CELEX: 62006TJ0025
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Jēltabakas iepirkuma un pirmapstrādes Itālijas tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Naudas sodi

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja,
Alliance One International, Inc
. (turpmāk tekstā – “
Alliance One
”), ir Amerikas Savienotajās Valstīs reģistrēta ASV sabiedrība, kas vada sabiedrību grupu, kura izveidojās 2005. gada 13. maijā
– pēc apskatāmā pārkāpuma –, apvienojoties uzņēmumiem
Dimon Inc
. (turpmāk tekstā – “
Dimon Inc.
”) un
Standard Commercial Corp.
(turpmāk tekstā – “
SCC
”).
Pārkāpuma norises laikā
Dimon Italia Srl
un
Transcatab SpA
, kas bija divi no četriem galvenajiem Itālijā reģistrētajiem jēltabakas pirmapstrādes uzņēmumiem (turpmāk tekstā – “pārstrādātāji”),
bija meitassabiedrības, kas pilnībā piederēja attiecīgi
Dimon Inc
. un
SCC
, kura tiesību pārņēmēja ir
Alliance One
.
A –
Administratīvais process
2002. gada 15. janvārī Eiropas Kopienu Komisija atbilstoši Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā regula par
[EKL 81. un 82. panta] īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 11. pantam nosūtīja informācijas pieprasījumus par Itālijas jēltabakas
tirgu Itālijas tabakas pārstrādātāju un ražotāju profesionālajām apvienībām, proti, attiecīgi
Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani
(
APTI
, Itālijas Jēltabakas pārstrādātāju profesionālā apvienība) un
Unione italiana tabacco
(
Unitab
, Itālijas Tabakas savienība).
2002. gada 19. februārī Komisija saņēma
Deltafina SpA
, pārstrādātāja, kas bija
APTI
loceklis, pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar Komisijas Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas vai sodanaudas
samazināšanu karteļa gadījumos [atbrīvojumu no naudas soda vai naudas soda samazināšanu aizliegtu vienošanos gadījumos] (OV 2002,
C 45, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”). Komisija saskaņā ar šī paziņojuma 15. punktu 2002. gada 6. martā
tam piešķīra nosacītu atbrīvojumu.
2002. gada 4. aprīlī Komisija saņēma pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar paziņojuma par sadarbību 8. punktu
un, pakārtoti, pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar minētā paziņojuma 20.–27. punktu no
Dimon Italia
, kā arī pieteikumu samazināt naudas sodu saskaņā ar tiem pašiem punktiem no
Transcatab
.
2002. gada 18. un 19. aprīlī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. pantam veica pārbaudes
Dimon Italia
un
Transcatab
, kā arī
Trestina Azienda Tabacchi SpA
un
Romana Tabacchi SpA
telpās.
2002. gada 8. oktobrī Komisija informēja
Dimon Italia
un
Transcatab
, ka, tā kā tās ir bijušas attiecīgi pirmais un otrais uzņēmums, kas iesniedzis pierādījumus par pārkāpumu paziņojuma par
sadarbību izpratnē, Komisija ir nodomājusi pēc administratīvā procesa noslēguma tiem piemērot naudas soda, kas tiem attiecīgi
tiktu noteikts par iespējami konstatētajiem pārkāpumiem, samazinājumus.
2004. gada 25. februārī Komisija pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā nosūtīja desmit uzņēmumiem vai apvienībām, tostarp
pārstrādātājiem un noteiktu pārstrādātāju mātessabiedrībām. Paziņojuma par iebildumiem adresātiem bija piekļuve Komisijas
izmeklēšanas lietas materiāliem CD‑ROM kopijas veidā, ko Komisija bija tiem nosūtījusi, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus,
atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem. 2004. gada 22. jūnijā notika uzklausīšana.
Pēc tam, kad 2004. gada 21. decembrī tika pieņemts 2004. gada 25. februāra paziņojuma par iebildumiem papildinājums, 2005. gada
1. martā notika otra uzklausīšana.
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu, 2005. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma lēmumu C(2005) 4012, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar [EKL]
81. panta 1. punktu (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Itālija) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums
publicēts 2006. gada 13. februāra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 353, 45. lpp.).
B –
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētais lēmums attiecas, pirmkārt, uz horizontālu aizliegtu vienošanos, ko īstenojuši pārstrādātāji Itālijas jēltabakas
tirgū (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatēja, ka minētās aizliegtās vienošanās ietvaros laika periodā no 1995. gada līdz 2002. gada
sākumam pārstrādātāji bija noteikuši tirdzniecības nosacījumus jēltabakas pirkšanai Itālijā gan attiecībā uz tiešu iepirkšanu
no ražotājiem, gan iepirkšanu no “trešiem fasētājiem”, konkrētāk, nosakot cenu un sadalot tirgu (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Otrkārt, apstrīdētais lēmums attiecas uz diviem citiem pārkāpumiem, nošķirtiem no pārstrādātāju īstenotās aizliegtās vienošanās,
kas notikuši laikā no 1999. gada sākuma līdz 2001. gada beigām un kuru rezultātā
APTI
noteica līgumcenas, par kādām tā savu biedru vārdā veica sarunas, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus ar
Unitab
, un
Unitab
noteica cenas, par kādām tā savu biedru vārdā veica sarunas, lai noslēgtu minētos nolīgumus ar
APTI
.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskatīja, ka pārstrādātāju veiktās darbības ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts
pārkāpums (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 264.–269. apsvērumu).
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā atbildību par apstrādātāju aizliegto vienošanos tā attiecina uz četriem Itālijas pārstrādātājiem,
Universal Corp.
,
Deltafina
mātessabiedrību, kā arī
Alliance One
kā sabiedrību, kas izveidojusies, apvienojoties
Dimon Inc.
un
SCC
. Tā apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktā tāpat konstatēja, ka
APTI
un
Unitab
bija pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu, pieņemot lēmumus par cenu noteikšanu, par ko tās risināja darījumu sarunas savu biedru
vārdā, lai noslēgtu starpuzņēmumu nolīgumus.
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija noteica naudas sodus iepriekš 15. punktā minētajiem uzņēmumiem, kā arī
APTI
un
Unitab
(skat. tālāk 54. punktu).
1.
Apstrīdētā lēmuma adresāti
Apstrīdētā lēmuma 2.4. punkts ir veltīts lēmuma adresātu noteikšanai.
Ievadam Komisija ir atsaukusies uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru uzņēmuma jēdziens, ievietots konkurences tiesību
kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido
vairākas fiziskas vai juridiskas personas (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērums).
Turpinot Komisija ir norādījusi, ka ir pierādīts, ka
Deltafina
,
Dimon Italia
(vēlāk pārdēvēta par
Mindo
),
Transcatab
un
Romana Tabacchi
, tāpat kā
APTI
un
Unitab
, attiecīgo pārkāpumu norises laikā bija tieši piedalījušies konstatētajos pārkāpumos un ka līdz ar to katrs no šiem uzņēmumiem
un apvienībām ir apstrīdētā lēmuma adresāts (apstrīdētā lēmuma 327. apsvērums).
Komisija savu analīzi ir turpinājusi, apskatot jautājumu par attiecīgo mātessabiedrību vainojamību par noteiktu to meitassabiedrību
(
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
) pārkāpjošo rīcību. Šajā ziņā tā ir atgādinājusi, ka pārkāpumu laikā
Deltafina
bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja
Universal
,
Dimon Italia
bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja
Dimon Inc.
, un
Transcatab
bija meitassabiedrība, kas pilnībā piederēja
SCC
(apstrīdētā lēmuma 328. apsvērums).
Konkrētāk, Komisija ir norādījusi, ka atbilstoši judikatūrai mātessabiedrību var atzīt par atbildīgu par tās meitassabiedrības
pretlikumīgu rīcību, ja šī pēdējā pati autonomā veidā nenosaka savu rīcību tirgū. Šajā sakarā tā atgādināja, ka varēja prezumēt,
ka, ja mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības kapitāldaļas, var tikt uzskatīts, ka mātessabiedrībai ir bijusi
izšķiroša ietekme uz tās meitassabiedrības rīcību, ja tā izdara EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu (apstrīdētā lēmuma 329. un
330. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā tā secināja, ka attiecībā uz
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
varēja leģitīmi prezumēt, ka tām “trūka autonomijas”, ciktāl tās pilnībā piederēja vai –
Dimon Italia
gadījumā – bija pilnībā piederējušas attiecīgajām mātessabiedrībām.
Katrā ziņā noraidot apgalvojumu, ko savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem izvirzījušas minētās sabiedrības, ka bija
jāpastāv citiem elementiem bez kontroles pilnībā, lai parādītu izšķirošu ietekmi, Komisija precizēja, ka šādas ietekmes prezumpcija
pilnībā kontrolētas meitassabiedrības gadījumā bija atspēkojama. Pierādījums par pretējo esot bijis jāiesniedz personai, kas
vēlas atspēkot šādu prezumpciju, sniedzot “spēcīgus pierādījumus”, kas nevar būt vispārīgi apgalvojumi, kas nav pamatoti ar
pārliecinošiem pierādījumiem (apstrīdētā lēmuma 334. apsvērums).
Šajā sakarā tā pēc tam pārbaudīja mātessabiedrību, kas ir apstrīdētā lēmuma adresātes, izvirzītos argumentus.
Komisija vispirms noraidīja vispārīgo argumentu, kuru izvirzīja iesaistītās mātessabiedrības, attiecībā uz jautājumu par vietējās
vadības pilnīgo atbildību par to attiecīgo mātessabiedrību darbību. Saskaņā ar tās viedokli ar apstākli, ka
Dimon Inc.
un
SCC
būtu saglabājušas pastāvošo vadību, iegūstot savu attiecīgo meitassabiedrību kapitāldaļas pilnībā, nevarētu tikt izslēgts,
ka minētās mātessabiedrības īsteno izšķirošu ietekmi uz savām attiecīgajām Itālijas meitassabiedrībām, jo bieži vien pilnībā
piederošai meitassabiedrībai tiek uzticēta vietējā vadība (apstrīdētā lēmuma 338. apsvērums).
Komisija uzskata, ka neviens no šiem uzņēmumiem vispārējā veidā nav pierādījis savas grupas specifisko raksturu, kas ievērojamā
apmērā būtu padarījis tā meitassabiedrības darbības neatkarīgas no grupas ietekmes (apstrīdētā lēmuma 339. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija analizēja starp
Deltafina
,
Dimon Italia
,
Transcatab
un to attiecīgajām mātessabiedrībām pastāvošo ekonomisko saišu ciešumu, kas esot parādījis, ka Itālijas meitassabiedrības
veidoja ekonomisku vienību ar pārējo to uzņēmumu grupas daļu. Komisija šajā sakarā norādīja, ka attiecīgās uzņēmumu grupas
bija vislielākie darījumu sarunu dalībnieki par tabakas lapām pasaulē un ka tie bieži iegādājās un pārdeva to Itālijas meitassabiedrību
nopirkto tabaku (apstrīdētā lēmuma 340. apsvērums).
Kas attiecas uz
Dimon Inc
. un
SCC
, Komisija norādīja, ka, pirms tie iegādājās visas
Dimon Italia
un
Transcatab
kapitāldaļas, šie divi uzņēmumi jau tās kontrolēja kopīgi ar saviem attiecīgajiem Itālijas partneriem. Apstāklis, ka tie
nebija “neko mainījuši [meitassabiedrību] vadībā” pēc šīs iegūšanas, līdz ar to nevarēja tikt uzskatīts par pierādījumu, ka
tie nebija īstenojoši nekādu ietekmi uz vadītājiem pēc tam, kad bija kļuvuši par pilnīgiem īpašniekiem. Komisija piebilda,
ka
Dimon Italia
gadījumā valdi veidoja tikai
Dimon
uzņēmumu grupas pārstāvji un ka viens no tiem bija iesaistīts tikai un vienīgi uzņēmuma ikdienas vadīšanā. Attiecībā uz izpildvaras
deleģēšanu
Transcatab
ģenerāldirektoram Komisija ir paziņojusi, ka tās rīcībā nav bijis nekādas informācijas, kas tai ļautu konstatēt, ka to, tāpat
kā pārējos valdes locekļus, nebija iecēlusi
SCC
(apstrīdētā lēmuma 341. un 342. apsvērums).
Turpinot, Komisija noraidīja
Dimon Inc
. un
SCC
argumentu, ka starp tiem un to meitassabiedrībām nepastāvēja nekāda saziņa (apstrīdētā lēmuma 343.–346. apsvērums).
Pirmkārt, Komisija pārbaudīja iespējamās saziņas pastāvēšanu starp
Transcatab
un
SCC
. Tā šajā sakarā norādīja, ka
Transcatab
darbības tika uzskatītas par darbībām, ko veikusi
Standard Commercial Tobacco Co.
,
Inc.
(
SCTS
), sabiedrība, kas bija
SCC
uzņēmumu grupas dalībniece un kas pilnībā piederēja
SCC
, un ka tās tika izvērtētas saistībā ar uzņēmumu grupas darbībām, aptverot to, ko
SCC
uzņēmumu grupa pārdeva cigarešu ražotājiem. Tā līdz ar to secināja, ka
Transcatab
darbību rezultāti bija tikuši darīti zināmi uzņēmumu grupas augstākajām instancēm un bija pēc tam tikuši konsolidēti (apstrīdētā
lēmuma 344. apsvērums).
Otrkārt, Komisija izvērtēja
Dimon Italia
un
Dimon Inc
. situāciju. Tā norādīja, ka meitassabiedrība sagatavoja periodiskus ziņojumus, kas ietvēra konfidenciālu informāciju par
tās stratēģiju un rezultātiem, un šie ziņojumi tika adresēti uzņēmumu grupas sabiedrībām, kas veica iepirkumus no
Dimon Italia
. Tāpat tā norādīja, ka citi dokumenti liecina par tiešu
Dimon International Inc.
vadības un citu uzņēmumu grupas
Dimon
sabiedrību iesaistīšanos
Dimon Italia
darbībā. Tā piebilda, ka
Dimon Inc.
bieži tika apzīmēta ar nosaukumu “
Dimon International Inc
.”, kas nozīmē, ka tā faktiski darbojās uzņēmumu grupas augstākajā līmenī mātessabiedrības vārdā. No tā Komisija secināja,
ka nevar būt šaubu attiecībā uz to, ka pastāvēja saziņa starp
Dimon Italia
un
Dimon Inc.
, pat ja šī saziņa notika ar
Dimon International
starpniecību (apstrīdētā lēmuma 345. apsvērums).
Komisija noraidīja argumentu, ka
Dimon Inc.
nebija tiešā
Dimon Italia
mātessabiedrība, pamatojoties uz to, ka nebija iesniegti nekādi pierādījumi nedz attiecībā uz
Intabex Netherlands BV
(turpmāk tekstā – “
Intabex
”) lomu, nedz iespējamo saziņu starp to un
Dimon Italia
un starp to un
Dimon Inc
. Turklāt šķita, ka
Intabex
bija rīkojusies vienīgi kā finanšu holdinga sabiedrība bez saiknes ar
Dimon Italia
darbības darījumu aspektiem (apstrīdētā lēmuma 346. apsvērums).
Komisija precizēja, ka, ievērojot, ka grupas, pie kurām piederēja
Transcatab
un
Dimon Italia
pārkāpuma norises laikā, bija beigušas pastāvēt pēc to apvienošanās jaunajā vienībā
Alliance One
, tieši tā kā šo divu grupu tiesību pārņēmēja ir apstrīdētā lēmuma adresāte. Tas tāpat esot attiecībā uz
Dimon Italia
, ko
Intabex
pārdeva privātpersonām, kas to pārdēvēja par
Mindo
(apstrīdētā lēmuma 349. un 350. apsvērums).
Ievērojot šos dažādos apstākļus, Komisija apstrīdētā lēmuma 351. apsvērumā secināja, ka
Deltafina
,
Universal
,
Mindo
(iepriekš –
Dimon Italia
),
Transcatab
,
Alliance One
,
Romana Tabacchi
,
APTI
un
Unitab
ir jāatzīst par atbildīgām par pārkāpumu un jāatzīst par apstrīdētā lēmuma adresātēm.
2.
Naudas sodu summu noteikšana
Apstrīdētā lēmuma 356.–404. apsvērumā Komisija noteica naudas sodus, kas uzliekami lēmuma adresātiem.
Pirmkārt, Komisija izvērtēja pārkāpuma smagumu. Pēc tam, kad tā bija atgādinājusi, ka, lai to novērtētu, tai jāņem vērā tā
raksturs, tā faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apmērs, tā apstrīdētā
lēmuma 369. apsvērumā secināja, ka pārstrādātāju izdarītais pārkāpums ir jāuzskata par sevišķi smagu.
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 370.–376. apsvērumā Komisija ir izvērtējusi jautājumu par “konkrēto nozīmi” un par “preventīvo
iedarbību”. Šajā sakarā tā norādīja, ka ir jāņem vērā “katra uzņēmuma konkrētā nozīme un tādējādi reālā tā nelikumīgās rīcības
ietekme ”.
Visupirms Komisija uzskatīja, ka naudas sodi ir jānosaka, vadoties no katras iesaistītās personas pozīcijas tirgū (apstrīdētā
lēmuma 371. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija uzskatīja, ka attiecībā uz
Deltafina
naudas soda sākumsummai ir jābūt visaugstākajai, jo tā izrādījās esam vislielākais iepircējs, tās tirgus daļai 2001. gadā
esot aptuveni 25 % (apstrīdētā lēmuma 372. apsvērums).
Ievērojot, ka tām 2001. gadā piederēja mazākas tirgus daļas, aptuveni 9–11 %, Komisija uzskatīja, ka
Transcatab
,
Dimon Italia
un
Romana Tabacchi
“ir jāpārgrupē” un ka attiecībā uz tām naudas sodam jābūt mazākam (apstrīdētā lēmuma 373. apsvērums).
Komisija tomēr uzskatīja, ka sākumsummai, kas atspoguļo vienīgi pozīciju tirgū, nebūtu pietiekama preventīva iedarbība attiecībā
uz
Deltafina
,
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Transcatab
, jo, neraugoties uz to relatīvi ierobežoto apgrozījumu, katra no tām piederēja vai –
Mindo
gadījumā – bija piederējusi multinacionālām uzņēmumu grupām, kas apveltītas ar ievērojamu ekonomisku un finanšu varu, kas
bija galvenie tirgus dalībnieki attiecībā uz darījumiem ar tabaku pasaulē un darbojās dažādos darbības līmeņos tabakas nozares
ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos (apstrīdētā lēmuma 374. apsvērums).
Līdz ar to, lai naudas sodam būtu preventīva iedarbība, Komisija uzskatīja, ka sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz
Deltafina
, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,5 – proti, palielinājums par 50 % – un sākumsummai, kas noteikta attiecībā uz
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Transcatab
, ir jāpiemēro reizināšanas koeficients 1,25 – proti, palielinājums par 25 % (apstrīdētā lēmuma 375. apsvērums).
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija noteica šādu naudas soda sākumsummu:
–
Deltafina
:                EUR 37,5 miljoni;
–
Transcatab
:                EUR 12,5 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
):      EUR 12,5 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:       EUR 10 miljoni.
Treškārt, Komisija pārbaudīja jautājumu par pārkāpuma ilgumu.
No apstrīdētā lēmuma 377.–379. apsvēruma izriet, ka Komisija ir palielinājusi naudas sodu sākumsummas par 10 % par pilnu pārkāpuma
gadu un par 5 % par ikvienu papildu laika posmu, kas ir seši mēneši vai ilgāks. Tādējādi sākumsumma ir palielināta par 60 %
par pārkāpuma periodu, kas ildzis sešus gadus un četrus mēnešus, attiecībā uz
Deltafina
,
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Transcatab
un par 25 % par pārkāpuma periodu, kas ildzis divus gadus un astoņus mēnešus, attiecībā uz
Romana Tabacchi
.
Apstrīdētā lēmuma adresātiem uzlikto naudas sodu pamatsummas tādējādi ir noteiktas šādi:
–
Deltafina
:                EUR 60 miljoni;
–
Transcatab
:                EUR 20 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
):     EUR 20 miljoni;
–
Romana Tabacchi
:       EUR 12,5 miljoni.
Ceturtkārt, Komisija apstrīdētā lēmuma 380.–398. apsvērumā pārbaudīja, vai ir jāņem vērā atbildību mīkstinoši apstākļi. Konkrētāk,
attiecībā uz
Dimon Italia
un
Transcatab
situāciju tā noraidīja visus to argumentus, kas ir vērsti uz atbildību mīkstinošu apstākļu atzīšanu attiecībā uz šiem [uzņēmumiem].
Piektkārt, Komisija noteica naudas sodu summas, kas izrietēja no atbildību mīkstinošiem apstākļiem, attiecīgi samazinot par
50 un 30 % pamatsummas naudas sodiem, kas uzlikti
Deltafina
un
Romana Tabacchi
, un pārbaudīja, vai bija jāpielāgo pamatsummas dažādiem lēmuma adresātiem, lai tās nepārsniegtu 10 % no apgrozījuma, kas
paredzēts Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL]
81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 2. punktā (apstrīdētā lēmuma 399.–404. apsvērums).
Šajā sakarā tā precizēja, ka, ciktāl attiecīgie uzņēmumi ietilpst uzņēmumu grupā, ir pierādīts, ka šie uzņēmumi ir savu mātessabiedrību
izšķirošā ietekmē un līdz ar to, tā kā pēdējās minētās ir solidāri atbildīgas par naudas sodu, kas uzlikts to meitassabiedrībai,
tieši uzņēmumu grupas kopējais apgrozījums ir jāņem vērā, lai noteiktu iepriekš minēto 10 % maksimālo robežu (apstrīdētā lēmuma
401. apsvērums).
Šajā sakarā tā norādīja, ka
Romana Tabacchi
noteiktais naudas sods nedrīkst pārsniegt EUR 2,05 miljonus un ka nav jāsamazina pārējie naudas sodi atbilstoši šai normai
(apstrīdētā lēmuma 402. un 403. apsvērums).
Komisija savu vērtējumu naudas soda maksimālajai robežai pabeidza, ierobežojot
Mindo
solidāro atbildību līdz 10 % no tās apgrozījuma pēdējā finanšu gadā, proti, EUR 3,99 miljoniem, ievērojot, ka apstrīdētā lēmuma
pieņemšanas brīdī tai nebija nekādas saiknes ar agrāko
Dimon
uzņēmumu grupu, kas kļuvusi par
Alliance One
(apstrīdētā lēmuma 404. apsvērums).
Sestkārt, Komisija izlēma par paziņojuma par sadarbību piemērošanu (apstrīdētā lēmuma 405.–500. apsvērums).
Pēc tam, kad Komisija bija konstatējusi, ka
Dimon Italia
un
Transcatab
bija izpildījušas nosacījumus, kas tām bija izvirzīti saskaņā ar to pieteikumu par naudas soda samazinājumu, Komisija no iesniegtajiem
pierādījumiem un to sadarbības procesā secināja, ka tām piemērojams visaugstākais samazinājuma līmenis, kas paredzēts tām
pēc to pieteikuma par samazinājumu norādīto kategoriju ietvaros, proti, attiecīgi 50 % un 30 % (apstrīdētā lēmuma 492.–499. apsvērums).
Savukārt
Deltafina
netika piešķirta nekāda imunitāte vai naudas soda samazinājums.
Atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam Komisija apstrīdētā lēmuma 2. punktā noteica šādas naudas sodu summas,
kas uzliekamas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, kas ir apstrīdētā lēmuma adresāti:
–
Deltafina
un
Universal
solidāri: EUR 30 miljoni;
–
Dimon Italia
(
Mindo
) un
Alliance One
: EUR 10 miljoni,
Alliance One
esot atbildīgai par visu summu kopā un
Mindo
esot solidāri atbildīgai tikai par EUR 3,99 miljoniem;
–
Transcatab
un
Alliance One
solidāri: EUR 14 miljoni;
–
Romana Tabacchi
: EUR 2,05 miljoni;
–
APTI
: EUR 1000;
–
Unitab
: EUR 1000.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 24. janvārī,
Alliance One
cēla šo prasību.
Savā prasības pieteikumā
Alliance One
lūdza šo lietu apvienot ar lietām, kurās iesniegti
Mindo
un
Transcatab
prasības pieteikumi (skat. tālāk 57. un 58. punktu).
2006. gada 20. janvārī
Mindo
iesniedza prasības pieteikumu, lūdzot daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, samazināt tai ar apstrīdēto lēmumu noteikto
naudas sodu (lieta T‑19/06).
2006. gada 3. februārī
Transcatab
tāpat iesniedza prasības pieteikumu, lūdzot daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, samazināt tai ar apstrīdēto lēmumu
noteikto naudas sodu (lieta T‑39/06), lūdzot šo lietu apvienot ar izskatāmo lietu.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2006. gada 27. jūlijā,
Mindo
lūdza apvienot lietu T‑19/06 ar izskatāmo lietu. 2006. gada 21. augustā
Alliance One
iesniedza savus apsvērumus par šo pieteikumu, izsakoties par labu apvienošanai.
Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2006. gada 21. augustā, Komisija norādīja, ka tā uzskata, ka šo lietu
apvienošana neļautu nozīmīgi uzlabot tiesvedības efektivitāti un ka tā šajā sakarā paļausies uz Vispārējās tiesas viedokli.
Vispārējā tiesa noraidīja pieteikumu par lietu apvienošanu.
2009. gada 24. novembrī Vispārējā tiesa tās Reglamenta 64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzdeva
Alliance One
rakstisku jautājumu, uz kuru tā atbildēja noteiktajā termiņā. 2010. gada 2. februārī Komisija iesniedza savus apsvērumus
par
Alliance One
atbildi.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un tās Reglamenta 64. pantā paredzēto
procesa organizatorisko pasākumu ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus iesniegt noteiktus dokumentus. Lietas dalībnieki izpildīja
šo lūgumu noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem tika uzklausīti 2010. gada
28. septembra tiesas sēdē.

Alliance One
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu, ciktāl tas attiecas uz
SCC
,
Dimon Inc.
un
Alliance One
;
–        līdz ar to samazināt naudas sodus, kas uzlikti
Transcatab
un
Dimon Italia
(
Mindo
), tā, lai tie nepārsniegtu 10 % no to apgrozījuma pēdējā finanšu gadā;
–        pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas uzlikts
Transcatab
un
Dimon Italia
(
Mindo
), jo reizināšanas koeficients nebija piemērojams;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Alliance One
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Savu prasību pamatojot,
Alliance One
būtībā izvirza trīs pamatus, kas iedalāmi vairākās daļās. Pirmais pamats, kas izvirzīts kā galvenais, ir par noteikumu, kas
regulē mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības izdarītajiem pārkāpumiem, pārkāpumu, kā arī tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu. Otrais pamats ir par Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu, ciktāl uzliktā naudas soda summa pārsniedz
10 % attiecīgi no
Transcatab
un
Dimon Italia
apgrozījuma 2005. gadā, kā arī samērīguma principa pārkāpumu, nosakot naudas soda galīgo summu.
Alliance One
pakārtoti tāpat izvirza trešo pamatu par kļūdu tiesību piemērošanā un kļūdu faktos, kā arī samērīguma principa pārkāpumu un
pamatojuma nesniegšanu, nosakot reizināšanas koeficientu.
A –
Par pirmo pamatu attiecībā uz noteikumu, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības izdarītajiem pārkāpumiem,
pārkāpumu, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Šo pamatu var iedalīt četrās daļās. Pirmās daļas ietvaros
Alliance One
apgalvo, ka Komisija nav ievērojusi noteikumus, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības darbībām.
Otrās daļas ietvaros
Alliance One
apgalvo, ka
SCC
un
Dimon Inc.
Iesniedza Komisijai pierādījumus, kas norādīja, ka tām nebija izšķirošas ietekmes uz to meitassabiedrībām, kurus Komisija
būtībā nav ņēmusi vērā. Trešās daļas ietvaros
Alliance One
pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi
SCC
un
Dimon Inc.
tiesības uz aizstāvību, šo sabiedrību iesniegto pierādījumu apstrīdēšanai izmantojot dokumentus, kas nebija minēti paziņojumā
par iebildumiem, un nepieejamus dokumentus. Ceturtā pamata ietvaros
Alliance One
apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi noteikumus attiecībā uz pierādīšanas pienākumu.
1.
Par pirmo daļu, kas izriet no tā, ka nav ievēroti noteikumi, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības
darbībām
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
apgalvo, ka Komisija pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka
SCC
un
Dimon Inc.
bija izšķiroša ietekme attiecīgi uz
Transcatab
un
Dimon Italia
pārkāpuma laikā, un šī iemesla dēļ atzīstot pēdējās minētās par solidāri atbildīgām par pārkāpjošo rīcību.

Alliance One
uzskata, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz atbilstošās judikatūras kļūdainu interpretāciju, ciktāl ir konstatēts, ka
var prezumēt, ka mātessabiedrībai, kurai pieder visas meitassabiedrības kapitāldaļas, ir izšķiroša ietekme uz tās komerciālo
darbību. Sava apgalvojuma pamatojumam
Alliance One
norāda uz vairākiem Tiesas spriedumiem, ģenerāladvokātu secinājumiem lietās, kurās pasludināti šie spriedumi, kā arī noteiktiem
Vispārējās tiesas spriedumiem. Konkrētāk, no Tiesas 2000. gada 16. novembra sprieduma lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp.) izrietot, un tas esot apstiprināts citos spriedumos, ka vienmēr ir jāiesniedz papildu pierādījumi bez tā,
ka mātessabiedrībai vienkārši piederēja visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas laikā, kad tā ir izdarījusi EKL 81. panta
1. punkta pārkāpumu, lai prezumētu, ka mātessabiedrībai bija izšķiroša ietekme pār tās meitassabiedrības rīcību un lai to
tādējādi atzītu par solidāri atbildīgu par meitassabiedrības izdarīto pārkāpumu.
Turklāt Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē esot vairākkārt noteikusi, ka tikai apstāklis, ka uzņēmumam pieder visas kapitāldaļas
meitassabiedrībā, kas tieši iesaistīta konkurences tiesību pārkāpumā, pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu tās atbildību,
un līdz ar to ir nepieciešami papildu pierādījumi, lai pārliecinoši konstatētu uzņēmumu grupas atbildību par vienas no tās
meitassabiedrībām rīcību, ja mātessabiedrība nav tieši bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece.

Alliance One
it īpaši norāda uz gadījumiem, kuros Komisija neesot atzinusi mātessabiedrību par atbildīgu par tās meitassabiedrības rīcību,
konkrētāk, kritizējot Komisijas pieeju lietā, kurā pieņemts 2004. gada 20. oktobra lēmums lietā Jēltabaka – Spānija (COMP/38.238/B.2),
esot atzinusi mātessabiedrību par atbildīgu tās tiešas dalības aizliegtās vienošanās īstenošanā dēļ vai esot pamatojusies
uz citiem pierādījumiem, lai pierādītu mātessabiedrības atbildību.
Konkrētāk, no Komisijas lēmumpieņemšanas prakses izrietot, ka tā prasa “citus” pierādījumus papildus vienkāršajam apstāklim,
ka sabiedrībai pieder visas tās meitassabiedrības kapitāldaļas, tādus kā:
–        mātessabiedrības tieša iesaistīšanās pārkāpumos;
–        mātessabiedrības atbildība par pārkāpuma īstenošanu;
–        mātessabiedrības dalība sanāksmēs, kurās ir tikušas apskatītas pret konkurenci vērstās darbības;
–        apstāklis, ka mātessabiedrība nav apstiprinājusi vai norādījusi savas meitassabiedrības autonomiju;
–        apstāklis, ka mātessabiedrība sevi prezentējusi kā vienīgo Komisijas sarunu partneri administratīvā procesa laikā;
–        pierādījumi, kas parāda, ka mātessabiedrība “zināja” par nolīgumiem, vai apstāklis, ka tā nav tieši apstrīdējusi, ka tā zināja
par pārkāpjošo rīcību.
Kopumā no judikatūras un Komisijas lēmumpieņemšanas prakses analīzes izrietot, ka:
–        Komisijai ir jāpierāda, ka mātessabiedrībai ir bijusi izšķiroša ietekme uz tās meitassabiedrību;
–        pierādīšanas pienākums netiek apvērsts, bet vienīgi atvieglots, ja meitassabiedrība tiek kontrolēta pilnībā, ja ir atrodami
citi pierādījumi vai norādes, kas pamato šo secinājumu;
–        vienīgi gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder meitassabiedrības un pastāv citas norādes par to, ka tā bijusi iesaistīta,
var tikt prezumēta mātessabiedrības atbildība un tai pāriet pierādīšanas pienākums par to, ka tā nav bijusi iesaistīta;
–        šo prezumpciju vienmēr var atspēkot, ja
Alliance One
var iesniegt pietiekamus pierādījumus, ka, lai arī tā būtu varējusi īstenot izšķirošu ietekmi, tā to nav darījusi šajā gadījumā.

Alliance One
tādējādi apstrīd interpretāciju, kādu Komisija apstrīdētajā lēmumā piešķīrusi judikatūrai, un uzsver, ka šī pēdējā procesā
esot vienīgi apgalvojusi, ka
SCC
un
Dimon Inc.
piederēja visas to Itālijas meitassabiedrību kapitāldaļas, uzskatot, ka ar to pietiek, lai pārnestu pierādīšanas pienākumu
uz lietas dalībniekiem.
Nepamatoti pārnesot pierādīšanas pienākumu uz
SCC
un
Dimon Inc.
, Komisija tādējādi esot pārvērtusi prezumpciju “iuris tantum” par prezumpciju “iuris et de iure”, proti, prezumpciju, ko
nevar atspēkot, iesniedzot pierādījumus par pretējo.
Tādējādi pierādīšanas pienākums par mātessabiedrības īstenotu izšķirošu ietekmi uz savu meitassabiedrību nevarot tikt apvērsts
gadījumā, ja meitassabiedrība [mātessabiedrībai] pieder pilnībā. Izskatāmajā lietā šis pienākums varētu tikt pārnests uz
Alliance One
vienīgi tad, ja Komisija būtu iesniegusi pārliecinošas norādes, kas parādītu, ka
Transcatab
un
Dimon
pārkāpuma periodā bijušas pakļautas savu atbilstošo mātessabiedrību izšķirošai ietekmei.
Prasītāja uzskata, ka Komisija tādējādi esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, prezumējot
Dimon Inc
. un
SCC
atbildību par to atbilstošo meitassabiedrību rīcību.
Komisija lūdz šo pirmā pamata daļu noraidīt.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās
lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts) un uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs vienības
juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P,
no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts, un 2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 54. punkts).
No judikatūras izriet, ka uzņēmuma jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību
pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (Tiesas 2006. gada
14. decembra spriedums lietā C‑217/05
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, Krājums, I‑11987. lpp., 40. punkts, un iepriekš 80. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 55. punkts; Vispārējās tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences noteikumus, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild par
pārkāpumu (šajā ziņā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 145. punkts; 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06
ETI
u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts, un iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 56. punkts).
Par konkurences tiesību pārkāpumu bez šaubām ir jāvaino juridiska persona, kam var tikt noteikti naudas sodi. Lai piemērotu
un izpildītu Komisijas lēmumu konkurences tiesību jomā, faktiski kā adresāts ir jānosaka vienība, kas ir juridiska persona
(šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T‑305/94 līdz T‑307/94, no T‑313/94
līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑931. lpp., 978. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitassabiedrības rīcībā var vainot mātessabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir atsevišķa
juridiska persona, šī meitassabiedrība savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātessabiedrības dotus
rīkojumus, it īpaši ievērojot ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās vienības
(skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādā situācijā, tā kā mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu
EKL 81. panta izpratnē, tas ļauj Komisijai adresēt mātessabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, un neprasa pierādīt
pēdējās personisku līdzdalību šajā pārkāpumā (šajā ziņā skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 59. punkts).
Tāpat no judikatūras izriet, ka īpašajā gadījumā, kad mātessabiedrībai pilnībā pieder tās meitassabiedrības, kas ir izdarījusi
Kopienu konkurences tiesību pārkāpumu, kapitāldaļas, pirmkārt, šī mātessabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības
rīcību un, otrkārt, pastāv atspēkojama prezumpcija, ka minētā mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi (skat. iepriekš
80. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitassabiedrības kapitāls pieder tās mātessabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitassabiedrības komercpolitiku. Līdz ar to Komisija varēs uzskatīt mātessabiedrību
par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātessabiedrība, kurai ir jāatspēko
šī prezumpcija, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitassabiedrība rīkojas tirgū autonomā veidā (šajā
ziņā skat. iepriekš 70. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts, un iepriekš 80. punktā minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 61. punkts).
Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 70. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz visu meitassabiedrības kapitālu ir minējusi citus apstākļus, kā, piemēram,
to, ka nav apstrīdēts, ka mātessabiedrība ietekmē meitassabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību administratīvā
procesa laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai tādēļ, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem Vispārējā
tiesa bija balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai noteiktu šī sprieduma 86. punktā minētās prezumpcijas īstenošanai
nosacījumu par papildu norāžu iesniegšanu par to, ka mātessabiedrība faktiski ir īstenojusi savu ietekmi (skat. iepriekš 80. punktā
minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 62.punkts un tajā minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedumu lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 57. punkts).
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai vainotu mātessabiedrību par tās meitassabiedrības izdarītu pārkāpumu, Komisija ir balstījusies
uz pieņēmumu, ka šāda vainojamība ir iespējama, ja mātessabiedrība un tās meitassabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības
daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 325. apsvērums).
Centrālais faktors, uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu, ka mātessabiedrība var tikt vainota par tās meitassabiedrības
izdarītu pārkāpumu, ir pēdējās minētās autonomijas neesamība attiecībā uz tās rīcību tirgū. Faktiski šāda autonomijas neesamība
neizbēgami izriet no mātessabiedrības “izšķirošas ietekmes” īstenošanas uz tās meitassabiedrības rīcību apstākļos, kad faktiska
šādas ietekmes īstenošana saskaņā ar judikatūru var tikt prezumēta gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss meitassabiedrības
kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 329. un 330. apsvērumu).
Apstrīdētā lēmuma 331. apsvērumā Komisija tādējādi uzskatīja, ka izskatāmajā lietā
Deltafina
,
Dimon Italia
un
Transcatab
“trūka autonomijas”, jo tās pilnībā kontrolēja to attiecīgās mātessabiedrības.
Pretēji
Alliance One
apgalvotajam, proti, ka izskatāmajā lietā Komisija esot pārvērtusi prezumpciju “iuris tantum” prezumpcijā “iuris et de iure”,
šī argumentācija nenovirzās no atspēkojamas prezumpcijas loģikas. Tādējādi kā citu atspēkojamu prezumpciju, kas pieļaujamas
konkurences tiesībās, gadījumā, ja Komisija var tiesiski prezumēt apstākli, tas tiek uzskatīts par pierādītu, ja vien attiecīgais
uzņēmums prezumpciju neatspēko, iesniedzot pārliecinošus pierādījumus par pretējo (skat. iepriekš 82. punktā minēto Tiesas
spriedumu lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 121. un 126. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija, I‑4287. lpp., 162. un 167. punkts). Līdz ar to, ievērojot tās atspēkojamo raksturu, minētā prezumpcija, kas var
tikt atspēkota katrā atsevišķajā gadījumā, neizraisa automātisku atbildības noteikšanu mātessabiedrībai, kurai pieder viss
tās meitassabiedrības kapitāls, kas būtu pretrunā personiskās atbildības principam, uz kuru pamatojas konkurences tiesības.
Tātad Komisija ir ievērojusi noteikumus, kas regulē mātessabiedrības vainošanu par tās meitassabiedrības rīcību, būtībā atzīstot
SCC
un
Dimon Inc
., kuras tiesību pārņēmēja ir
Alliance One
kā sabiedrība, kas radusies to apvienošanās rezultātā, par atbildīgām par pārkāpumu, ko izdarījušas to meitassabiedrības
Transcatab
un
Dimon Italia
.
Ir jākonstatē, ka šādu secinājumu nevar likt apšaubīt argumenti, ko izvirzījusi
Alliance One
, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu par sekām, kādas ir iepriekš 80. punktā minētajam spriedumam lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija. Tā uzskata, pirmkārt, ka šajā spriedumā Tiesa ir kļūdaini interpretējusi agrāko judikatūru, konkrētāk, iepriekš
70. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, un katrā gadījumā judikatūra šajā jautājumā nav viennozīmīga. Otrkārt, faktiskie apstākļi lietā, kurā pasludināts
iepriekš 80. punktā minētais spriedums
Akzo Nobel
u.c./Komisija, atšķiroties no izskatāmās lietas faktiskajiem apstākļiem, jo aizliegtās vienošanās īstenošanā esot bijušas
iesaistītas vairākas meitassabiedrības un līdz ar to esot bijis grūtāk pierādīt, ka mātessabiedrība nebija zinājusi par darbībām,
kas vērstas pret konkurenci. Attiecībā uz pirmo jautājumu pietiek konstatēt, ka no iepriekš 80. punktā minētā sprieduma lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija (tāpat šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes Kokotes [
Kokott
] secinājumus iepriekš 80. punktā minētajā lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8241. lpp., 60. un 61. punkts) izriet, ka Tiesa ne vien ņēma vērā judikatūru, uz kuru
Alliance One
lielā mērā balsta savu pamatojumu, un, konkrētāk, iepriekš 70. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, bet tāpat ir sniegusi viennozīmīgu interpretāciju agrākajai judikatūrai (iepriekš 80. punktā minētais spriedums
lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 58.–62. punkts). Attiecībā uz otro argumentu pietiek konstatēt, ka šķietamajām atšķirībām starp lietu, kurā
pasludināts iepriekš 80. punktā minētais spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, un izskatāmo lietu nav nozīmes, jo atbildības attiecināšanas kritērijs pirmajā lietā nekādi nebija mātessabiedrības
tieša vai netieša zināšana par meitassabiedrības vai meitassabiedrību īstenotajām darbībām. Katrā ziņā, kā to pamatoti norādījusi
Komisija, šajā spriedumā šāds elements nekādi netika ņemts vērā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
2.
Par otro daļu attiecībā uz pierādījumu, ko iesniegušas
SCC
un
Dimon Inc.
ar mērķi atspēkot prezumpciju, neņemšanu vērā
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
uzskata, ka
SCC
un
Dimon Inc
., lai arī tām nebija šāda pienākuma, ir iesniegušas dažādus un pilnīgus pierādījumus, kas parāda, ka tās nedz bija aizliegtās
vienošanās dalībnieces, nedz ir ietekmējušas savu meitassabiedrību rīcību, un ir skaidri pierādījušas, ka neviena no situācijām,
kurās atbilstoši judikatūrai ir tikuši noteikti sodi, izskatāmajā lietā nepastāvēja. Šie pierādījumi tādējādi pierādot, ka
SCC
un
Dimon Inc.
nav izmantojušas izšķirošu ietekmi uz savām Itālijas meitassabiedrībām un neesot varējušas to darīt.

Alliance One
turklāt pārmet Komisijai, ka tā ir nepareizi interpretējusi
SCC
un
Dimon Inc.
iesniegtos pierādījumu. Tādējādi tā kritizē ne vien dažādas apstrīdētā lēmuma rindkopas, kurās Komisija pārbauda un noraida
šos pierādījumus, bet tāpat arī to, kā Komisija izmantojusi pamatojošus dokumentus.
Saskaņā ar tās viedokli
SCC
un
Dimon Inc.
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem skaidri parādot, ka abām grupām bija ļoti decentralizēta struktūra, it īpaši ievērojot
specifiskās īpatnības, kas raksturo jēltabakas Itālijas tirgu. Tādējādi mātessabiedrības izšķirošas ietekmes īstenošana būtu
nesavienojama ar tirgus vajadzībām. Turklāt apstāklis, ka šīm divām grupām ir meitassabiedrības vairāku valstu tabakas tirgos,
kam katram ir savas specifiskās īpatnības, padarot neiespējamu tām īstenot komerciālu ietekmi pār savām meitassabiedrībām
jebkādā formā.

Transcatab
un
Dimon Italia
no savas puses esot izskaidrojušas, ka tās vienmēr esot bijušas autonomas sabiedrības konkrētajā tirgū un ka tās pašas noteica
savu komercpolitiku šajā nozarē. Kas attiecas uz pārstrādātās tabakas tirdzniecību,
Alliance One
atgādina, ka meitassabiedrības darbojās kā neatkarīgas sabiedrības attiecībā uz klientiem. Šajā sakarā tā atzīmē, ka pārstrādātās
tabakas pārdošana grupas ietvaros laika periodā no 1995. gada septembra līdz 2001. gada jūnijam ir atspoguļojusi tikai minimālu
daļu no kopējā
Dimon Italia
pārdotā apjoma (20–30 %), lielākā daļa tās tabakas esot tikusi tieši pārdota citiem klientiem.
Savā replikā
Alliance One
turklāt uzsver, ka pretēji Komisijas apgalvotajam judikatūrā nav precedenta, kas izvirzītu procesa dalībniekiem prasību pierādīt
to grupas specifiskās iezīmēs kā pamatojumu meitassabiedrības autonomijai. Turklāt
SCC
un
Dimon Inc.
esot skaidri pierādījušas, ka viņu gadījumā nebija izpildīts neviens no elementiem, kas izvirzīti kā prasība judikatūrā.
Attiecībā, konkrētāk, uz pierādījumiem, ko iesniedza
SCC
, lai pierādītu, ka nepastāvēja nekāda izšķiroša ietekme uz tās Itālijas meitassabiedrību
Transcatab
,
Alliance One
atgādina, ka:
–
Transcatab
valdē esot bijuši galvenokārt Itālijas grāmatveži un ka nevienam no tiem neesot iepriekš vai pēc tam bijusi jebkāda tieša
vai netieša saikne ar
SCC
; turklāt
SCC
loma savu locekļu izvēlē esot aprobežojusies ar formālu
Transcatab
ģenerāldirektora izvirzīto personu iecelšanu, kas pašas esot bijušas pilnīgi neatkarīgas no
SCC
;
–        atbilstoši
Transcatab
statūtu 19. pantam tās valdei esot visplašākās pilnvaras, kas iespējamas sabiedrības pārvaldei;
–        sākot ar 1994. gada 4. augustu, tas ir, pirms tam, kad
SCC
pārņēma pilnīgu
Transcatab
kontroli,
Transcatab
rīcību esot izlēmis tikai tās ģenerāldirektors, kuram, kā tas izrietot no tās pašas dienas
Transcatab
valdes protokola,
Transcatab
bija uzticējusi visas pilnvaras, kas uzskaitītas minētajā statūtu 19. pantā attiecībā uz sabiedrības parasto un izņēmuma rakstura
lietu vadīšanu; šo situāciju nekad neesot mainījusi
SCC
, un ģenerāldirektors vēl arvien esot bijis tas pats;
–        tādējādi
Transcatab
komercpolitiku esot izlēmis tikai un vienīgi tās ģenerāldirektors, kā to apstiprinot valdes sēžu protokoli, kuru laikā principā
viņš aprobežojās ar to, ka informēja pārējos valdes locekļus par sabiedrības komerciālo situāciju un pēdējie minētie formāli
un
a posteriori
apstiprināja direktora darbības.
Ar šiem pierādījumiem pietiekot, lai atspēkotu Komisijas prezumpciju.
Turpinot
Alliance One
apstrīd Komisijas argumentāciju, ka
SCC
neesot varējusi pierādīt, ka
Transcatab
ģenerāldirektors nebija tās pašas iecelts; katrā ziņā pārējiem
Transcatab
valdes locekļiem esot bijušas izpildvaras pilnvaras un
SCC
neesot pierādījusi, ka šos locekļus bija izvēlējies ģenerāldirektors, nevis tā pati.
Attiecībā, pirmkārt, uz ģenerāldirektora neatkarību,
Alliance One
atkārto, ka tā ir pierādījusi, ka nepastāvēja nekāda saikne starp viņu, kas amatā iecelts ilgu laiku pirms tam, kad meitassabiedrību
ieguva
SCC
, un pēdējo minēto. Katrā ziņā Komisijai esot bijis jāpierāda, ka
SCC
bija iecēlusi
Transcatab
valdi pirms pirmā minētā ieguva pilnīgu kontroli pār to.
Attiecībā, otrkārt, uz pārējo valdes locekļu izpildpilnvarām, pirmām kārtām, tā atgādina, ka parasto un izņēmuma rakstura
pilnvaru deleģēšanu ģenerāldirektoram Komisija nav apstrīdējusi. Otrām kārtām, tā noraida šķietamos detalizētos pierādījumus,
kas parādītu, ka citi valdes locekļi, piemēram,
S. M.
, atradās izpildvaras posteņos, un neuzskata tos par nozīmīgiem, jo, no vienas puses, tie neparāda, ka pastāvēja dalītas pilnvaras
vadīt
Transcatab
darbību, un, no otras puses, neparāda nekādu valdes locekļu iejaukšanos pēdējās minētās iepirkumu veikšanas politikā. Katrā
ziņā šos dokumentus Komisija nevarot lietderīgi izvirzīt, jo tie sagatavoti pirms apskatāmās aizliegtās vienošanās sākuma.
Turklāt no valdes sanāksmju protokola piemēra, ko lietas materiālos iekļāvusi
Alliance One
, izrietot, ka ģenerāldirektors informēja pārejos valdes locekļus par sabiedrības komerciālo stāvokli un ka tie automātiski
un
a posteriori
apstiprināja visas viņa darbības. Savukārt nepastāvot nekādi pierādījumi, ka pārējie valdes locekļi būtu bijuši iesaistīti
sabiedrības komercpolitikā.
Treškārt,
Alliance One
apgalvo, ka jautājumam par to, vai
Transcatab
valdes locekļus iecēla
SCC
, nav nozīmes, jo, pat ja pārējos valdes locekļus būtu iecēlusi
SCC
, tiem tomēr neesot bijis nekādu pilnvaru vadīt
Transcatab
darbības.
Turklāt no noteiktiem lietas materiālos iekļautiem dokumentiem izrietot, ka akcionāri aprobežojās ar to, ka apstiprināja ikgadējos
ziņojumus. Turklāt neesot nekādu pierādījumu, ka ģenerāldirektors apsprieda ar pārējiem valdes locekļiem – un vēl jo mazāk
ar mātessabiedrību –
Transcatab
iepirkumu veikšanas politiku. Noteiktas saziņas pastāvēšana, kas bija nepieciešama, taču pilnībā nesaistīta ar vietējās darbības
vadību, nevarot būt kritērijs, lai pierādītu mātessabiedrības ietekmi uz tās meitassabiedrību.
Savukārt attiecībā uz pierādījumiem, ko iesniegusi
Dimon Inc.
, lai pierādītu, ka nepastāvēja nekāda izšķiroša ietekme uz tās meitassabiedrību
Dimon Italia
,
Alliance One
atgādina, ka:
–
Dimon Italia
valdi esot veidojuši Itālijas jēltabakas eksperti un
Dimon Inc.
neesot iecēlusi nevienu no šīs valdes locekļiem pēc tam, kad tā ieguva kontroli pār
Dimon Italia
, izņemot divas personas, kas veica uzdevumus saistībā ar finanšu aspektiem, un
V. R.
(iecelts 1998.) gadā, kas esot bijis vadošais darbinieks
Reditab Srl
, sabiedrībā, kurā viņa ģimenei piederēja 50 %, pārējiem 50 % piederot
Dibrell Brothers Inc.
, ko 1995. gada nogalē pārņēma
Dimon Inc.
; tādējādi
Dimon Inc.
kontroli pār
Dimon Italia
esot deleģējusi personām, kuras lieliski pārzināja vietējo tirgu;
–        direktori, kas atbildīgi par iepirkumiem, proti,
V.
un
F. R.
(
R.
ģimenes locekļi) un
B.
(agrākais
Dibrell Italia
direktors), pat pēc tam, kad kontroli ieguva
Dimon Inc.
, esot baudījuši pilnīgu autonomiju
Dimon Italia
iepirkumu stratēģijas noteikšanā;
–        nekādi neesot pārklājušies
Dimon Italia
direktori un par iepirkumiem atbildīgā komanda, no vienas puses, un
Dimon Inc.
vai kādas citas
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrības direktori, no otras puses, un neviens no valdes locekļiem nekad neesot bijis nevienas citas uzņēmumu
grupas sabiedrības direktors vai ieņēmis vadības vai izpildu amatu šajās sabiedrībās.
Savā atbildes rakstā
Alliance One
kā nepamatotu noraida Komisijas argumentu, ka tā neapstrīdēja, ka
Dimon Inc.
iecēla
Dimon Italia
valdes locekļus pēc tam, kad tā bija ieguvusi ekskluzīvu kontroli.
Šajā sakarā, pirmkārt, tā pārmet Komisijai, ka tā nav norādījusi, ka brīdī, kad
Dimon Inc.
ieguva
Dimon Italia
(tajā laikā –
Reditab
), trīs
Reditab
valdes locekļi tika saglabāti amatā un ka līdz 1996. gada 1. janvārim netika iecelts neviens jauns
Dimon Italia
valdes loceklis. Tieši šajā datumā valdes locekļu skaits tika palielināts no trīs līdz pieciem,
Dimon Inc.
ieceļot amatā
V. R.
, agrāko
Reditab
vadītāju un ģimenes, kas dibinājusi sabiedrību, locekli, un
N.
, iepirkumu ekspertu, kam nekad iepriekš nebija bijis nekāda sakara ar
Dimon
uzņēmumu grupu.
Pēc pilnīgas
Dimon Italia
iegūšanas
Dimon Inc.
esot iecēlusi tikai divus finanšu ekspertus –
W. M.
, ko pēc tam aizstāja
C.
–, kas neiejaucās meitassabiedrības iepirkumu veikšanas politikā un nebija nevienas citas
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrības valdē, un 1998. gadā –
F. R.
, kam bija bijusi saikne ar sabiedrību, pirms to iegādājās
Dimon Inc.
Pretēji Komisijas apgalvotajam
W. M.
bija
Dimon International Services Ltd
,
Dimon Italia
māsas sabiedrības, darbinieks, viņam nebija nekādas saistības ar
Dimon International
un viņš neīstenoja nekādas vadības pilnvaras
Dimon Italia
ietvaros. Līdz ar to
W. M.
iecelšana amatā nevarēja pierādīt, ka
Dimon Inc.
bija “īstenojusi” kontroli pār
Dimon Italia
komercpolitiku.
Otrkārt,
Alliance One
apstrīd Komisijas argumentu, ka ir pietiekami pierādīt, ka mātessabiedrība iecēlusi vienu vienīgu valdes locekli, lai pierādītu,
ka tai ir bijusi faktiska ietekme uz tās meitassabiedrības rīcību. Saskaņā ar judikatūru vienīgie nozīmīgie kritēriji ir tas,
vai amatā ieceltajai personai bija pilnvaras vadīt meitassabiedrības darbības un vai vienlaikus tā bija arī citu uzņēmumu
grupas sabiedrību valdes locekle, kas tā neesot bijis
Dimon Inc.
amatā iecelto personu gadījumā.
Treškārt,
Alliance One
atgādina lomu, kāda bija
R.
ģimenei. Faktiski, pretēji Komisijas norādītajam,
V. R.
kā šīs ģimenes loceklis, kurai iepriekš piederēja
Reditab
, vadīja šīs sabiedrības darbības brīdī, kad to ieguva
Dimon Inc.
, un turpināja tās vadīt pēc tam, vispirms kā iepirkumu direktors, pēc tam kā valdes loceklis.
Ceturtkārt,
Alliance One
atgādina, ka
B.
bija valdes loceklis pirms tam, kad sabiedrību ieguva
Dimon Inc.
, un neesot nekādu pierādījumu par cita veida saistības pastāvēšanu starp viņu un
Dimon Inc.
Apstāklis, ka
B.
, kā to apgalvo Komisija, esot bijis iesaistīts aizliegtās vienošanās īstenošanā, neparādot neko attiecībā uz iespējamo saistību
ar mātessabiedrību un nepierādot, ka mātessabiedrība bija vainojama vai zināja par praksi, kas vērsta pret konkurenci.
Piektkārt, tā pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā, ka nepārklājās
Dimon Italia
vadība un tās iepirkumu veikšanas komanda un
Dimon Inc.
vai kādu citu
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrību vadība.
Visbeidzot, attiecībā uz dokumentiem, kas minēti apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz apgalvoto saziņu starp
Dimon Italia
un pārējo uzņēmumu grupu
Dimon
,
Alliance One
visupirms apgalvo, ka šie dokumenti esot nepietiekami, lai attiecinātu uz
Dimon Inc.
atbildību par tās meitassabiedrības rīcību, jo šī saziņa neattiecās uz
Dimon Italia
komercpolitiku.
Konkrētāk,
Alliance One
apgalvo, ka dokumenti, kas saistīti ar
APTI
sanāksmi, ir ļoti vispārīga rakstura un neatspoguļo
Dimon Italia
komercpolitiku. Elektroniskā pasta vēstulē, ko
C.
nosūtīja
S.
2002. gada 12. februārī, esot bijis vienīgi norādīts, ka
Dimon Italia
rīkojusies kā autonoma vienība valsts jēltabakas tirgū. Attiecībā uz elektroniskā pasta vēstuli, ko
B.
nosūtīja
S.
2001. gada 10. maijā,
Alliance One
apstrīd, kā Komisija interpretējusi šo elektroniskā pasta vēstuli savā aizstāvībā, proti, ka tas pierādot, ka
Dimon Inc.
zināja par aizliegto vienošanos, jo tas esot jauns un tādēļ nepieņemams iebildums. Turklāt šis dokuments neizskaidrojot un
nekādi nepierādot Komisijas apgalvojumu, ka
S.
zināja par aizliegto vienošanos. Šis apgalvojums esot arī pilnībā nepamatots, jo no šī dokumenta izrietot, ka tajā izdarīta
norāde uz pārstrādātās tabakas pārdošanu, nevis uz jēltabakas iepirkumiem, un ka galvenais mērķis sanāksmei, kas tajā ir ierosināta,
bija apspriest klientu, kas ir tabakas ražotājs. Attiecībā uz dokumentiem, ar kuriem iecerēts pamatot Komisijas apgalvojumu,
ka
Dimon Italia
sagatavoja periodiskus ziņojumus par ražu pārējām
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrībām,
Alliance One
apstrīd secinājumu, ko no tiem izdara Komisija, jo Komisija balstoties uz galīgi nepamatotu prezumpciju. Turklāt šie dokumenti
nevarot pamatot secinājumu, ka
Dimon Italia
bija pakļauta
Dimon Inc.
ietekmei, nosakot savu iepirkumu politiku, jo tie attiecas uz atšķirīgu tirgu – pārstrādātas tabakas pārdošanas tirgu – un
tie vienīgi sniedz informāciju par pārdošanu un vispārējo ekonomisko situāciju Itālijā, neizdarot nekādas norādes uz piegādātājiem,
cenām vai nolīgumiem ar konkurentiem. Konkrētāk, tajos nav minēta
Dimon Italia
politika jēltabakas iepirkumu nozarē.
Alliance One
atzīmē, ka, lai arī apstrīdētajā lēmumā Komisija citē 2892.–2893. dokumentu kā papildu pierādījumu par mātessabiedrības un
tās meitassabiedrības saziņu, savā iebildumu rakstā tā tāpat un pirmo reizi min 2894.–2902. dokumentu. Tā kā šie dokumenti
tika iesniegti kontekstā ar iespējamu apvienošanos starp
Dimon Italia
un
Transcatab
, tie nevar pierādīt, ka
Dimon Inc.
iejaucās
Dimon Italia
“vadībā” un ka tās komercpolitika tika noteikta grupas līmenī. Kas attiecas uz elektroniskā pasta vēstuli, kurā ietverts
Dimon Inc.
vērtējums
Dimon Italia
darbībām, un
N.
sagatavoto ziņojumu, kas tai pievienots, tas patiesībā attiecās tikai uz priekšsēdētāja “pēdējās gribas izpausmi”, beidzoties
viņa pilnvarām, kurā aprakstīta
Dimon Italia
vispārējā situācija. Visbeidzot, attiecībā uz elektroniskā pasta vēstuli, ko
B.
nosūtīja
S.
un kas attiecās uz valdes ikgadējo sapulci,
Alliance One
apgalvo, ka tā sniedz pārskatu par sabiedrības stāvokli, kāds tas konstatēts ikgadējā valdes sapulcē, un tas nekādā veidā
nepierāda, ka
Dimon Inc.
parasti saņēma “detalizētu informāciju” no
Dimon Italia
.
Visbeidzot,
Alliance One
apstrīd secinājumu, ko Komisija izdara no diviem jauniem dokumentiem, kas pievienoti tās iebildumu rakstam, proti, ka
S.
bija “vecākais direktors, kas atradās pašā
Dimon
uzņēmumu grupas virsotnē”, un ka
Alliance One
mēģināja samazināt viņa lomas nozīmi. Saskaņā ar tās viedokli šie dokumenti vienīgi apliecina, ka
S.
bija atbildīgs par pārstrādātās tabakas tirdzniecības koordināciju Eiropā.
Kopumā no šiem dokumentiem izrietot, ka
Dimon Italia
bija autonoma attiecībā uz tās komercpolitikas noteikšanu un ka vienīgā informācija, ar kuru tā apmainījās ar uzņēmumu grupu,
bija vispārīga rakstura vai, lielākais, attiecās uz specifiskiem jautājumiem, kam nebija saistības ar tās komercpolitiku.

Alliance One
tādējādi nobeigumā uzskata, ka ir pierādījusi, ka dokumenti, uz ko atsaukusies Komisija, lai apstiprinātu
SCC
un
Dimon Inc.
atbildību, nepierādot, ka šīs divas sabiedrības varēja ietekmēt vai ir ietekmējušas attiecīgi
Transcatab
un
Dimon Italia
rīcību. Šie dokumenti pat nepierādot secinājumu, ka starp minētajām sabiedrībām būtu pastāvējusi tieša saziņa.
Tā uzskata, ka dokumenti, uz kuriem norādījusi Komisija, ir vispārīgi dokumenti, kas nepierāda, ka mātessabiedrības zināja
par attiecīgās aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Komisija neesot atradusi nevienu dokumentu, kas parādītu, ka
SCC
vai
Dimon Inc.
būtu devusi norādījumus savām Itālijas meitassabiedrībām vai arī pieprasījusi vai pat saņēmusi informāciju par to politiku
attiecībā uz iepirkumiem.
Komisija šo pirmā pamata daļu lūdz noraidīt.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam ir jāatzīmē – kā atgādināts iepriekš 86. un 87. punktā, gadījumā, kad mātessabiedrībai pieder viss tās meitassabiedrības
kapitāls, Komisijai ir tiesības prezumēt, ka mātessabiedrība faktiski īsteno izšķirošu ietekmi pār šīs meitassabiedrības rīcību,
bez vajadzības sniegt papildu pierādījumus par to, ka mātessabiedrība ir faktiski īstenojusi šādu ietekmi vai ir zinājusi
par minētās meitassabiedrības iesaistītību šajā pārkāpumā. Tā ir atspēkojama prezumpcija, ko var atspēkot ar pretējiem pierādījumiem.
Tādējādi mātessabiedrībai, ko Komisija uzskata par solidāri atbildīgu par tās meitassabiedrībai noteiktā naudas soda samaksu,
ir pienākums atspēkot šo prezumpciju, iesniedzot pierādījumus, kas var pierādīt, ka tās meitassabiedrība autonomi nosaka savu
rīcību tirgū un tādējādi šīs divas sabiedrības nav viena ekonomiska vienība. To nedarot, ietekmes īstenošanu pierāda apstāklis,
ka prezumpcija, kas izriet no pilnīgas kapitāla piederības, nav tikusi atspēkota (šajā ziņā skat. iepriekš 80. punktā minēto
spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 60.–62. punkts un tajos minētā judikatūra; Vispārējās tiesas 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑175/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑184.* lpp., 93. punkts).
Lai noteiktu, vai meitassabiedrība savu rīcību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie apstākļi, kuri attiecas
uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kas vieno šo meitassabiedrību un mātessabiedrību, un kuri var atšķirties
katrā no gadījumiem un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitīti (šajā ziņā skat. iepriekš 80. punktā minēto Tiesas 2009. gada
10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 74. punkts, un 2010. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑407/08 P
Knauf Gips
/Komisija, Krājums, I‑6375. lpp., 100. punkts).
Tādējādi izskatāmajā lietā ir jāpārbauda, vai Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka ar argumentiem un pierādījumiem,
kas izvirzīti, lai parādītu
Transcatab
un
Dimon Italia
autonomiju, īstenojot to komercpolitiku, nevarēja pierādīt, ka šīs meitassabiedrības rīkojās autonomi no savām mātessabiedrībām
un ka tās nebija viena ekonomiska vienība ar tām.
Komisija velta apstrīdētā lēmuma 335.–346. apsvērumu, lai pārbaudītu argumentus un pierādījumus, ko
SCC
un
Dimon Inc.
izvirzījušas savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, lai pierādītu, ka tās nav īstenojušas izšķirošu ietekmi uz savu
meitassabiedrību komercpolitiku. Konkrētāk, 335.–340. apsvērumā tā pārbauda un noraida vispārēja rakstura argumentus, ko
SCC
un
Dimon Inc.
atvasina no apstākļa, ka to meitassabiedrībām bija pilnīgi autonoma vietējā vadība. Turpinot apstrīdētā lēmuma 341.–346. apsvērumā
Komisija pārbauda un norāda specifiskākos argumentus, ko izvirzījušas
SCC
un
Dimon Inc.
, lai atspēkotu minēto prezumpciju.
Par vispārēja rakstura pierādījumiem, kas izvirzīti, lai atspēkotu prezumpciju
Vispirms
Alliance One
apgalvo, ka
SCC
un
Dimon Inc.
uzņēmumu grupām bija ļoti decentralizēta struktūra, tām bija pašām savas pilnīgi neatkarīgas vietējās vadības, kam bija deleģētas
visas funkcijas, ievērojot katras dalībvalsts jēltabakas tirgu raksturīgās iezīmes. Tabakas ražotājiem esot jāizveido personīgas
attiecības ar saviem klientiem, proti, ar pārstrādātājiem, kas
de facto
padarot mātessabiedrības izšķirošas ietekmes īstenošanu nesavienojamu ar tirgus vajadzībām.
Tomēr, kā Komisija pareizi norādījusi apstrīdētā lēmuma 338. apsvērumā, fakts, ka meitassabiedrībai ir pašai sava vietējā
vadība un pašai savi līdzekļi, nepierāda, ka tā definē savu rīcību tirgū autonomi no tās mātessabiedrības. Apstāklis, ka ikdienišķu
darbību vadība ir uzticēta meitassabiedrības, kas pilnībā pieder mātessabiedrībai, vietējai vadībai, faktiski ir ierasta prakse,
un šī iemesla dēļ nevar tikt pierādīta meitassabiedrības faktiska autonomija. Tas tāpat ir attiecībā uz argumentu, ka
SCC
un
Dimon Inc.
darbojas desmitos valstu.
Turklāt ir jānorāda, sekojot Komisijas piemēram, ka
SCC
un
Dimon Inc.
atradās vertikāli integrētu uzņēmumu grupu priekšgalā, meitassabiedrībām koncentrējoties uz jēltabakas iepirkšanu un mātessabiedrībām
uzņemoties atbildību par pārstrādātās tabakas pārdošanu, kas drīzāk pierāda, ka
Dimon Italia
un
Transcatab
bija vienota ekonomiska vienība ar to attiecīgajām mātessabiedrībām (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. Vispārējās tiesas 1992. gada
10. marta spriedumu lietā T‑11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II‑757. lpp., 312. punkts). Šajā sakarā nekādu secinājumu nevarētu izdarīt no apstākļa, ka mātessabiedrības darbojās nošķirtos
tirgos un tām nebija piegādātāja veida saiknes ar klientiem. Faktiski pienākumu sadale starp meitassabiedrībām un to mātessabiedrībām
ir normāla prakse vertikāli integrētu uzņēmumu grupās, un ar to nevar tikt atspēkota prezumpcija, ka
SCC
un
Dimon Inc.
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi attiecīgi uz
Transcatab
un
Dimon Italia
rīcību. Turklāt attiecībā uz argumentu, ka
Dimon Italia
neesot pārdevusi visu savu produkciju pārējām
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrībām, pietiek norādīt, ka tiktāl, ciktāl tabula, kas ietverta replikas rakstā, apstiprina, ka laika
periodā no 1995. līdz 2000. gadam tās pārdošanas apjoms uzņēmumu grupas ietvaros bija no 20 līdz 30 % no tās kopējā pārdošanas
apjoma, šie dati nenonāk pretrunā ar to, ko Komisija ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 340. apsvērumā, proti, ka attiecīgās
uzņēmumu grupas “bieži ieguva un pārdeva tabaku, ko bija iepirkušas to Itālijas meitassabiedrības”.
Kas attiecas uz argumentu, ka neviens precedents neizvirzīja prasību, lai lietas dalībnieki pierādītu savas uzņēmumu grupas
īpašu raksturu kā pamatojumu meitassabiedrības autonomijai, pietiek konstatēt, pirmkārt, ka visi
Alliance One
minētie precedenti attiecas uz gadījumiem, kas mātessabiedrība ir tikusi atzīta par atbildīgu un nekādi neskar prezumpcijas
atspēkošanu. Otrkārt, lai arī ir tiesa, ka apstrīdētā lēmuma 339. apsvērumā Komisija apstiprināja, ka
SCC
un
Dimon Inc.
nebija iesniegušas pierādījumus par to uzņēmumu grupas īpašo raksturu, tomēr Komisija vispār nav izvirzījusi prasību, lai
šādi pierādījumi tiktu iesniegti. Tā patiesībā aprobežojās ar to, ka pēc tam, kad bija pārbaudījusi vispārīgos argumentus,
ko izvirzījušas
SCC
un
Dimon Inc.
, konstatēja, ka tās bija izvirzījušas pierādījumus, ar ko nevar pierādīt to uzņēmumu grupas īpašas situācijas pastāvēšanu,
proti, īpatnēju situāciju, kas atkāpjas no ierastā – ciktāl prezumpcija balstās tieši uz dedukcijas ceļā veiktu secinājumu,
kas balstīts uz vispārēju pieredzi –, kas ļautu uzskatīt, ka Itālijas meitassabiedrību darbības bija neatkarīgas no to mātessabiedrību
ietekmes. No šī viedokļa Itālijas jēltabakas tirgus iezīmes kā tādas neļāva pamatot šādas īpašas iezīmes pastāvēšanu.
Par specifiskiem pierādījumiem, kas izvirzīti, lai atspēkotu prezumpciju

Alliance One
tāpat atsaucas uz specifiskiem argumentiem, kas attiecas, pirmkārt, uz saistību starp
SCC
un
Transcatab
un, otrkārt, uz saistību starp
Dimon Inc.
un
Dimon Italia
, kas, pēc tās domām, pierāda, ka nedz
SCC
, nedz
Dimon Inc.
nav īstenojušas izšķirošu ietekmi pār to Itālijas meitassabiedrībām.
–       Par saistību starp
SCC
un
Transcatab
Pirmkārt,
Alliance One
apgalvo, ka
Transcatab
valdē bija galvenokārt Itālijas grāmatveži un nevienam no tiem nav bijusi jebkāda tieša vai netieša saikne ar
SCC
; turklāt
SCC
lomā savu locekļu izvēlē esot aprobežojusies ar formālu
Transcatab
ģenerāldirektora izvirzīto personu iecelšanu, kas pašas esot bijušas pilnīgi neatkarīgas no
SCC
.
Otrkārt, tā uzsver, ka, sākot ar 1994. gada 4. augustu, tas ir, pirms tam, kad
SCC
pārņēma pilnīgu
Transcatab
kontroli,
Transcatab
komerciālo politiku un vispārīgi “rīcību” izlēma tās ģenerāldirektors (
presidente del consiglio di amministrazione e amministratore delegato
), kuram
Transcatab
valde bija uzticējusi visas pilnvaras, kas tai piešķirtas ar sabiedrības statūtu 19. pantu. Būtībā
Alliance One
uzskata, ka apstāklis, ka ģenerāldirektors, pārkāpuma brīdī jau būdams amatā, tika iecelts pirms tam, kad sabiedrība
SCC
ieguva
Transcatab
, apliecina, galvenokārt ievērojot viņa plašās pilnvaras, ka
SCC
nekad nav ietekmējusi savas Itālijas meitassabiedrības rīcību.
Ir jākonstatē, ka šis arguments gandrīz vārds vārdā atbilst argumentam, ko norādījusi
SCC
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, Komisija to ir pārbaudījusi apstrīdētā lēmuma 341. un 342. apsvērumā. Šajos apsvērumos
tā precizē, pirmkārt, ka, pirms
SCC
ieguva visu
Transcatab
kapitālu, tā jau kontrolēja šo sabiedrību kopā ar savu Itālijas partneri un ka apstāklis, ka tā pēc kontroles pārņemšanas
nemainīja neko tās vadībā, tādējādi nevar tikt uzskatīts par pierādījumu tam, ka tā nav īstenojusi nekādu ietekmi uz savu
meitassabiedrību pēc tam, kad tā bija kļuvusi par tās pilnīgu īpašnieci. Otrkārt, Komisija apgalvoja, ka izpildvaras pilnvaru
deleģēšana
Transcatab
ģenerāldirektoram, kurš, nepastāvot pretējiem pierādījumiem, varēja saprātīgi pieņemt, ka amatā viņu bija iecēlusi
SCC
, nevarēja kavēt pārējos valdes locekļus ieņemt izpildu amatus un veikt izpildu funkcijas.
Ir jāatzīmē, ka Komisija, neesot paskaidrojumiem no
SCC
, pamatoti piešķir nozīmi apstāklim, ka tā, kļūstot par vienīgo akcionāru un iegūstot visas pilnvaras, lai veiktu daļēju vai
pilnīgu valdes atjaunošanu, šajā sakarā neko nedarīja. No tā izriet, ka valdes locekļu un, konkrētāk,
J.
palikšana amatā var tikt izskaidrota vienīgi ar
SCC
kā
Transcatab
vienīgā akcionāra lēmumu. Turklāt valdes locekļu pilsonībai vai identitātei nav nekādas nozīmes, vērtējot, vai
SCC
un
Transcatab
veidoja ekonomisku vienību.
Turklāt apstāklis, ka tikai vienai personai, proti, ģenerāldirektoram, bija nozīmīgas pilnvaras, ko tam deleģēja valde, varēja,
gluži pretēji, liecināt par mātessabiedrības gribu vienkāršot savu kontroli pār savu meitassabiedrību, tieši aprobežojot valdes
lomu ar marginālām darbībām un visas pilnvaras koncentrējot “vīra, kam tās uzticējās” rokās. Nav izprotams, ka multinacionāla
sabiedrība deleģētu visas pilnvaras attiecībā uz meitassabiedrību, kas darbojas valsts tirgū, kā tas ir
Transcatab
gadījumā, – vai pat pieņemtu, kā to, šķiet, apgalvo
Alliance One
, to, ka pilnvaras deleģētas pirms pilnīgas kontroles iegūšanas – fiziskai personai, kas, rīkojoties pilnīgi autonomi un šķietami
neesot vienīgā akcionāra iecelta, savukārt izvēlētos valdes locekļus, tādējādi liedzot ikvienai citai personai jebkādu ietekmi
uz sabiedrības vadību, un kas, ja piekristu
Alliance One
apgalvojumam,
de facto
nebūtu par savām darbībām atbildīga nevienam.
Tādējādi un tāpat ņemot vērā apstākli, ka pilnvaru deleģēšana meitassabiedrības ģenerāldirektoram galīgi nav neierasta, šāds
arguments nevar atspēkot prezumpciju par kontroli, kādu mātessabiedrība īstenoja pār
Transcatab
.
Turklāt Komisija, vērtējot noteiktus pierādījumus, ko iesniegusi
SCC
, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, lai novērtētu
SCC
apgalvojumu ticamību, pamatoti ir ņēmusi vērā tādus dokumentus kā apstrīdētā lēmuma 342. apsvērumā minētie, norādot, ka, mazākais,
viens cits valdes loceklis,
S. M.
, bija sabiedrības izpildu viceprezidents, kamēr
J.
bija tās ģenerāldirektors un organizēja iknedēļas sanāksmes ar visu sabiedrības departamentu vadītājiem, lai apspriestu tās
politiku un sniegtu norādījumus attiecībā uz lielu daļu jautājumu.
Alliance One
apgalvojums, ka šie dokumenti ir agrāki par pārkāpuma periodu, nevar tikt atbalstīts. Ir jākonstatē, ka Komisija tos ir izmantojusi,
lai novērtētu ticamību apgalvojumam, ko
SCC
izvirzījusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un ko pārņēmusi
Alliance One
savos rakstveida apsvērumos, un saskaņā ar kuru pilnvaru deleģēšanai ģenerāldirektoram varēja būt tādas sekas, ka nevienai
citai personai nebija nekādas ietekmes uz sabiedrības vadību. Ciktāl šie dokumenti parāda, ka brīdī, kad pilnvaras jau bija
deleģētas
J.
, citam
Transcatab
valdes loceklim, šajā gadījumā,
S. M.
, bija nozīmīga loma tās komercpolitikas vadībā, nav nozīmes apstāklim, ka tie attiecas uz periodu pirms pārkāpuma.
–       Par saistību starp
Dimon Inc.
un
Dimon Italia
Kas attiecas uz saistību starp
Dimon Inc.
un
Dimon Italia
,
Alliance One
uzskata, pirmkārt, ka brīdī, kad
Dimon Inc.
ieguva kontroli pār savu Itālijas meitassabiedrību, tā neiecēla amatā nevienu no pēdējās minētās valdes locekļiem, izņemot
divas personas, kas veica pienākumus, kas galvenokārt bija saistīti ar finanšu aspektiem un kam nebija nekāda sakara ar sabiedrības
iepirkumu veikšanas politiku. Otrkārt, tā apgalvo, ka abu sabiedrību personāls nekādi nepārklājās, it īpaši starp
Dimon Italia
vadītājiem, iepirkumu veikšanas komandu vai valdes locekļiem un
Dimon Inc.
vai kādas citas
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrības valdes locekļiem. Visbeidzot tā uzsver, ka nepastāvēja centrāla
Dimon Inc.
komanda, kas vadītu tās meitassabiedrību iepirkumu veikšanas stratēģiju. Visi šie apsvērumi norādot, ka tā neīstenoja izšķirošu
ietekmi pār savu Itālijas meitassabiedrību.
Tomēr apstrīdētā lēmuma 341. apsvērumā Komisija pamatoti iebilda
Dimon Inc.
, ka tā jau kontrolēja
Dimon Italia
pirms visu tās kapitāldaļu iegūšanas. Apstāklis, ka
Dimon Inc.
nemainīja
Dimon Italia
vadību pēc tam, kad pārņēma tās kontroli, tādējādi nevar tikt uzskatīts par pierādījumu, ka
Dimon Inc.
neīstenoja nekādu ietekmi uz savas Itālijas meitassabiedrības vadītājiem pēc tam, kad tā kļuva par vienīgo īpašnieku.
Tāpat apstrīdētā lēmuma 341. apsvērumā
in fine
Komisija turklāt atzīmē, ka “tāpat no [
Dimon Inc.
] atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izriet, ka pēc 1995. gada valdi veidoja tikai
Dimon
uzņēmumu grupas pārstāvji un ka viens no tiem [
B.
] bija iesaistīts tikai un vienīgi uzņēmuma ikdienas vadīšanā”. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka pat pēc
F. R.
iecelšanas amatā
Dimon Italia
valdē
B.
bija piesaistīts visiem sabiedrības vadīšanas aspektiem, tostarp jēltabakas iepirkumu līgumu izpildē.
Kā to uzsver Komisija iebildumu rakstā, šis konstatējums pats par sevi ir pietiekams, lai pierādītu, pat neizmantojot attiecīgo
prezumpciju, ka
Dimon Inc.
izmantoja savas kontroles pilnvaras pār
Dimon Italia
. Turklāt, tāpat kā
Dimon Inc.
,
Alliance One
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nešķiet apstrīdam, ka
Dimon Italia
valdes locekļus amatā iecēla
Dimon Inc.
pēc tam, kad tā pār to ieguva ekskluzīvu kontroli.
Kas attiecas uz argumentu, kas balstīts uz valdes locekļu saikni ar vietējo tirgu un tā apstākļu pārzināšanu, ir jānorāda
uz apsvērumiem, kas izklāstīti iepriekš 130. punktā. Konkrētāk, nav nekādas nozīmes apgalvojumam, ka “visas funkcijas un atbildība
par jēltabakas iepirkumiem Itālijā ir deleģētas
Dimon Italia
vietējai vadībai”. Pat pieņemot, ka patiesībai atbilst apstāklis, uz kuru atsaucas
Alliance One
, tas nekādi nenozīmē, ka
Dimon Inc.
nevarēja īstenot un nav faktiski izmantojusi izšķirošu ietekmi pār
Dimon Italia
komerciālo darbību, it īpaši attiecībā uz tās darbībām, izņemot jēltabakas iepirkumus Itālijas tirgū. Tas ir tāpat attiecībā
uz argumentu, ka nekādi nepārklājās
Dimon Italia
vadītāji un iepirkumu veikšanas komanda un
Dimon Inc.
vai kādas citas
Dimon
uzņēmumu grupas vadītāji.
Par pierādījumiem, ko Komisija, iespējams, izmantojusi, lai apstiprinātu
Transcatab
un
Dimon Italia
autonomijas neesamību

Alliance One
kritizē apstrīdētā lēmuma 343.–346. apsvērumu un uzskata, ka dokumentiem, uz kuriem izskatāmajā lietā ir balstījusies Komisija,
nav nozīmes.
Tā no minētā secina, pirmkārt, ka šie dokumenti nepierāda, ka mātessabiedrības varēja ietekmēt vai ir ietekmējušas
Transcatab
un
Dimon Italia
rīcību, un, otrkārt, ka tie ir vispārīgi dokumenti, kas nepierāda, ka mātessabiedrības zināja par attiecīgo aizliegto vienošanos.
Tomēr, kā tas jau norādīts iepriekš 125. punktā, Komisija var prezumēt izšķirošas ietekmes pastāvēšanu pār meitassabiedrības,
kas pilnībā pieder mātessabiedrībai, rīcību, bez pienākuma iesniegt papildu pierādījumus, ka mātessabiedrība ir faktiski īstenojusi
šādu ietekmi vai ir zinājusi par pārkāpumu vai par to, ka minētā meitassabiedrība ir bijusi iesaistīta šajā pārkāpumā.
Pretēji
Alliance One
apgalvotajam dokumentu, kas minēti šajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos, mērķis nav nedz pierādīt, ka mātessabiedrības varēja
ietekmēt vai praksē ir ietekmējušas savu Itālijas meitassabiedrību rīcību, nedz arī, vēl jo vairāk, pierādīt, ka mātessabiedrības
zināja par attiecīgo aizliegto vienošanos. Gluži pretēji, Komisija ir aprobežojusies ar to, ka izmantoja noteiktus dokumentus,
kas bija iekļauti administratīvās lietas materiālos, lai konstatētu, kāds bija ticamības līmenis pierādījumiem un argumentiem,
ko savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem izvirzījušas
SCC
un
Dimon Inc.
, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošu ietekmi uz to attiecīgajām meitassabiedrībām.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, minētajos apsvērumos atsaucoties uz pierādījumiem, kas vērsti uz
to, lai pierādītu “saziņas” pastāvēšanu starp mātessabiedrībām un meitassabiedrībām.
Faktiski no lietas materiāliem izriet, ka vairāki pierādījumi apliecina šādas saziņas pastāvēšanu.
Pirmkārt, kas attiecas uz saziņu starp
Transcatab
un
SCC
, Komisija apstrīdētā lēmuma 344. apsvērumā un 281. zemsvītras piezīmē ir pamatoti atsaukusies uz dokumentiem, kas ir tikuši
atrasti
J.
birojā, kuros norādīts, ka
Transcatab
darbība tiek uzskatīta par
SCTC
darbību,
Transcatab
tika minēta vai nu kā
SCC
uzņēmumu grupas daļa vai kā
SCTC
sabiedrība un ka minētā darbība ir tikusi izvērtēta saistībā ar uzņēmumu grupas darbību, ietverot
SCC
uzņēmumu grupas pārdotās preces cigarešu ražotājiem. Šajā sakarā nav nekādas nozīmes apstāklim, ka šie dokumenti nav tikuši
minēti paziņojumā par iebildumiem, jo tie ir paredzēti vienīgi tam, lai noliegtu argumentu, ka starp meitassabiedrību un mātessabiedrību
nepastāvēja saziņa. Kas attiecas uz
Alliance One
argumentu, ka
SCC
informāciju, kas ietverta šajos dokumentos, izmantoja, lai konsolidētu
Transcatab
rezultātus, pietiek konstatēt, sekojot Komisijas piemēram, ka attiecīgie dokumenti nav vis grāmatvedības dokumenti, kas paredzēti
uzņēmumu grupas ikgadējo ziņojumu sagatavošanai, bet gan dokumenti par komercdarbību, kuru mērķis noteikti nebija ļaut
SCC
konsolidēt
Transcatab
rezultātus.
Otrkārt, kas attiecas uz saziņas pastāvēšanu starp
Dimon Italia
un
Dimon Inc.
, Komisija tāpat apstrīdētā lēmuma 345. apsvērumā un 282. un 283. zemsvītras piezīmē ir pamatoti izdarījusi norādi uz periodiskajiem
ziņojumiem par ražu, kas sniedz informāciju par rezultātiem, ko
Dimon Italia
bija sasniegusi Itālijā, un kas bija adresēti
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrībām, kuras veica iepirkumus no
Dimon Italia
, kā arī uz citiem dokumentiem, kas norāda uz tiešu
Dimon International
un pārējo
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrību vadības iesaistīšanos
Dimon Italia
darbībās.
Pirmkārt, attiecībā uz “ziņojumiem par ražu”, no vienas puses, un
Dimon
2000. gada janvārī sagatavoto “Itālijas profilu”, no otras puses (skat. apstrīdētā lēmuma 282. zemsvītras piezīmi), ir jānorāda,
ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka, ievērojot to, ka pirkumi tika galvenokārt veikti uzņēmumu grupas ietvaros (apstrīdētā
lēmuma 340. apsvērums), šie dokumenti tika sagatavoti uzņēmumu grupas
Dimon
sabiedrību, kuras nodarbojās ar iepirkumiem, labad. Pat pieņemot, ka pareizs ir
Alliance One
apgalvojums, ka šie dokumenti ir tikuši nosūtīti uzņēmumu grupas
Dimon
ārējiem klientiem, tā tomēr nenorāda, kam tie tika nosūtīti, it īpaši ņemot vērā, ka šie ziņojumi ietvēra detalizētu informāciju
par jēltabakas iepirkumu, kā arī konfidenciālu informāciju par
Dimon Italia
stratēģiju un rezultātiem.
Otrkārt, attiecībā uz
Dimon International
sagatavoto dokumentu, kurā salīdzinātas
Dimon Italia
un
Transcatab
iekārtas (skat. apstrīdētā lēmuma 283. zemsvītras piezīmi), ir jāatzīmē, ka neatkarīgi no tā satura, proti, iecerētā
Transcatab
un
Dimon
kopuzņēmuma Itālijā, tajā norādīts, ka stratēģijas jautājumi, kam ir iespaids uz
Dimon Italia
komercpolitiku, tiek apskatīti uzņēmumu grupas līmenī. Tādējādi tas ir ticis pamatoti ņemts vērā, lai nolūkā atspēkot
Dimon Inc.
izvirzīto argumentu konstatētu saziņas pastāvēšanu starp
Dimon Italia
un
Dimon Inc.
, nevis, kā to apgalvo
Alliance One
, lai pierādītu, ka
Dimon Inc.
īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
Dimon Italia
komercpolitiku.
Treškārt, attiecībā uz ziņojumu ar virsrakstu “The Present and Future of Dimon
Italia
”, kura autors ir sabiedrības agrākais priekšsēdētājs
N.
, ir jāatzīmē, ka tas it īpaši attiecas uz izmaksām un kvalitāti iepirkumiem, kas izdarīti no ražotājiem, sabiedrības vājajiem
punktiem, tās iekārtām, nepieciešamību pieņemt darbā jaunu rūpnīcas direktoru un viņu apmācīt “vislabāk vadītajā
Dimon
ražotnē Dienvidamerikā vai Āfrikā”, viņa komandas, kas atbildīga par iepirkumu veikšanu, profesionālajām spējām un tās vadības
struktūru. Kā norādīts apstrīdētā lēmuma 283. zemsvītras piezīmē, šis ziņojums, kas ticis nosūtīts
Dimon International
un uz kuru vērsta
Dimon
uzņēmumu grupas augstākā līmeņa vadītāju uzmanība, parāda, ka uzņēmumu grupas līmenī cirkulēja detalizēta informācija par
Itālijas meitassabiedrību. Šajā sakarā tāpat ir jānorāda, ka šī ziņojuma 4. lpp.
N.
žēlojas par “
Dimon International
jaunām, [viņa]prāt, pārmērīgām prasībām par ziņojumiem par visiem [meitassabiedrības] darbības aspektiem”. Šajā pat lapaspusē
viņš norāda – lai arī
B.
ir viens no labākajiem Eiropā attiecībās ar klientiem, šī sabiedrības priekšrocība “arvien vairāk zaudē savu nozīmi, jo
Dimon Royaume-Uni
nostiprina savu kontroli pār visiem uzņēmumu grupas sabiedrību pārdevumiem”. Turklāt elektroniskā pasta vēstulē, kas pavada
ziņojumu, ir norādīts, ka jautājumus, kas šobrīd rodas
Dimon Italia
līmenī, var atrisināt tās vadība, “pakļaujoties
Dimon International
kontrolei”, un tiek ierosināts “atļaut
Dimon Italia
vadītājiem turpināt sabiedrības reorganizācijas procesu”.
Alliance One
minētais apstāklis, ka šo ziņojumu esot sagatavojis
Dimon Italia
priekšsēdētājs, lai sniegtu pārskatu par savu darbību amatā, nekādi negroza konstatējumu, ka, pat ņemot vērā tā saturu, tas
apliecina, ka pastāvēja “saziņa” starp
Dimon Italia
un tās mātessabiedrību.
Ceturtkārt, attiecībā uz saziņu starp
Dimon Italia
un
S.
ir jānorāda, kā Komisija to pamatoti precizējusi apstrīdētā lēmuma 283. zemsvītras piezīmē, no lietas materiāliem izriet,
ka šī saziņa ietvēra detalizētu informāciju par
Dimon Italia
darbībām un norādījumiem, ko tā bija saņēmusi attiecībā uz noteiktām komerciālām darbībām.
Šajā sakarā vispirms ir jākonstatē, ka attiecībā uz
S.
lomu
Dimon
uzņēmumu grupas ietvaros apstrīdētais lēmums nepārsniedz to, ko atzinusi pati
Alliance One
, norādot, ka tā bija atbildīga par pārstrādātās tabakas pārdošanas koordinēšanu Eiropā. Tāpat no lietas materiāliem izriet,
ka
S.
loma uzņēmumu grupas ietvaros bija “Eiropas reģiona izpilddirektors” (skat., piemēram,
Dimon
2000. gada janvārī sagatavoto “Itālijas profilu”) un ka šādā veidā viņš bija viens no galvenajiem
Dimon
uzņēmumu grupas vadītājiem. Tāpat no elektroniskā pasta vēstules, ko viņam bija nosūtījis
B.
,
Dimon Italia
priekšsēdētājs, izriet, ka
S.
bija jātiekas ar
Deltafina
priekšsēdētāju, lai ar viņu apspriestu “nākotnes perspektīvas”.
Lai arī, protams,
S.
formāli bija tikai darbinieks vienā no
Dimon
uzņēmumu grupas sabiedrībām, kā to apgalvo
Alliance One
, tomēr funkcijas un atbildība, kas viņam bija
Dimon
uzņēmumu grupas ietvaros, bija ļoti augsta līmeņa, it īpaši tāpēc, ka tā skāra vienu no galvenajām šīs uzņēmumu grupas darbības
nozarēm un visu Eiropas teritoriju.
Apstāklis, ka
S.
, ievērojot tā lomu uzņēmumu grupas iekšienē, bija tieši un personiski informēts par
Dimon Italia
darbībām, tādējādi var vienīgi apstiprināt, ka pastāvēja nozīmīga saziņa starp pēdējo minēto un tās mātessabiedrību.
Šajā sakarā attiecībā, pirmkārt, uz elektroniskā pasta vēstuli, ko
B.
nosūtīja
S.
, atsaucoties uz ikgadējo valdes sapulci, ir jākonstatē, ka, pretēji
Alliance One
apgalvotajam, šis dokuments acīmredzami nav saistīts ar
Dimon Italia
grāmatvedības sagatavošanu vai konsolidāciju un ietver stratēģisku informāciju par tās darbību un tās pozīciju salīdzinājumā
ar tās konkurentiem.
Attiecībā, otrkārt, uz dokumentu, kas ietver
power point
prezentāciju, kas sagatavota
APTI
sanāksmei, ko arī
B.
nosūtījis
S.
, pietiek konstatēt, ka, pretēji
Alliance One
apgalvotajam, no šī dokumenta izriet, ka šajā sanāksmē ir notikusi apspriešanās par cenām (šajā ziņā skat. apstrīdētā lēmuma
213. apsvērumu). Turklāt pavadošajā elektroniskā pasta vēstulē
B.
informē
S.
par šīs sanāksmes mērķi un šajā sakarā tāpat min sanāksmi, kurā piedalījušies
M.
no
Deltafina
un
S.
Attiecībā, treškārt, uz elektroniskā pasta vēstuli, ko
C.
nosūtīja
S.
un
B.
, ir jākonstatē, ka tajā, konstatējot saikni starp iepirkumiem un pārdošanu, norādīts, ka “[
Dimon Italia
] jaunā iepirkumu stratēģija prasīs
Dimon
Eiropas izpilddirekcijas atbalstu un iesaistīšanos, jo tam var būt liels iespaids uz mūsu pārdošanas apjomiem”.
Visbeidzot, kas attiecas uz elektroniskā pasta vēstuli, ko
B.
nosūtīja
S.
2001. gada 10. maijā (skat. arī apstrīdētā lēmuma 209. apsvērumu), ir jākonstatē, ka tā parāda, ka
S.
saņēma detalizētu informāciju par
Dimon Italia
komercpolitiku attiecībā uz, cita starpā, iepirkumu darbībām, tostarp aspektiem, kam ir nozīme aizliegtās vienošanās mērķiem.
Par pierādījumu, kas var atspēkot prezumpciju, interpretāciju, ievērojot judikatūru

Alliance One
uzskata, ka iepriekš 80. punktā minētais 2009. gada 10. septembra spriedums lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija sniedza skaidrojumu par “pierādījumu vai argumentu, kas jāizvirza mātessabiedrībai, lai atspēkotu prezumpciju,
raksturu”. Šajā sakarā tā identificē divas faktoru grupas, no kurām pirmā ir saistīta ar meitassabiedrības rīcību tirgū un
otrā – ar ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saiknēm, kas saista meitassabiedrību un mātessabiedrību, un uzskata,
ka, ciktāl tas attiecas uz pirmo grupu, nav ticis apstrīdēts, ka
SCC
un
Dimon Inc.
ir pierādījušas, ka to attiecīgās meitassabiedrības tirgū rīkojās neatkarīgi.
Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka vienīgi nozīmīgie faktori, kas minēti iepriekš 80. punktā minētajā 2009. gada 10. septembra
spriedumā lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, ir saistīti ar “ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saiknēm”, kas vieno mātessabiedrību un meitassabiedrību
(skat. iepriekš 126. punktu).

Alliance One
izpratne par faktoriem, kas raksturīgi šīm saiknēm, ņemot vērā Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu apvienotajās
lietās no T‑339/94 līdz T‑342/94
Metsä-Serla
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1727. lpp.) un Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija (
Recueil
, I‑11005. lpp.) un iepriekš 80. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, ir jānoraida.
Alliance One
uzskata, ka no šiem spriedumiem izriet, ka nekāda ekonomiska, organizatoriska vai juridiska saikne nav pietiekama, lai secinātu,
ka mātessabiedrība ir atbildīga par savas meitassabiedrības rīcību, bet ka to ļauj izdarīt vienīgi tāda veida saiknes, kas
var ietvert mātessabiedrības saistošus norādījumus meitassabiedrībai.
Kas attiecas, pirmkārt, uz rindkopām no iepriekš 167. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Metsä-Serla
u.c./Komisija, ir jāatgādina, ka tas attiecās uz asociāciju
Finnboard
, kas pēc definīcijas nav meitassabiedrība, kas nevarēja būt daļa no uzņēmuma un tai arī nevarēja būt komercpolitika (skat.
attiecībā uz precīzo raksturu juridiskajai saiknei starp minēto asociāciju un tās locekļiem Vispārējās tiesas 1998. gada 14. maija
spriedumu lietā T‑338/94
Finnboard
/Komisija,
Recueil
, II‑1617. lpp., 271.–281. punkts). Attiecībā, otrkārt, uz iepriekš 80. punktā minētā sprieduma apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija un iepriekš 167. punktā minētā sprieduma lietā
Aristrain
/Komisija rindkopām ir jāatzīmē, ka tās neattiecas uz atbildības attiecināšanu uz mātessabiedrību. Apvienotās lietas, kurās
pasludināts iepriekš 80. punktā minētais spriedums
Dansk Rørindustri
, attiecas uz sabiedrību
Henss
un
Isoplus
, kurām nebija kopēja mātessabiedrība, atbildību (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija, II‑1487. lpp., 55.–61. punkts). Tāpat lietā, kurā pasludināts iepriekš 167. punktā minētais spriedums
Aristrain
/Komisija, Tiesa noliedza, ka meitassabiedrības atbildība var tikt attiecināta uz tās “māsas” sabiedrību, kas nebija identificēta
kā juridiskā persona, kas ir uzņēmumu grupas priekšgalā (šajā ziņā skat. it īpaši iepriekš 167. punktā minēto spriedumu lietā
Aristrain
/Komisija, 98. punkts).
Beigu beigās, kā to pamatoti uzsver Komisija, lietas, kurās pasludināti visi trīs spriedumi, uz kuriem atsaucas
Alliance One
, nekādi neattiecas uz mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības pārkāpjošo rīcību. Šie trīs spriedumi aprobežojas
ar to, ka sniedz skaidrojumu atšķirīgu situāciju kontekstā, kurās var iestāties solidārā atbildība, pat nepastāvot kontroles
attiecībām starp sabiedrībām. No tā izriet, ka
Alliance One
nevar uz tiem lietderīgi atsaukties.
Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka prezumpcija, ka
SCC
un
Dimon Inc.
faktiski īstenoja izšķirošu ietekmi pār savu meitassabiedrību rīcību, nav tikusi atspēkota, iesniedzot pietiekamus pierādījumus.
Tādējādi šī pamata otrā daļa ir jānoraida.
3.
Par trešo daļu, kas izriet no aizstāvības tiesību pārkāpuma
Pirmā pamata trešā daļa būtībā ir iedalāma divos iebildumos. Pirmais iebildums izriet no apstākļa, ka Komisija apstrīdēto
lēmumu, ciktāl tas attiecas uz mātessabiedrību atbildību, esot balstījusi uz dokumentiem, ko tā nebija pat pieminējusi paziņojumā
par iebildumiem. Otrais iebildums izriet no apstākļa, ka Komisija tāpat esot pārkāpusi
SCC
un
Dimon Inc.
aizstāvības tiesības, ciktāl tā esot izmantojusi nepieejamus dokumentus, lai pierādītu to atbildību.
Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu tiesas sēdē,
Alliance One
atsauca savu otro iebildumu, par ko ir izdarīta atzīme tiesas sēdes protokolā. Līdz ar to tas vairs nav jāpārbauda.
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
apstrīd argumentus, ko Komisija izvirzījusi apstrīdētajā lēmumā, lai atspēkotu pierādījumus, ko iesniegušas
SCC
un
Dimon Inc.
Tā uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi šo sabiedrību tiesības uz aizstāvību un tādējādi [arī]
Alliance One
tiesības uz aizstāvību. Konkrētāk, tā apgalvo, ka Komisija savu lēmumu par mātessabiedrību atbildību ir balstījusi uz dokumentiem,
kas nebija pat pieminēti paziņojumā par iebildumiem.
Šajā sakarā tā atgādina, pirmkārt, ka nedz
SCC
, nedz
Dimon Inc.
nav varējušas izteikt savu viedokli par minētajiem dokumentiem, jo Komisija tās neinformēja par nozīmi, kādu tā varētu tiem
piešķirt.
SCC
un
Dimon Inc.
tādēļ esot uzskatījušas, ka šiem dokumentiem izskatāmajā lietā nav nozīmes, un nav par tiem sniegušas komentārus savās atbildēs
uz paziņojumu par iebildumiem. No tā izrietot, atbilstoši Tiesas judikatūrai, ka dokumenti neesot pierādījumi, kas ir pieļaujami
pret
Alliance One
, jo tai neesot bijis iespējas izteikt savu viedokli attiecībā uz tiem, un apstāklis, ka lietas dalībnieki par šiem dokumentiem
zināja, neesot pietiekams, lai uzskatītu, ka tās varēja par tiem sniegt komentārus savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem.
Savā replikā
Alliance One
apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka iebildumu raksturs esot palicis nemainīgs. Salīdzinot paziņojumu par iebildumiem un apstrīdēto
lēmumu,
Alliance One
uzsver, ka it īpaši apstrīdētā lēmuma 339.–343. apsvērumā Komisija ir pievienojusi vairākus elementus un norādījusi uz iepriekš
neminētiem apsūdzošiem dokumentiem. Tādējādi “iebildumu raksturs” esot mainījies no vispārējas prezumpcijas par izšķirošu
ietekmi uz faktiskas šādas ietekmes īstenošanas konstatāciju, kas balstīta uz šiem jaunajiem dokumentiem. Saskaņā ar judikatūru
Komisija neesot varējusi izvirzīt pierādījumus, kas nav ietverti paziņojumā par iebildumiem, nesniedzot attiecīgajiem uzņēmumiem
iespēju sniegt komentārus par šiem jaunajiem dokumentiem. Tā kā šie dokumenti, uzskata
Alliance One
, ir vienīgie pierādījumi, uz kuriem balstās Komisija, mātessabiedrības atbildība nav pierādīta un apstrīdētais lēmums šajā
jautājumā ir jāatceļ.
Savā replikā
Alliance One
turklāt apgalvo, pirmkārt, ka 2894.–2902. dokuments, uz ko Komisija pirmo reizi atsaucas atbildes rakstā, ir jauni dokumenti
un tādēļ tie ir nepieņemami un ka, otrkārt, iebildumu rakstā brīvi no jauna interpretējot elektroniskā pasta vēstuli, ko 2001. gada
10. maijā
B.
nosūtīja
S.
, nozīmē, ka tā ietverot pierādījumu, ka
Dimon Inc.
bija informēta par aizliegtās vienošanās darbībām, Komisija izvirza pilnīgi jaunu un tādēļ nepieņemamu iebildumu.
Komisija lūdz šo pirmā pamata daļu noraidīt.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana administratīvo procesu norisē konkurences politikas jomā ir vispārējs Eiropas
Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Savienības tiesas (skat. Tiesas 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
C‑534/07 P
Prym
un
Prym Consumer
/Komisija, Krājums, I‑7415. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana prasa, lai uzņēmums, attiecībā uz kuru tiek veikta izmeklēšana,
būtu varējis administratīvā procesa laikā pienācīgi darīt zināmu savu nostāju par apgalvoto faktu pastāvēšanu un atbilstību,
kā arī par dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, lai pamatotu apgalvojumu, ka ir noticis Līguma pārkāpums (Tiesas 1983. gada
7. jūnija sprieduma apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique Diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 10. punkts, un 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā C‑310/93 P
BPB Industries
un
British Gypsum
/Komisija,
Recueil
, I‑865. lpp., 21. punkts).
Regulas Nr. 1/2003 27. panta 1. punktā šis princips atspoguļots tiktāl, ciktāl tajā paredzēts, ka lietas dalībniekiem jānosūta
paziņojums par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie apstākļi, uz kuriem Komisija pamatojas šajā procesa posmā
(šajā ziņā skat. iepriekš 80. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 67. punkts), lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija tās vēlas saukt pie
atbildības, un lai tās varētu lietderīgi aizstāvēties, pirms Komisija pieņem galīgo lēmumu. Šī prasība var tikt uzskatīta
par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti paziņojumā par iebildumiem,
un tajā ir norādīti tikai tie fakti, par kuriem ieinteresētajām personām tikusi dota iespēja izteikties (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2003. gada 19. marta spriedumu lietā T‑213/00
CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑913. lpp., 109. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr šīs norādes var tikt sniegtas kopsavilkuma veidā un lēmumam nav obligāti jābūt paziņojuma par iebildumiem kopijai (iepriekš
179. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 14. punkts), jo šis paziņojums ir sagatavošanas stadijas dokuments, kurā ietvertajiem faktiskajiem un tiesiskajiem
vērtējumiem ir tikai pagaidu raksturs (šajā ziņā skat. Tiesas 1987. gada 17. novembra spriedumu apvienotajās lietās 142/84
un 156/84
British American Tobacco
un
Reynolds Industries
/Komisija, 4487. lpp., 70. punkts). Tādējādi par pieļaujamiem ir atzīstami papildinājumi paziņojumā par iebildumiem, kas izdarīti,
ņemot vērā lietas dalībnieku atbildes rakstu, kurā iekļautie argumenti pierāda, ka tie faktiski ir varējuši īstenot savas
tiesības uz aizstāvību. Komisija administratīvā procesa vajadzībām var arī pārskatīt vai papildināt faktiskos vai tiesiskos
argumentus, lai pamatotu tās izteiktos iebildumus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā
T‑86/95
Compagnie générale maritime
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1011. lpp., 448. punkts, un 2002. gada 22. oktobra spriedumu lietā T‑310/01
Schneider Electric
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 438. punkts).
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka argumenta, ko izvirzījis uzņēmums administratīvā procesa laikā, vērā ņemšana, nesniedzot
tam iespēju šajā sakarā izteikties pirms galīgā lēmuma pieņemšanas, pati par sevi nevar būt tiesību uz aizstāvību pārkāpums
(Tiesas 2001. gada 10. jūlija rīkojums lietā C‑497/99 P
Irish Sugar
/Komisija,
Recueil
, I‑5333. lpp., 24. punkts).
Visbeidzot, tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesības uz aizstāvību ir pārkāptas, ja pastāv iespēja, ka tādēļ,
ka Komisija ir pieļāvusi nepilnību, tās veiktajam administratīvajam procesam varētu būt bijis atšķirīgs iznākums. Uzņēmums,
kas ir prasītājs, ir pierādījis, ka šāds pārkāpums ir noticis, ja tas atbilstoši pierāda nevis to, ka Komisijas lēmumam būtu
bijis atšķirīgs saturs, bet gan to, ka tas būtu varējis labāk nodrošināt savu aizstāvību, ja nepilnība nebūtu pieļauta, piemēram,
tādēļ, ka tas būtu varējis savai aizstāvībai izmantot dokumentus, kuriem tam tikusi liegta piekļuve administratīvā procesa
laikā (šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑194/99 P
Thyssen Stahl
/Komisija, I‑10821. lpp., 31. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 126. punktā minēto spriedumu lietā
Knauf Gips
/Komisija, 28. punkts).
Izskatāmajā lietā
Alliance One
pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā balstījusies uz dokumentiem, kas nav bijuši pieminēti paziņojumā par iebildumiem.
Replikā tā piebilst, ka Komisija atbildes rakstā ir izvirzījusi jaunus dokumentus, kas tātad esot nepieņemami, un ka Komisija
esot arī no jauna brīvi interpretējusi dokumentu, ko tā uzskata par jaunu un tātad nepieņemamu iebildumu.
Ir jānorāda, ka, lai pamatotu atbildības uzlikšanu
SCC
un
Dimon Inc.
par tām pilnībā piederošo Itālijas meitassabiedrību pārkāpumiem aizliegtu vienošanos tiesību jomā, Komisija, ievērojot iepriekš
86.–88. punktā minētos judikatūras principus, paziņojumā par iebildumiem principā varēja aprobežoties ar to, ka tā konstatē,
kāds bija kapitāla sadalījums starp meitassabiedrībām un mātessabiedrībām (skat. paziņojuma par iebildumiem 336.–338. punktu).
Piemērojot šos judikatūrā izklāstītos principus, savā galīgajā lēmumā Komisijai ir jāieņem nostāja attiecībā uz argumentiem,
ko lietas dalībnieki izvirzījuši, atbildot uz minēto paziņojumu (skat. apstrīdētā lēmuma 335. un nākamos apsvērumus), kas
vērsti uz to, lai atspēkotu šo prezumpciju.
Turklāt ir jākonstatē, ka pretēji
Alliance One
apgalvotajam Komisija apstrīdētajā lēmumā – ne no juridiskā, ne faktu viedokļa – nekādi nav grozījusi iebildumus, kritērijus
atbildības attiecināšanai uz
SCC
un
Dimon Inc.
vai pierādījumus, uz kuriem tā balstās. Šajā sakarā, skatot kopsakarā apstrīdētā lēmuma 328.–334. apsvērumu, no tiem izriet,
ka Komisija ir paturējusi spēkā savu secinājumu, kas skaidri minēts paziņojuma par iebildumiem 336.–338. punktā, ka
SCC
un
Dimon Inc.
atbildība principā izriet no apstākļa, ka tām pilnībā bija kontrole pār to meitassabiedrībām, ko turklāt
Alliance One
nav apstrīdējusi. Vienīgi saistībā ar izvērtējumu argumentiem un pierādījumiem, ko lietas dalībnieki izvirzījuši administratīvajā
procesā, īstenojot savas tiesības uz aizstāvību, Komisija apstrīdētā lēmuma 335.–346. apsvērumā apskata noteiktus aspektus
un konkrētus dokumentus, kas skar attiecības attiecīgi starp
SCC
un
Transcatab
un
Dimon Inc.
un
Dimon Italia
, un šajā sakarā atsaucas uz dokumentiem, kas ietverti lietas materiālos. Tādējādi šo aspektu un dokumentu vērtējums nevarēja
ietekmēt
SCC
un
Dimon Inc.
tiesību uz aizstāvību īstenošanas efektivitāti, it īpaši tādēļ, ka administratīvajā procesā tām bija piekļuve minētajiem dokumentiem
– kuri jebkurā gadījumā jau bija to rīcībā.
Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka
SCC
un
Dimon Inc.
, kuras tiesību pārņēmēja ir
Alliance One
, varēja atbildēt uz iebildumu, kas tieši izklāstīts tām nosūtītajā paziņojumā par iebildumiem, un izklāstīt savu aizstāvību
sēdē ar uzklausīšanu veicošo amatpersonu. Līdz ar to administratīvajā procesā ir ticis ievērots sacīkstes princips.
Katrā ziņā tāpat ir jāatgādina – kā to norādījusi Tiesa – tā kā attiecībā uz vainojamību pārkāpumā Komisijai paziņojuma par
iebildumiem stadijā nav jāizvirza citi pierādījumi kā vien tie, kas attiecas uz mātessabiedrības īpašumtiesībām uz tās meitassabiedrības
kapitālu, arguments par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu nevar tikt pieņemts (šajā ziņā skat. iepriekš 80. punktā minēto 2009. gada
10. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 64. punkts).
Visbeidzot, nevar piekrist replikā izvirzītajam argumentam, kas saistīts ar noteiktu dokumentu, ko lietas materiālos iekļāvusi
Komisija, nepieņemamību, kā arī Komisijas brīvu interpretāciju no jauna šiem dokumentiem. Tas balstīts uz kļūdainu pieņēmumu,
ka Komisija minētos dokumentus izmantoja kā vēl vienu veidu, lai pamatotu savu konstatāciju par mātessabiedrību atbildību.
Turklāt ir jākonstatē, ka pretēji
Alliance One
apgalvotajam
Dimon International
sagatavotie dokumenti, kuros salīdzinātas
Dimon
un
Transcatab
iekārtas, ir citēti apstrīdētā lēmuma 283. zemsvītras piezīmē.
Tādējādi šī pamata trešā daļa ir jānoraida.
4.
Par ceturto daļu, kas izriet no noteikumu par pierādīšanas pienākuma sadalījumu pārkāpuma
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
ievadā atgādina – tā kā Komisija nav varējusi pierādīt mātessabiedrību dalību aizliegtās vienošanās īstenošanā, pierādīšanas
pienākums vēl arvien ir Komisijai.
Pat pieņemot, ka izskatāmajā lietā prezumpcija ir piemērojama, tomēr, ievērojot
SCC
un
Dimon Inc.
atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem sniegtos pierādījumus, Komisijai vēl arvien esot bijis jāpierāda to atbildība.
Faktiski šie pierādījumi esot atspēkojuši Komisijas prezumpcijas. Savukārt Komisija tā vietā, lai iesniegtu pietiekamus pierādījumus,
lai uzslēgtu
SCC
un
Dimon Inc.
apgalvojumus un tādējādi pierādītu to atbildību, esot būtībā balstījusies uz citām prezumpcijām, lai atspēkotu to argumentus
vai noliegtu, ka to iesniegtajiem pierādījumiem būtu jebkāda vērtība.
Noraidot visus
SCC
un
Dimon Inc.
pierādījumus un argumentus, tikai pamatojoties uz vispārīga rakstura apgalvojumiem par to nespēju pārliecināt Komisiju, Komisija
neesot attīstījusi pienācīgu pamatojumu šajā sakarā. Tāpēc neesot viegli noskaidrot, kādi pierādījumi, izņemot jau sniegtos,
uzņēmumam būtu bijis jāiesniedz, lai pārliecinātu Komisiju, ka tas nav īstenojis nekādu ietekmi pār meitassabiedrību, kurā
tam pieder viss akciju kapitāls.
Komisija tādējādi izvirzot prasību iesniegt pierādījumus, kas patiesībā esot
probatio diabolica
, proti, pierādījums, ko praksē esot neiespējami iesniegt, ciktāl tam būtu jābūt “negatīvam” pierādījumam, ka attiecīgie uzņēmumi
nebija iesaistīti savu meitassabiedrību lēmumu pieņemšanā.
Komisija lūdz šo pirmā pamata daļu noraidīt.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums

Alliance One
būtībā uzskata, ka mātessabiedrībai ir neiespējami iesniegt tiešus, “pozitīvus” un neatspēkojamus pierādījumus, ka tā nav
īstenojusi nekādu ietekmi uz savas meitassabiedrības rīcību tirgū, jo tiekot izvirzīta prasība iesniegt
probatio diabolica
.
Šajā sakarā pietiek norādīt, ka, pretēji
Alliance One
apgalvotajam, netiek izvirzīta prasība, lai iesaistītās puses iesniegtu tiešu un neatspēkojamu pierādījumu par meitassabiedrības
rīcības autonomiju tirgū, bet gan vienīgi, lai tās iesniegtu pierādījumus, kas var pierādīt šādu autonomiju (skat. iepriekš
125. punktu).
Apstāklis, ka izskatāmajā lietā, lai atspēkotu atbildības prezumpciju,
Alliance One
nav izdevies pierādīt, ka meitassabiedrības, kas pieder mātessabiedrībām, kuru tiesību pārņēmēja tā ir, autonomā veidā noteica
savu rīcību tirgū, pretēji šīs sabiedrības apgalvotajam nenozīmē, ka šī prezumpcija nekādi nevar tikt atspēkota.
Turklāt ir jānorāda, ka, ņemot vērā prezumpcijas raksturu, kas ļauj loģiski, izmantojot dedukciju, no zināma fakta secināt
pierādījumu par kādu nezināmu faktu, šķiet loģiski, ka personai, pret kuru šī prezumpcija uzstādīta, principā būtu jāiesniedz
pretēji pierādījumi attiecībā uz prezumēto faktu. Tomēr šis konstatējums nenozīmē, ka prezumpcija kļūtu neatspēkojama, jo
izskatāmajā lietā šis pierādījums ir jāmeklē tās personas jomā, pret kuru prezumpcija darbojas.
No tā izriet, ka
Alliance One
arguments nav pamatots un ir jānoraida.
Turklāt ir jānoraida apgalvojums, ko
Alliance One
izvirzījusi, atbildot uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumu, ka atbilstoši iepriekš 80. punktā minētajam 2009. gada 10. septembra
spriedumam lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija vienīgās sekas, kas izriet no piemērojamās prezumpcijas, būtu pierādīšanas pienākuma apvēršana, nevis, kā to
apgalvojusi Komisija, ka šāds pierādīšanas pienākums ir smagāks otrai procesa pusei nekā pierādīšanas pienākums, kas ir Komisijai.
Faktiski izskatāmajā lietā Komisija nevis norādījusi, kāds bija prasītais pierādīšanas “līmenis”, bet ir aprobežojusies ar
to, ka konstatējusi, ka
SCC
un
Dimon Inc.
iesniegtie pierādījumi pēc sava rakstura nav tādi, kas atspēkotu prezumpciju.
Līdz ar to tāpat ir jānoraida šī pamata ceturtā daļa.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida kopumā.
B –
Par otro pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu, kā arī samērīguma principa pārkāpumu, nosakot
naudas soda galīgo summu
1.
Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
uzskata, ka naudas soda summa, kas solidāri noteikta
Transcatab
,
Dimon Italia
un pašai
Alliance One
kā
SCC
un
Dimon Inc.
tiesību pārņēmējai, esot pretrunā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktam, jo šī summa pārsniedz 10 % no katras meitassabiedrības
apgrozījuma. Ievērojot to attiecīgos apgrozījumus, maksimālā naudas soda summa, ko Komisija būtu varējusi noteikt, bija EUR 3,23 miljoni
attiecībā uz
Transcatab
un EUR 3,99 miljoni attiecībā uz
Dimon Italia
, nevis attiecīgi EUR 14 miljoni un EUR 10 miljoni.
Turklāt tā apgalvo, ka, tai nosakot kopējo naudas sodu EUR 24 miljoni, Komisija ir pārkāpusi samērīguma principu. Konkrētāk,
nosakot sākumsummu, tā neesot ņēmusi vērā, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī
SCC
un
Dimon Inc.
jau bija apvienojušās un ka tādēļ vienīgi
Transcatab
vēl bija daļa no jaunās uzņēmumu grupas, kamēr
Dimon Italia
(ar savu 10 % lielo tirgus daļu) jau bija pārdota trešām personām. Ņemot vērā, ka tai palika tikai 10 % liela tirgus daļa,
Alliance One
pārmet Komisijai, ka tā ir pārkāpusi samērīguma principu, tai nosakot naudas sodu, kura sākumsumma bija līdzīga
Deltafina
(
Universal
) noteiktajai, neraugoties uz to, ka tai piederēja 25 % liela tirgus daļa.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
2.
Vispārējās tiesas vērtējums
Šo pamatu veido divas daļas. Pirmkārt,
Alliance One
pārmet Komisijai, ka tā ir pārsniegusi 10 % no
Transcatab
un
Dimon Italia
apgrozījuma. Otrkārt, tā Komisijai pārmet, ka tā ir pārkāpusi samērīguma principu, ciktāl
Alliance One
noteiktā naudas soda sākumsumma ir tuva
Deltafina
(
Universal
) noteiktajai, neraugoties uz nozīmīgajām atšķirībām starp abām uzņēmumu grupām no tirgus daļu lieluma viedokļa.
Kas attiecas uz šī pamata pirmo daļu, ir jāatzīmē, ka tā ir cieši saistīta ar pirmo pamatu, ciktāl pirmā pamata noraidīšanai
obligāti ir iespaids uz šīs daļas pamatotību. Līdz ar to, ievērojot apsvērumus, kuru dēļ noraidīts pirmais pamats, ir jāsecina,
ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, izmantojot
Dimon Inc.
(
Dimon Italia
mātessabiedrība pārkāpuma laikā) un
SCC
(
Transcatab
mātessabiedrība pārkāpuma laikā), kas 2005. gada 13. maijā apvienojušās jaunajā vienībā
Alliance One
, konsolidētos apgrozījumus kā references punktus, lai aprēķinātu maksimālo apmēru 10 % apmērā no apgrozījuma, kas paredzēts
Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā (šajā ziņā skat. iepriekš 125. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 114. punkts).
Faktiski 10 % robeža šīs tiesību normas izpratnē ir jāaprēķina, balstoties uz visu sabiedrību, kuras veido vienoto ekonomisko
vienību, kas darbojas kā uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, konsolidēto apgrozījumu, jo tikai konsolidēts šo sabiedrību apgrozījums
var būt norāde uz attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko kapacitāti (šajā ziņā skat. iepriekš 168. punktā minēto spriedumu
lietā
HFB
u.c./Komisija, 528. un 529. punkts, un iepriekš 125. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 114. punkts).
Tādēļ otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Attiecībā uz šī pamata otro daļu, kas izriet no apgalvotā samērīguma principa pārkāpuma, ir jāatzīmē, kā to pamatoti uzsver
Komisija, ka aiz samērīguma principa pārkāpuma aizsega
Alliance One
patiesībā izvirza jautājumu par uzņēmumu pēctecību. Būtībā
Alliance One
ierosina, ka tā būtu atzīstama par atbildīgu tikai par naudas sodu, kas noteikts
Transcatab
(
SCC
), nevis par naudas sodu, kas noteikts
Dimon Italia
, jo šī pēdējā minētā, kam piederēja 10 % liela tirgus daļa pārkāpuma perioda laikā, neietilpa jaunajā uzņēmumu grupā, jo
tā tika pārdota trešām personām pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Šajā sakarā nav apstrīdēts, ka
Alliance One
ir tikusi atzīta par atbildīgu par pārkāpumu kā mātessabiedrību
SCC
un
Dimon Inc.
tiesību pārņēmēja. Turklāt šāds konstatējums izriet arī no apstrīdētā lēmuma 349. apsvēruma, saskaņā ar kuru, tā kā
Alliance One
bija tiesību pārņēmēja uzņēmumu grupām (
SCC
un
Dimon Inc.
), kurās ietilpa
Transcatab
un
Dimon Italia
pārkāpuma laikā, tad uz šī pamata tā tiek uzskatīta par apstrīdētā lēmuma adresāti.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fiziskai vai juridiskai personai, kas vada attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas
laikā, principā ir pienākums ir par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko ir konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma
vadība ir nonākusi citas personas atbildībā (iepriekš 70. punktā minētais spriedums lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 37. punkts; iepriekš 168. punktā minētais Vispārējās tiesas spriedums lietā
HFB
u.c./Komisija, 103. punkts, un 2009. gada 30. septembra spriedums lietā T‑161/05
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑3555. lpp., 50. punkts).
Tiesa tāpat ir atgādinājusi – ja vienībā, kas ir izdarījusi konkurences tiesību normu pārkāpumu, ir veiktas juridiskas vai
organizatoriskas izmaiņas, šo izmaiņu rezultātā nav obligāti jābūt izveidotam jaunam uzņēmumam, kas atbrīvots no atbildības
par iepriekšējās ekonomiskās vienības konkurences tiesību normām pretējo rīcību, ja no saimnieciskā viedokļa abas vienības
ir identiskas (skat. iepriekš 82. punktā minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkurences tiesību normu efektīvas īstenošanas izpratnē aizliegta vienošanās izņēmuma veidā var būt inkriminējama nevis uzņēmuma,
kas ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, sākotnējam, bet jaunajam īpašniekam, ja tas no saimnieciskā viedokļa faktiski var
tikt uzskatīts par sākotnējā īpašnieka pēcteci (šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes Kokotes [
Kokott
] secinājumus iepriekš 82. punktā minētajā lietā
ETI
u.c., 75.–78. punkts).
Tā sauktais “saimnieciskās pēctecības” kritērijs ir piemērojams tikai īpašos apstākļos, tādos kā gadījums, kad par uzņēmuma
vadību atbildīgā juridiskā persona pēc pārkāpuma izdarīšanas ir beigusi juridiski pastāvēt (iepriekš 82. punktā minētais spriedums
lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 145. punkts).
Izskatāmajā lietā nav apstrīdēts, ka attiecīgo pārkāpumu izdarīja vienības, ko attiecīgajā laika periodā vadīja
SCC
un
Dimon Inc.
Šīs divas vienības beidza juridiski pastāvēt pēc pārkāpuma izdarīšanas, pēc to apvienošanās 2005. gadā izveidojoties jaunajai
vienībai ar nosaukumu
Alliance One
.
Ja attiecīgais uzņēmums beidz pastāvēt tāpēc, ka to ir iegādājusies kāda persona, šī pēdējā pārņem tā aktīvus un pasīvus,
tostarp atbildību par konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šajā gadījumā par iegūtā uzņēmuma izdarīto pārkāpumu pie atbildības
var tikt saukta persona, kas to iegādājusies (skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 14. decembra spriedumu apvienotajās lietās
no T‑259/02 līdz T‑264/02 un T‑271/02
Raiffeisen Zentralbank Österreich
u.c./Komisija, Krājums, II‑5169. lpp., 326. punkts un tajā minētā judikatūra).
Uz šo principu pamata
Alliance One
, neraugoties uz to, ka
Dimon Italia
ir tikusi nodota trešām personām, paliek atbildīga par
Dimon Italia
izdarīto pārkāpumu.
Mindo
situācija šajā sakarā ir atšķirīga, jo atbilstoši precizējumiem judikatūrā personiskās atbildības princips nevar tikt apstrīdēts
ar saimnieciskās pēctecības principu gadījumā, ja, kā šajā gadījumā, daļa uzņēmuma, kurš ir aizliegtās vienošanās dalībnieks,
darbības ir tikusi nodota neatkarīgai trešajai personai un ja starp agrāko un jauno komersantu nav strukturālas saiknes (šajā
ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 215. punktā minēto spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 61. punkts).
No tā izriet, ka izskatāmajā lietā Komisija par pārkāpumu, ko attiecīgi izdarījušas
Transcatab
(
SCC
) un
Dimon Italia
(
Dimon Inc.
), ir pamatoti vainojusi
Alliance One
.
Turklāt ir jāpiebilst, kā to apgalvojusi Komisija, ka nav nozīmes atbilstoši
Alliance One
apgalvojumam atsaukties uz tās tirgus daļu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī, jo tirgus daļas, kas ir kalpojušas, lai noteiktu
naudas sodu sākumsummas, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 372. un 373. apsvēruma, bija tirgus daļas, kas piederēja uzņēmumiem,
kas bija iesaistīti pārkāpumā tā beigās, proti, 2001. gadā.
Līdz ar to tāpat ir jānoraida šī pamata otrā daļa.
Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, otrais pamats ir jānoraida kopumā.
C –
Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā un faktos, kā arī samērīguma principa pārkāpumu un pamatojuma nesniegšanu,
nosakot reizināšanas koeficientu
Trešais pamats iedalāms trīs daļās. Pirmā daļa būtībā balstās uz naudas soda “pietiekamu preventīvu iedarbību”, kā arī Komisijas
lēmumpieņemšanas praksi. Otrā daļa izriet no samērīguma principa pārkāpuma, kā arī uz pamatojuma nesniegšanu, ciktāl
Alliance One
piemērotais reizināšanas koeficients bija augstāks nekā
Deltafina
piemērotais. Trešā daļa izriet no tā, ka Komisijas pamatojums attiecībā uz reizināšanas koeficienta piemērošanu
Mindo
esot pretrunīgs.
Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, kas tika uzdots tiesas sēdē,
Alliance One
tomēr atzina, ka šī pamata otrā daļa izrietēja no pieļautas materiālas kļūdas, un atteicās no tā, par ko ir izdarīta atzīme
tiesas sēdes protokolā. Līdz ar to tas nav jāizskata.
1.
Par pirmo daļu attiecībā uz pietiekamu preventīvu iedarbību un Komisijas lēmumpieņemšanas praksi šajā jautājumā
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
apstrīd reizināšanas koeficienta 1,25 piemērošanu
Transcatab
un
Dimon Italia
noteikto naudas sodu sākumsummai, kas noteikta EUR 10 miljonu apmērā.
Konkrētāk, tā uzskata, ka to mātessabiedrību tirdzniecības apjoms neattaisnoja reizināšanas koeficienta piemērošanu un ka
naudas sods EUR 10 miljonu apmērā izskatāmajā lietā, ievērojot to lielumu un apstākli, ka tās nezināja par to Itālijas meitassabiedrību
praksi jēltabakas tirgū, bija pietiekami preventīvs. Turklāt Komisijai būtu bijis arī jāņem vērā konkrētā ģeogrāfiskā tirgus,
kuru skāra pārkāpums, nelielais izmērs.
Turpinot
Alliance One
atsaucas uz Komisijas lēmumpieņemšanas praksi un salīdzina
SCC
un
Dimon Inc.
apgrozījumus un to meitassabiedrībām noteikto naudas sodu līmeni ar [apgrozījumu un naudas sodiem] uzņēmumiem, ko Komisija
sodījusi tās minētajās lietās, lai parādītu, ka reizināšanas koeficienta piemērošana izskatāmajā lietā nebija attaisnota,
lai sasniegtu pietiekamu preventīvu iedarbību.
Replikā
Alliance One
piebilst, ka, atsevišķi piemērojot reizināšanas koeficientu
Transcatab
un
Dimon Italia
, Komisija pārsniedza savas rīcības brīvības robežas un tāpat atkāpās no Pamatnostādnēm sodanaudas [naudas soda] noteikšanai,
piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [EOTK līguma] 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā
– “Pamatnostādnes”), saskaņā ar kurām nekāda pamatsummas palielināšana attiecībā uz multinacionālām uzņēmumu grupām nevar
notikt automātiski, bet tā ir jānosaka vienīgi tad, ja to prasa vajadzība nodrošināt pietiekamu preventīvu iedarbību.

Alliance One
tādējādi secina, ka reizināšanas koeficienta 1,25 piemērošana
Transcatab
un
Dimon Italia
nav pamatota, un līdz ar to lūdz samazināt naudas sodu summu.
Komisija apstrīd
Alliance One
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. pantā paredzēto sankciju mērķis ir izskaust prettiesiskas darbības, kā arī novērst to
atkārtotu izdarīšanu. Tātad prevencija ir viens no naudas soda mērķiem (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 15. marta
spriedumu lietā T‑15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II‑497. lpp., 218. un 219. punkts un tajos minētā judikatūra, un iepriekš 125. punktā minēto 2009. gada
30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 150. punkts).
Vajadzība nodrošināt naudas soda preventīvu iedarbību prasa tā apmēru pielāgot tā, lai tiktu ņemta vērā tā vēlamā ietekme
uz uzņēmumu, kam tas uzlikts, lai naudas sods nekļūtu nenozīmīgs vai, tieši pretēji, pārmērīgs, īpaši ņemot vērā attiecīgā
uzņēmuma finansiālo stāvokli, ievērojot prasības, kuras balstītas, pirmkārt, uz vajadzību nodrošināt naudas soda efektivitāti
un, otrkārt, uz samērīguma principa ievērošanu (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 283. punkts; iepriekš 215. punktā minēto spriedumu lietā
Hoechst
/Komisija, 379. punkts, un iepriekš 125. punktā minēto 2009. gada 30. septembra spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 154. punkts).
Ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā Komisija ir izmantojusi metodi, kas noteikta Pamatnostādnēs, pat ja tā uz tām nav tieši
norādījusi, kuru 1.a punktā, kas veltīts pārkāpumu smagumam, ir minēts prevencijas mērķis. Konkrētāk, šī punkta ceturtajā
daļā ir noteikts, ka “jānosaka tāds sodanaudas [naudas soda] apmērs, kas atturētu no turpmākām tamlīdzīgām darbībām”.
Šis mērķis ir minēts apstrīdētā lēmuma 2.6.3.2. punktā (“Konkrētā nozīme un atturēšana”) un, konkrētāk, tā 374. un 375. apsvērumā.
Komisija nolēma piemērot reizināšanas koeficientu 1,5 (proti, palielinājumu par 50 %) naudas soda sākumsummai, kas bija noteikta
Universal
(
Deltafina
), un reizināšanas koeficientu 1,25 (proti, palielinājumu par 25 %) sākumsummai, kas bija noteikta
Dimon Italia
(
Dimon Inc.
) un
Transcatab
(
SCC
), lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu iedarbību; šāda iedarbība netiktu nodrošināta, ja šai sākumsummai būtu
jāaprobežojas tikai ar šo uzņēmumu pozīcijas tirgū atspoguļošanu. Komisija balstījās uz to attiecīgajiem pasaules apgrozījumiem
– 3,276 miljardi ASV dolāru (USD), USD 1,311 miljardi un USD 0,896 miljardi 2005. gadā, lai ņemtu vērā šo uzņēmumu grupu “ievērojamo
ekonomisko un finanšu varu”, ievērojot, ka tās tāpat bija galvenie sarunu vedēji par darījumiem ar tabaku pasaulē un darbojās
dažādos darbības līmeņos tabakas nozares ietvaros un dažādos ģeogrāfiskajos tirgos.
Attiecībā, pirmkārt, uz
Alliance One
argumentu saistībā ar sākumsummas EUR 10 miljonu apmērā jau pietiekami preventīvo iedarbību, ir jākonstatē, ka tā nekādā veidā
nepamato savu apgalvojumu, ka naudas soda summa, ja tā būtu noteikta, neņemot vērā attiecīgo reizināšanas koeficientu ar preventīvo
iedarbību, būtu bijusi pietiekama, lai nodrošinātu šādu naudas soda preventīvo iedarbību (šajā ziņā skat. Tiesas 2010. gada
17. jūnija spriedumu lietā C‑413/08 P
Lafarge
/Komisija, Krājums, I‑5361. lpp., 107. punkts).
Katrā ziņā ir jānorāda, ka šis arguments balstās uz kļūdainu pieņēmumu, proti, ka attiecīgais naudas soda palielinājums pamatots
ar vērtējumu, ka noteikta naudas soda summa ir atbilstoša naudas soda prevencijas mērķim, ja to vērtē, ņemot vērā uzņēmumu
lielumu un kopējos resursus.
No apstrīdētā lēmuma neizriet, ka lieluma un kopējo resursu vērā ņemšana prevencijas nolūkā būtu daļa no šāda vērtējuma. Faktiski,
palielinot naudas sodu pamatsummas, kā izklāstīts apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā, Komisija neatkarīgi no šo pamatsummu lieluma
ar mērķi nodrošināt naudas sodu preventīvo iedarbību faktiski vienīgi piemēroja atšķirīgu attieksmi vienas aizliegtas vienošanās
dalībniekiem, lai tādējādi ņemtu vērā, kā viņus faktiski ietekmē naudas sods. Šāda diferenciācija tika veikta, izmantojot
reizināšanas koeficientus, kas noteikti pēc uzņēmumu lieluma un kopējiem resursiem, neatkarīgi no to summu apmēriem, kuriem
šie reizināšanas koeficienti piemēroti (šajā ziņā skat. iepriekš 234. punktā minēto spriedumu lietā
BASF
/Komisija, 241. punkts).
Tādējādi ir jānorāda, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka, ievērojot uzņēmumu grupu
SCC
un
Dimon Inc.
lielumu un kopējos resursus, kas novērtēti, izmantojot kopējo apgrozījumu par finanšu gadu, kas beidzās 2005. gada 31. martā,
prevencijas mērķiem attiecībā uz tām ir jāpiemēro naudas soda reizināšanas koeficients un ka, pretēji
Alliance One
apgalvotajam, nevarēja uzskatīt, ka jautājumam par to, vai tās zināja par savu Itālijas meitassabiedrību praksi, būtu šajā
sakarā jebkāda nozīme (šajā ziņā skat. iepriekš 125. punktu).
Attiecībā, otrkārt, uz argumentu par pietiekamu preventīvu iedarbību, aplūkojot to Komisijas reizināšanas koeficientu noteikšanas
prakses kontekstā, pietiek uzsvērt, ka Komisijas agrākā lēmumpieņemšanas prakse pati par sevi nav uzskatāma par juridisku
ietvaru attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, jo šāds ietvars ir noteikts tikai Regulā Nr. 1/2003 un Pamatnostādnēs
(šajā ziņā skat. Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Group Bank
u.c./Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 233. punkts un tajā minētā judikatūra, un Vispārējās tiesas 2003. gada 30. septembra
spriedumu lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 292. punkts).
Attiecībā, treškārt, uz argumentu, kas izriet no ļoti ierobežotā ģeogrāfiskā tirgus apjoma, pirmām kārtām, ir jānorāda, ka
attiecīgā aizliegtā vienošanās bija valsts līmeņa un, pretēji tam, ko šķiet apgalvojam
Alliance One
, neaprobežojās ar reģioniem, kuros tiek ražota tabaka. Pārstrādātāju īstenotā aizliegtā vienošanās skāra iepirkumu, nevis
ražošanas tirgu, kas ir koncentrējies noteiktos Itālijas pussalas reģionos (skat. apstrīdētā lēmuma 83. apsvērumu). Otrām
kārtām un katrā ziņā ir jāatzīmē, ka šim jautājumam nav saistības ar reizināšanas koeficienta piemērošanu. Ģeogrāfiskā tirgus
apjoms ir elements, ko Komisija ņem vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu (izskatāmajā lietā skat., apstrīdētā lēmuma 365. un
366. apsvērumu). Šī iemesla dēļ šis elements atbilst objektīvai un raksturīgai pārkāpuma iezīmei, kamēr reizināšanas koeficienta
piemērošana prevencijas mērķim paredz ņemt vērā dalībnieku objektīvās pazīmes, tādas kā to lielums vai to ekonomiskie resursi.
Turklāt pats Pamatnostādņu 1.A punkta ceturtās daļas formulējums apstiprina šo apgalvojumu, ciktāl tādu elementu, kuri attaisno
prevencijas faktora piemērošanu, vērā ņemšana tiek veikta neatkarīgi no pārkāpuma rakstura, tā konkrētās ietekmes uz tirgu
un tā ģeogrāfiskās izplatības (šajā ziņā skat. iepriekš 235. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 273. punkts). Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā neiedarbīgs.
Attiecībā, ceturtkārt, uz replikā izvirzīto argumentu, ka Komisija izskatāmajā lietā esot atkāpusies no Pamatnostādnēm, ciktāl
tās liedz automātiski piemērot naudas soda pamatsummas palielinājumu multinacionālām uzņēmumu grupām, ir jākonstatē, ka šim
argumentam nav faktiska pamata. No apstrīdētā lēmuma izriet, ka saistībā ar sākumsummas noteikšanu Komisija visupirms izvērtēja
katra uzņēmuma konkrēto nozīmi, vadoties no to tirgus daļas, un turpinot ņēma vērā to multinacionālo grupu ekonomisko un finanšu
varu, kurās ietilpa uzņēmumi, kas ir izdarījuši pārkāpumu, lai nodrošinātu šīs summas preventīvu iedarbību. Tādējādi šīs summas
palielinājums nekādi nav ticis piemērots automātiski.
Ievērojot šos apsvērumus, ir jāsecina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, palielinot
SCC
un
Dimon Inc.
noteikto naudas sodu sākumsummu, lai nodrošinātu, ka tiem ir pietiekama preventīva iedarbība.
2.
Par trešo daļu attiecībā uz pamatojuma, ko Komisija izvirzījusi attiecībā uz reizināšanas koeficienta piemērošanu
Mindo
, konsekvences neesamību
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Alliance One
pārmet Komisijai, ka tā sekojusi pretrunīgam pamatojumam, nepiemērojot reizināšanas koeficientu
Mindo
tādēļ, ka
Mindo
ar to vairs nebija nekādas saiknes un tāpēc tas bija atsevišķs uzņēmums. Tā kā
Alliance One
ir atbildīga par naudas sodu, kas noteikts
Dimon Italia
(
Mindo
), ja šāds reizināšanas koeficients nav piemērojams attiecībā uz
Dimon Italia
(
Mindo
), tas vēl jo mazākā mērā būtu piemērojams attiecībā uz
Alliance One.
Piemērojot reizināšanas koeficientu atsevišķi
Dimon Italia
un
Transcatab
, pamatojot ar to, ka tās pārkāpuma izdarīšanas laikā piederēja divām multinacionālām uzņēmumu grupām, Komisija neesot ņēmusi
vērā apstākli, ka brīdī, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums un bija jāmaksā naudas sods, vienīgi
Transcatab
vēl ietilpa multinacionālā uzņēmumu grupā, kamēr
Dimon Italia
pa to laiku bija tikusi pārdota.
Turklāt, ievērojot preventīvo iedarbību, kādai paredzēta reizināšanas koeficienta piemērošana, šāda koeficienta piemērošana
ir attaisnojama vienīgi attiecībā uz sabiedrību, kas izdarījusi prettiesisku darbību, nevis attiecībā uz sabiedrību, kas nekādi
nav bijusi saistīta ar aizliegto vienošanos un kuras vienīgā saikne ar sabiedrību, kas ir bijusi tieši iesaistīta tajā, ir
tās kapitāldaļu īpašumtiesības pagātnē.
Tā kā
Mindo
nav pārstājusi pastāvēt, tai būtu jāpiemēro ikviens reizināšanas koeficients kā aizliegtās vienošanās tiešai dalībniecei.
Komisijas izmantotā kritērija nepieņemamas sekas ir tādas, uzskata
Alliance One
, ka sabiedrība, kas ir tieši izdarījusi pārkāpumu, saņem mazāku sodu nekā sabiedrība, kas to iepriekš kontrolēja un kura
ne tikai nav bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece un pat nezināja par tās pastāvēšanu, bet kam vairs nav pat nekādas saiknes
ar šo sabiedrību.
Visbeidzot,
Alliance One
uzskata, ka Komisija nevar divas sabiedrības uzskatīt par solidāri atbildīgām par dažādām un atsevišķām viena un tā paša naudas
soda summām, kā tā to ir izdarījusi izskatāmajā lietā.
Komisija apstrīd
Alliance One
argumentus.
b)     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka izskatāmajā lietā Komisija, lai aprēķinātu reizināšanas koeficientu, pamatoti ir ņēmusi vērā mātessabiedrību,
proti,
Dimon Inc.
un
SCC
, apgrozījumu, nevis tikai iesaistīto meitassabiedrību kopējo apgrozījumu, ievērojot, ka mātessabiedrība un meitassabiedrība,
kā atzīmēts pirmā pamata analīzē, atbilstoši EKL 81. pantam ir vienots uzņēmums (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2007. gada
12. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑101/05 un T‑111/05
BASF
un
UCB
/Komisija, Krājums, II‑4949. lpp., 49. punkts, un 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 379. punkts). Turklāt reizināšanas koeficienta piemērošana preventīvai iedarbībai izskatāmajā
lietā bija attaisnota tieši tādēļ, ka pārkāpumu izdarījušie uzņēmumi ietilpa multinacionālās uzņēmumu grupās (skat. apstrīdētā
lēmuma 374. apsvērumu).
Apstrīdētā lēmuma 374. apsvēruma 291. zemsvītras piezīmē Komisija precizē, ka reizināšanas koeficienta piemērošana attiecībā
uz naudas sodu, kas noteikts
Mindo
(iepriekš –
Dimon Italia
), ir pamatota, ņemot vērā
Alliance One
solidāro atbildību, kamēr, ciktāl tas attiecas uz pašas
Mindo
atbildību, šāda koeficienta piemērošana nebūtu attaisnojama, ievērojot, ka tā ir sarāvusi visas saiknes ar savu akcionāru.
Tomēr, ievērojot apstākli, ka
Mindo
atbildība ir jāņem vērā robežās, kas atbilst 10 % no tās apgrozījuma, Komisija secināja, ka nebija lietderīgi šim uzņēmumam
atsevišķi aprēķināt sākumsummu. No tā izriet, ka argumentam, kas izriet no tā, ka Komisija neesot ņēmusi vērā situāciju, kāda
pastāvēja tās lēmuma pieņemšanas brīdī, nav faktiska pamata.
Apstrīdētā lēmuma 403. un 404. apsvērumā (2.6.3.6. punktā ar virsrakstu “Naudas sodu iznākums un naudas soda maksimālās robežas
piemērošana”, Komisija precizē
Mindo
situāciju. Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma 404. apsvērumā tā norāda:
“[..]
Mindo
(kurai šobrīd nav nekādas saiknes ar agrāko uzņēmumu grupu
Dimon
) [solidārā] atbildība ir jāņem vērā robežās, kas atbilst 10 % no tās apgrozījuma pēdējā finanšu gadā (proti, EUR 3,99 miljoni)”.
Ja ekonomiskā vienība pa šo laiku ir izjukusi, katram lēmuma adresātam ir tiesības uz to, ka tiek individuāli piemērota minētā
maksimālā robeža (Vispārējās tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedums apvienotajās lietās T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 un T‑91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑10.* lpp., 390. punkts, un 2010. gada 13. septembra spriedums
lietā T‑26/06
Trioplast Wittenheim
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums – Krājums, II‑188.* lpp., 113. punkts).
Ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā jautājumam par reizināšanas koeficienta prevencijas mērķim piemērošanu attiecībā uz
Mindo
nebūtu nekādu praktisku seku, jo tai noteiktais naudas sods bija ierobežots ar 10 % tās apgrozījuma. Līdz ar to
Alliance One
izvirzītais arguments nav iedarbīgs.
Katrā ziņā, ievērojot samērīguma principu, uzņēmuma kopējie resursi ir jānovērtē dienā, kad tiek noteikts naudas sods, lai
pareizi sasniegtu prevencijas mērķi, ko
Alliance One
turklāt nav apstrīdējusi (šajā ziņā skat. iepriekš 235. punktā minēto spriedumu lietā
Degussa
/Komisija, 285. punkts).
Tāpēc Komisijai nevar pārmest, ka, nosakot palielinājumu prevencijas nolūkā, tā ir ņēmusi vērā tādu uzņēmumu grupu realizēto
apgrozījumu, kuru apvienošanās ir notikusi laikā starp pārkāpuma izbeigšanu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanu.
Tāpat Komisija ir pamatoti atzinusi
Mindo
par solidāri atbildīgu par naudas soda samaksu kopā ar
Alliance One
līdz EUR 3,99 miljonu apmēram, kamēr
Alliance One
paliek atbildīga par visa naudas soda, proti, EUR 10 miljonu, samaksu.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šis pamats arī ir noraidāms.
No tā izriet, ka prasība jānoraida kopumā, bez vajadzības izskatāmajā lietā pārbaudīt
Alliance One
prasījumu otrās un trešās daļas pieņemamību.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
Alliance One
spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Alliance One Internationa, Inc.
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2011. gada 9. septembrī.
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
A –  Administratīvais process
B –  Apstrīdētais lēmums
1.  Apstrīdētā lēmuma adresāti
2.  Naudas sodu summu noteikšana
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Par pirmo pamatu attiecībā uz noteikumu, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības izdarītajiem
pārkāpumiem, pārkāpumu, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
1.  Par pirmo daļu, kas izriet no tā, ka nav ievēroti noteikumi, kas regulē mātessabiedrības vainojamību par tās meitassabiedrības
darbībām
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par otro daļu attiecībā uz pierādījumu, ko iesniegušas SCC un Dimon Inc. ar mērķi atspēkot prezumpciju, neņemšanu vērā
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Par vispārēja rakstura pierādījumiem, kas izvirzīti, lai atspēkotu prezumpciju
Par specifiskiem pierādījumiem, kas izvirzīti, lai atspēkotu prezumpciju
–  Par saistību starp SCC un Transcatab
–  Par saistību starp Dimon Inc. un Dimon Italia
Par pierādījumiem, ko Komisija, iespējams, izmantojusi, lai apstiprinātu Transcatab un Dimon Italia autonomijas neesamību
Par pierādījumu, kas var atspēkot prezumpciju, interpretāciju, ievērojot judikatūru
3.  Par trešo daļu, kas izriet no aizstāvības tiesību pārkāpuma
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
4.  Par ceturto daļu, kas izriet no noteikumu par pierādīšanas pienākuma sadalījumu pārkāpuma
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
B –  Par otro pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta pārkāpumu, kā arī samērīguma principa pārkāpumu,
nosakot naudas soda galīgo summu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
C –  Par trešo pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā un faktos, kā arī samērīguma principa pārkāpumu un pamatojuma
nesniegšanu, nosakot reizināšanas koeficientu
1.  Par pirmo daļu attiecībā uz pietiekamu preventīvu iedarbību un Komisijas lēmumpieņemšanas praksi šajā jautājumā
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par trešo daļu attiecībā uz pamatojuma, ko Komisija izvirzījusi attiecībā uz reizināšanas koeficienta piemērošanu Mindo,
konsekvences neesamību
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.