaselgete otsuste vastuvõtmist oli tal põhjendatud huvi vaidlustada vaikimisi tehtud otsused.
Seejärel väidab apellant, et Üldkohus on ekslikult otsustanud, et komisjoni sõnaselged otsused asendasid kõnesolevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise kohta määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõike 3 kohaselt vaikimisi tehtud otsused. Esiteks ei sisaldanud sõnaselged otsused ühtegi viidet vaikimisi otsustele ja teiseks, mis puudutab konkreetsemalt 23. oktoobri 2007. aasta otsust OLAF dokumentide kohta, siis see oleks tulnud vastu võtta määruse artikli 7, mitte artikli 8 alusel.
Teise võimalusena väidab apellant, et sõnaselgete otsustega tunnistati vaikimisi tehtud otsused kehtetuks vaid osaliselt.
Komisjon palub kolmanda väite tagasi lükata vastuvõetamatuse või põhjendamatuse tõttu, kuna tema sõnaselged otsused asendasid vaikimisi tehtud otsused kõnesolevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise kohta, kuigi need võimaldasid tutvumist vaid piiratud ulatuses.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu käesoleva otsuse punktis 24 juba märgitud, võrdub apellandi kordustaotlusele vastamiseks ette nähtud tähtaja lõppedes sõnaselge otsuse puudumine kõnesolevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise kohta vaikimisi tehtud otsusega, mille peale saab esitada hagi määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõike 3 alusel.
Neid otsuseid asendavad aga komisjoni hilisemad otsused, millega komisjon võimaldas apellandile osalist tutvumist taotletud dokumentidega. Niisiis ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas, et osas, milles hagi oli suunatud kõnesolevate dokumentidega tutvumise võimaldamisest keeldumise kohta vaikimisi tehtud otsuse vastu, on vajadus hagi kohta otsust teha ära langenud.
Mis puudutab konkreetsemalt 23. oktoobri 2007. aasta otsust OLAF dokumentide kohta, siis apellandi argument, et määruse nr 1049/2001 artikli 7 alusel tehtud otsus ei saa asendada määruse artikli 8 lõike 3 tähenduses vaikimisi tehtud otsust, lähtub selle otsuse valest tõlgendusest. Euroopa Kohtu praktikast nähtub nimelt, et akti kvalifitseerimisel tuleb lähtuda akti sisust ning vorm, milles akt või otsus on tehtud, ei oma selles suhtes põhimõtteliselt mingit tähendust (vt analoogia alusel kohtuotsus NDSHT
vs
. komisjon, C‑322/09 P,
EU:C:2010:701
, punkt 46).
Kuna 23. oktoobri 2007. aasta otsus tehti pärast kordustaotluse esitamist kõnesolevate dokumentidega tutvumiseks ja pärast määruse nr 1049/2001 artiklis 8 ette nähtud tähtaja möödumist, siis tuleb tõdeda, et tegemist on sõnaselge otsusega kordustaotluse kohta. Seega ei ole viide määruse nr 1049/2001 artiklile 7 asjakohane.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
Neljandas väites leiab apellant, et osas, milles vaidlustatud kohtuotsus käsitleb taotlust kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumentidega tutvumiseks, on selles moonutatud faktilisi asjaolusid ning otsust ei ole piisavalt põhjendatud.
Komisjon nõuab selle väite tagasilükkamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Neljandas väites on apellant sisuliselt seisukohal, et Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 151–154 faktilisi asjaolusid moonutanud.
Üldkohus võis aga apellandi nõudeid moonutamata jõuda piisavalt põhjendatud otsusega järeldusele, et esialgses dokumentidega tutvumise taotluses toodud dokumendiloetelu, millele eelnes sõna „täpsemalt”, oli ammendav ja et apellant ei taotlenud muid dokumente.
Apellandi väite kohta, et puudusid lisad A1 ja A2, olgu märgitud, et toimikumaterjalidest ei nähtu, nagu oleks nende dokumentide väidetavat puudumist Üldkohtu menetluses käsitletud. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtuvalt piirdub apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevus esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega.
Järelikult tuleb neljas väide tagasi lükata.
Viies väide
Poolte argumendid
Viienda väitega vaidlustab apellant komisjoni põhjendused andmekaitseerandi kohaldamiseks ja isikuandmete kustutamise komisjoni poolt.
Komisjoni arvates tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses vaidlustatud kohtuotsuse kritiseerimisega osas, milles Üldkohus pidas seaduslikuks isikuandmete kustutamist, mida tegi komisjon, kohaldades määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktis b sätestatud erandit dokumentidega tutvumise võimaldamisest, olgu meenutatud Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt juhul, kui määruse nr 1049/2001 alusel esitatud taotlusega soovitakse saada juurdepääsu isikuandmeid sisaldavatele dokumentidele, kohaldatakse kõiki määruse nr 45/2001 sätteid, sh selle määruse olulisteks säteteks olevaid artikleid 8 ja 18 (kohtuotsus komisjon
vs
. Bavarian Lager,
EU:C:2010:378
, punktid 63 ja 64).
Määruse nr 45/2001 tähenduses hõlmab mõiste „töötlemine” ka isikuandmete kättesaadavaks tegemist (kohtuotsus komisjon
vs
. Bavarian Lager,
EU:C:2010:378
, punkt 69).
Nimetatud määruse artiklist 5 nähtuvalt peab selleks, et isikuandmete töötlemine oleks seaduslik, tingimata järgima mõnda selles artiklis sätestatud tingimust.
Peale selle võib isikuandmeid edastada määruse nr 1049/2001 alusel kolmandale isikule üksnes juhul, kui selline edastamine vastab esiteks määruse nr 45/2001 artikli 8 punktis a või punktis b sätestatud tingimustele ja teiseks peab olema tegemist seadusliku töötlemisega vastavalt määruse artikli 5 nõuetele.
Eeltoodut arvestades ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta kontrollis, kas määruse nr 45/2001 artikli 8 punktis b sätestatud tingimused olid täidetud.
Vastupidi apellandi väidetule ei saa sellest sättest järeldada, et institutsioonid, kellele esitatakse taotlus nende valduses olevate dokumentidega tutvumiseks, oleksid kohustatud omal algatusel kontrollima, kas esineb põhjusi, mis õigustaksid isikuandmete edastamist kolmandatele isikutele.
Niisuguste andmete edastamise vajadust peab tõendama dokumentidega tutvumise taotleja (vt kohtuotsus komisjon
vs
. Bavarian Lager,
EU:C:2010:378
, punkt 77).
Tagasi tuleb lükata ka apellandi argument, et määruse nr 45/2001 artikli 8 punkti a arvesse võttes oli komisjon kohustatud talle isikuandmed edastama, kuna määruse nr 1049/2001 kohaselt on juurdepääs institutsioonide dokumentidele alati üldistes huvides. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 154 märkis, on selline argument vastuolus dokumentidega tutvumise taotleja kohustusega tõendada isikuandmete edastamise vajalikkust, mida on mainitud eelmises punktis.
Pealegi nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 173, et apellant ei toonud esile ühtegi asjaolu, mis oleks põhjendanud komisjoni poolt isikuandmete edastamise vajalikkust.
Järelikult tuleb apellandi argumendid, et esiteks ei konsulteeritud kõigi isikutega, kelle isikuandmetega oli tegemist, ja teiseks ei võetud arvesse teatud isikute nõusolekut oma isikuandmete avaldamisega, tagasi lükata kui ainetud. Isegi kui eeldada, et teatud andmete edastamine oli seaduslik, ei saanud komisjon seda teha, sest apellant ei tõendanud edastamise vajalikkust, nagu on ette nähtud määruse nr 45/2001 artikli 8 punktis b.
Samasugustel põhjustel on tulemusetud apellandi argumendid, mis on suunatud sellele, et saada teada kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumentides esinevad ametnike nimed. Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 194 ja 197 õigesti, et nende nimed on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti b alusel kaitstud andmed. Seda järeldust ei kummuta asjaolu, et Üldkohtu istungil teatud nimed avaldati. Nagu tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 194, ei saa see asjaolu vabastada teisi institutsioone nende kohustustest.
Veel väidab apellant, et Üldkohus mõistis vääriti komisjoni kohustust asendada kustutatud nimed koodiga.
Üldkohtul oli selles osas õigus, kui ta lükkas tagasi nimede kodeerimist puudutava apellandi väite, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 207 ja 208, et süstemaatiline kodeerimiskohustus tähendaks eriti ränka ja tarbetut halduskoormust. Nagu käesoleva otsuse punktides 27 ja 28 meenutatud, võivad institutsioonid pärast dokumentidega tutvumist taotleva isiku huvide ja tutvumistaotluse menetlemisega kaasneva töömahu vahelise tasakaalu leidmist tugineda hea halduse huvile.
Apellant väidab lisaks, et Üldkohus leidis vääralt, et komisjoni põhjendused määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti b kohaldamiseks olid piisavad, kuigi neis ei ole mainitud määrust nr 45/2001 ega selgitatud põhjusi, mis õigustaksid isikuandmete kustutamist kõigist dokumentidest, millega tutvumist taotleti.
Üldkohus ei rikkunud siiski õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon kohaldas nimetatud sätet õiguspäraselt, kuna vastavalt käesoleva otsuse punktides 70 ja 71 meenutatule tingib määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punktile b tuginemine vältimatult määruse nr 45/2001 kohaldamise (kohtuotsus komisjon
vs
. Bavarian Lager,
EU:C:2010:378
, punkt 63).
Pealegi nagu käesoleva otsuse punktides 106–111 märgitud, ei kerki üles küsimust isikuandmete edastamise seaduslikkusest, sest apellant ei toonud esile ühtegi asjaolu, mis oleks põhjendanud komisjoni poolt isikuandmete edastamise vajalikkust. Järelikult otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 õigustatult, et komisjonil ei olnud vaja täiendavalt põhjendada oma otsust kohaldada määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 1 punkti b.
Sama kehtib vaidlustatud kohtuotsuse punktide 125 ja 126 kohta, kuna Üldkohus leidis neis punktides õigustatult, et isikuandmete varjamist käsitlevas komisjoni otsuses toodud põhjendused vastasid tavalistele sellealastele nõuetele, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 145.
Viimaseks väidab apellant, et vaidlustatud kohtuotsus on puudulikult põhjendatud selles osas, milles see käsitleb isikuandmete kustutamist OLAF dokumentides.
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub aga, et pool ei saa muuta vaidluse eset, esitades esmakordselt Euroopa Kohtus väite, mille ta oleks võinud esitada Üldkohtus – kuid mida ta ei teinud –, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus.
Järelikult tuleb see argument tagasi lükata, sest Üldkohtu menetluses esitatud repliigis ei kritiseerinud apellant OLAF dokumente käsitleva 23. oktoobri 2007. aasta otsuse põhjendusi, kuigi ta sai selle otsuse kätte hiljemalt koos komisjoni vastusega hagiavaldusele.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb viies väide tagasi lükata.
Kuues väide
Poolte argumendid
Kuuendas väites heidab apellant Üldkohtule ette seda, et ta lubas määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes sätestatud erandi liiga ulatuslikku kohaldamist kohtuasjaga T‑110/04 seotud dokumentides sisalduvale teabele.
Lisaks kritiseerib apellant vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, mis käsitlevad seda, kas esineb ülekaalukas avalik huvi, mis õigustaks nimetatud sättega hõlmatud andmete avaldamist.
Komisjoni arvates tuleb see väide tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Kuues väide puudutab kõiki andmeid, mis kustutati, et vältida selliste ettevõtjate identifitseerimist, kes olid seotud dumpinguvastaste asjadega, mida menetles kohtuasja T‑110/04 hageja kui komisjoni ametnik.
Vastupidi apellandi väidetule ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 228, ettevõtjate nimede ja neile esitatud etteheidete kustutamine oli nende huvide kaitseks vajalik, sest kogu kustutatud teabe põhjal oleks saanud tuletada süüdistatavate ettevõtjate nimed.
Mis puudutab apellandi argumente, mille eesmärk on tõendada, et kohtuasjas T‑110/04 mainitud ettevõtjatele ei laienenud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes ette nähtud kaitse, kuna üldjuhul avaldatakse dumpinguvastased otsused, siis olgu märgitud, et Üldkohtu menetluses apellant niisuguseid argumente ei esitanud. Seetõttu tuleb need argumendid vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Viimasena tuleb märkida, et apellandi kriitika vaidlustatud kohtuotsuse punkti 229 kohta ei ole põhjendatud. Esiteks nähtub sellest punktist, et komisjon uuris ülekaalukate üldiste huvide esinemist. Teiseks on vastavavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale apellandi kohustus esitada konkreetselt asjaolud, millel rajaneb asjaomaste dokumentide avalikustamist õigustav üldine huvi (vt kohtuotsus LPN ja Soome
vs
. komisjon, C‑514/11 P ja C‑605/11 P,
EU:C:2013:738
, punkt 94).
Apellant on aga Üldkohtu menetluses ja käesolevas apellatsioonimenetluses piirdunud viitamisega läbipaistvuse põhimõttele ja selle tähtsusele.
Peab küll paika, et ülekaalukas üldine huvi, mis võib õigustada dokumendi avalikustamist, ei pea tingimata erinema põhimõtetest, mis on määruse nr 1049/2001 lähtekohaks (kohtuotsus LPN ja Soome
vs
. komisjon,
EU:C:2013:738
, punkt 92)
Ent nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 229 leidis, ei saa, lähtudes niivõrd üldist laadi kaalutlustest, nagu on esitanud apellant, kindlaks teha, kas läbipaistvuse põhimõttel oli antud juhul eriline tähtsus, mis oleks võinud kaaluda üles kõnealuste dokumentide avalikustamisest keeldumist õigustavad põhjused (kohtuotsus LPN ja Soome
vs
. komisjon,
EU:C:2013:738
, punkt 93).
Kõike eeltoodut silmas pidades tuleb kuues väide tagasi lükata.
Seitsmes väide
Poolte argumendid
Apellandi seitsmenda väite kohaselt ei tunnustanud Üldkohus tema õigust hüvitisele kahju eest, mida tekitas talle komisjon, menetledes tema taotlusi komisjoni valduses olevate dokumentidega tutvumiseks.
Komisjon nõuab selle väite tagasilükkamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks väidab apellant, et Üldkohus eksis, kui ta ei võtnud vastu apellandi esitatud tõendeid.
Seoses sellega olgu meenutatud, et ainult Üldkohus otsustab, kas talle lahendada antud asjades on tema käsutuses olevat teavet vaja täiendada. Seda, kas talle esitatud toimikumaterjal on tõendusliku väärtusega või mitte, on tema iseseisev hinnang faktiliste asjaolude kohta, mis vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei allu apellatsioonimenetluse käigus Euroopa Kohtu kontrollile, välja arvatud juhul, kui faktilisi asjaolusid või tõendeid on moonutatud.
Piirdudes apellatsioonimenetluses väitega, et Üldkohus oleks pidanud kujundama täpsema seisukoha komisjoni vastutuse osas, ei heida apellant Üldkohtule ette, et see oleks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 261–267 moonutanud faktilisi asjaolusid või tõendeid.
Teiseks leiab apellant, et Üldkohus ei hinnanud õigesti põhjusliku seose olemasolu komisjoni valduses olevate dokumentidega tutvumiseks esitatud apellandi taotluste menetlemisel aset leidnud komisjoni käitumise ja apellandi tervise halvenemise vahel.
Tõdemaks, et apellant ei ole niisuguse põhjusliku seose olemasolu tõendanud, lähtus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 264 apellandi esitatud eksperdiarvamusest ja andmetest, millest Üldkohus võis asjaolusid moonutamata järeldada, et ei ole tõendatud, et komisjoni käitumisel oleks olnud mõju apellandi tervise halvenemisele.
Kolmandaks, seoses väitega, et rikutud on apellandi õigust osaleda läbipaistvuse teemalisel konsulteerimisel üldsusega, tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 265 õigustatult, et antud juhul puudus komisjoni käitumisel selles suhtes mõju, kuna konsultatsioonide lõppemise päevaks oli määratud 31. juuli 2007, kuid esialgne dokumentidega tutvumise taotlus esitati alles 20. juunil 2007.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 189 märkis, oleks komisjon vastamistähtaja nõuetekohase pikendamise korral kooskõlas määruse nr 1049/2001 artikli 7 lõikega 3 pidanud esialgsele taotlusele vastama kõige varem 31. juulil 2007. Sellel ajal ei oleks enam olnud võimalik konsulteerimisel osaleda.
Seetõttu tuleb seitsmes väide tagasi lükata.
Kaheksas väide
Poolte argumendid
Kaheksandas väites leiab apellant, et Üldkohus tegi vea, kui ta ei nõudnud, et komisjon edastaks apellandile dokumendid, millega tutvumise võimaldamisest oli määrust nr 1049/2001 rikkudes keeldutud.
Komisjon nõuab selle väite tagasilükkamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ei saa liidu kohus üldjuhul teha liidu institutsioonile ettekirjutusi, ilma et ta sekkuks haldusvõimu pädevusse (vt kohtuotsus Verzyck
vs
. komisjon, 225/82,
EU:C:1983:165
, punkt 19, ja Campogrande
vs
. komisjon, C‑62/01 P,
EU:C:2002:248
, punkt 43).
Järelikult oli Üldkohtul vastupidi apellandi väidetule õigus, kui ta tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, et vastavalt ELTL artiklile 264 on tal võimalik vaid vaidlustatud akt tühistada. Kuivõrd apellandi argumendid põhinevad ELTL artiklil 266, siis olgu meenutatud, et ka see artikkel ei näe ette võimalust teha institutsioonidele ettekirjutusi.
Seda tõdemust ei kummuta harta artiklil 47 põhinevad apellandi argumendid, sest nimetatud artikli eesmärgiks ei ole muuta aluslepingutes ette nähtud kohtuliku kontrolli süsteemi (vt kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, C‑583/11 P,
EU:C:2013:625
, punkt 97).
Seetõttu tuleb kaheksas väide tagasi lükata.
Üheksas väide
Poolte argumendid
Üheksanda väitega kinnitab apellant, et Üldkohus eiras Üldkohtu menetluses olnud vaidluse lahendust, kui ta jättis komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõistis temalt välja kaks kolmandikku apellandi kohtukuludest.
Komisjon nõuab selle väite tagasilükkamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 teise lõigu kohaselt ei saa apellatsioonkaebuse aluseks olla üksnes kohtukulude summa või see, kumba poolt on kohustatud neid tasuma. Lisaks on väljakujunenud kohtupraktikas asutud seisukohale, et olukorras, kus apellatsioonkaebuse kõik teised väited on tagasi lükatud, tuleb väited Üldkohtu kohtukulusid puudutava otsuse väidetava õigusvastasuse kohta seda sätet kohaldades vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna apellandi kaheksa esimest apellatsioonkaebuse väidet on tagasi lükatud, tuleb kohtukulude jaotust käsitlev üheksas väide tunnistada vastuvõetamatuks.
Menetlus Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus teha vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab. Käesoleval juhul on see nii.
Eeltoodut arvestades on vaja teha otsus ainult Üldkohtusse esitatud hagiavalduses sisaldunud apellandi väite kohta, mis oli suunatud sellele, et tühistataks komisjoni otsus keelduda väljastamast väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist.
Selle kohta nähtub käesoleva otsuse punktist 43, et nimetatud registrit ei olnud koostatud, mistõttu ei saanud komisjon apellandi taotlust rahuldada. Järelikult tuleb tema hagi selles osas põhjendamatuse tõttu rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Kodukorra artikli 138 lõikes 3, mida kohaldatakse kodukorra artikli 184 lõike 1 kohaselt ka apellatsioonimenetluse suhtes, on sätestatud, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda. Kui kohtuasja asjaolud seda õigustavad, võib Euroopa Kohus otsustada, et lisaks enda kohtukulude kandmisele mõistetakse poolelt välja ka osa teise poole kohtukuludest.
Kuna komisjon on nõudnud kohtukulude väljamõistmist G. Strackilt ja viimane on kohtuvaidluse seoses apellatsioonkaebusega ja vastuapellatsioonkaebuse teise väitega kaotanud, siis tuleb jätta apellandi kohtukulud käesolevas kohtuastmes tema enda kanda ja mõista temalt välja kolmandik komisjoni kohtukuludest käesolevas menetluses.
Kohtukulude kohta, mis kanti esimeses kohtuastmes, kus tehti vaidlustatud kohtuotsus, olgu märgitud, et need kohtukulud kantakse vastavalt nimetatud kohtuotsuse resolutsiooni punktis 7 määratule.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu kohtuotsus Strack
vs
.
komisjon (T‑392/07,
EU:T:2013:8
) osas, milles sellega tühistati Euroopa Komisjoni 24. juuli 2007. aasta otsus
.

2.
Jätta vastuapellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.

3.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

4.
Jätta tühistamishagi rahuldamata osas, milles palutakse tühistada Euroopa Komisjoni otsus keelduda väljastamast väljavõtet dokumentidega tutvumise kordustaotluste rahuldamata jätmise otsuste registrist.

5.
Jätta Guido Stracki kohtukulud käesolevas kohtuastmes tema enda kanda ja mõista temalt välja kolmandik Euroopa Komisjoni kohtukuludest.

6.
Jätta kaks kolmandikku käesoleva menetlusega seotud Euroopa Komisjoni kohtukuludest tema enda kanda.

7.
Kohtukulud, mis kanti esimeses kohtuastmes, kus tehti kohtuotsus Strack
vs
.
komisjon (T‑392/07,
EU:T:2013:8
), kantakse vastavalt selle kohtuotsuse resolutsiooni punktis 7 määratud tingimustele
.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.